Справа № 158/1242/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Пономарьова О.М. Провадження
№ 22-ц/773/1396/14 Категорія: 58 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І,. Лівандовської
- Кочури Т.В.,

при секретарі Захаровій Н.А.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Задимлянка»,
відділу Державної виконавчої служби
Ківерцівського районного управління
юстиції у Волинській області, ОСОБА_6,
про визнання права власності та
звільнення майна з-під арешту, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 -
представника відповідача ОСОБА_6, на
рішення Ківерцівського районного суду
Волинської області від 08 серпня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ківерцівського районного
суду Волинської області від 08 серпня 2014
року позов ОСОБА_5 задоволено в повному
об'ємі.

Визнано за фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_5 право власності на добудовану
до приміщення котельні (б) будівлю
виробничих та офісних приміщень (б-2)
загальною площею 467, 0 кв.м. та кіоск (В-1),
реконструйований під виробничі
приміщення з магазином і прохідною
загальною площею 101, 2 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Виключено з акту опису й арешту майна,
складеного 14.09.2012 року ВДВС
Ківерцівського районного управління
юстиції у Волинській області, будівлю
виробничих та офісних приміщень
загальною площею 467, 0 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Виключено з акту опису й арешту майна,
складеного 01.04.2013 року ВДВС
Ківерцівського районного управління
юстиції у Волинській області кіоск (В-1),
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із вищезгаданим
рішенням суду, ОСОБА_3 в інтересах
відповідача ОСОБА_6 подав апеляційну
скаргу, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати через неповноту
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалити нове рішення, яким в позові
відмовити.

Заслухавши доповідь головуючого-судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, а також доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції залишенню без змін з
наступних мотивів.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 391, 392 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном. Власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Згідно із ч. 1 ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

Відповідно до п. 4-4 постанови Пленуму
Верховного суду України від 27 серпня
1976 року № 6 «Про судову практику про
виключення майна з опису» при розгляді
справи суд зобов'язаний звернути увагу
на те, чи додержані відповідною
службовою особою вимоги закону про
опис майна, зокрема, чи перелічено в
акті опису інше майно, у тому числі те,
що знаходиться у власності боржника з
іншими особами, яке не описувалось, а
також чи не описано те майно, на яке
стягнення не може бути звернене за
виконавчими документами або може бути
звернене лише у передбачених
законодавством випадках.

Встановивши, що описане майно, на яке не
може бути звернено стягнення за
виконавчими документами або за даними
вимогами, суд виключає це майно з опису
незалежно від заявлених позивачем
вимог.

Статтею 5 ЗУ "Про іпотеку" встановлено,
що предметом іпотеки можуть бути один
або декілька об'єктів нерухомого майна
за таких умов: нерухоме майно належить
іпотекодавцю на праві власності або на
праві господарського відання, якщо
іпотекодавцем є державне або
комунальне підприємство, установа чи
організація; нерухоме майно може бути
відчужене іпотекодавцем і на нього
відповідно до законодавства може бути
звернене стягнення; нерухоме майно
зареєстроване у встановленому законом
порядку як окремий виділений у натурі
об'єкт права власності, якщо інше не
встановлено цим Законом. Частина
об'єкта нерухомого майна може бути
предметом іпотеки лише після її
виділення в натурі і реєстрації права
власності на неї як на окремий об'єкт
нерухомості, якщо інше не встановлено
цим Законом. Іпотека поширюється на
частину об'єкта нерухомого майна, яке
не може бути виділеною в натурі і була
приєднана до предмета іпотеки після
укладення іпотечного договору без
реєстрації права власності на неї як на
окремий об'єкт нерухомості.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що рішенням
господарського суду Волинської
області від 17 жовтня 2011 року, яке
набрало законної сили, у рахунок
погашення заборгованості ТОВ
«Задимлянка» перед фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_5 у розмірі 427
111 грн. 33 коп. звернуто стягнення на
предмет іпотеки: кіоск (В-1), загальною
площею 5,6 кв.м., котельню (б), загальною
площею 29, 1 кв.м., склад (Б-1), загальною
площею 155, 8 кв.м., виробничий цех (А-1),
загальною площею 190, 4 кв.м. по АДРЕСА_1,
який належить ТОВ «Задимлянка», шляхом
визнання за фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_5 права власності на
зазначені об'єкти нерухомого майна.

Цим же рішенням встановлено факт
реконструкції та перепланування
об'єктів нерухомого майна, що були
предметом договору іпотеки, проте
право власності на добудовані об'єкти
визнано не було.

Право власності ОСОБА_5 на котельню (б)
по АДРЕСА_1 підтверджується витягом про
державну реєстрацію прав від 22 грудня
2011 року, який виданий на підставі
рішення господарського суду
Волинської області від 17 жовтня 2011
року.

Станом на 08 грудня 2011 року технічний
паспорт на котельню та будівлю
виробничих і офісних приміщень,
загальною площею 467, 0 кв.м. в цілому
видано ОСОБА_5 Тоді, як станом на 10
серпня 2008 року технічний паспорт на
виробничі приміщення з магазином і
прохідною, загальною площею 101, 2 кв.м.,
було видано ТОВ «Задимлянка».

В ході виконання рішення
Ківерцівського районного суду від 11
жовтня 2010 року про стягнення з ТОВ
«Задимлянка» на користь ОСОБА_6 боргу в
розмірі 423 757, 92 грн., 14 вересня 2012 року
ВДВС Ківерцівського РУЮ у Волинській
області складено акт опису й арешту
майна, а саме: добудованої будівлі
виробничих та офісних приміщень (б-2),
загальною площею 467, 0 кв.м. по АДРЕСА_1, а
01 квітня 2013 року - акт опису й арешту
майна, а саме: кіоску (В-1), загальною
площею 5,6 кв.м. по АДРЕСА_1.

З технічних паспортів вбачається та не
оспорюється сторонами у справі те, що
спірне майно, кіоск (В-1), загальною
площею 5,6 кв.м., на який накладено арешт
відповідно до акту опису і арешту майна
від 01 квітня 2013 року та добудована
будівля виробничих та офісних
приміщень, на який накладено арешт
відповідно до акту опису і арешту майна
від 14 вересня 2012 року, не є самостійними
окремими об'єктами нерухомого майна.

Відтак, у розглядуваному випадку
проведено опис і арешт нерухомого
майна, яке на момент вчинення такої
процесуальної дії вже перебувало в
іпотеці, і право власності на останнє
ще не зареєстроване, але позивач в силу
частини 3 статті 331 ЦК України є його
власником, і будь-які дані про
можливість виділення в натурі
поліпшення іпотечного майна після
укладення договору іпотеки без
реєстрації права власності на неї як на
окремий об'єкт нерухомості відсутні,
тому державний виконавець не вправі
був проводити опис і арешт спірного
нерухомого майна.

Так, як накладення арешту на
зазначені приміщення порушує права
позивача щодо володіння, користування
та розпорядження останніми, висновок
суду про виключення нерухомого майна з
актів опису і арешту від 14.09.2012 року та
01.04.2013 року є правильним та
обгрунтованим.

Ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника
(користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на
нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на ній, якщо це не порушує
права інших осіб.

Сторони в суді підтвердили, що спірним
майном з 2011 року і до цього часу
користується позивач ОСОБА_5 зі згоди
ТОВ «Задимлянка», що підтверджено
актом прийому-передачі майна № 1 від
23.03.2011 року.

Доказом перебування у володінні та
користуванні позивача спірного
нерухомого майна є також договір
оренди земельної ділянки, укладений 21
червня 2014 року між Жидичинською
сільською радою Ківерцівського району
та ОСОБА_5, зареєстрованим в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
20 червня 2014 року на підставі рішення
про затвердження проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки та
надання її в оренду за № 27/8 від 13.08.2013
року.

За таких обставин, враховуючи статус
ОСОБА_5, як користувача земельної
ділянки, на якій розміщене спірне
нерухоме майно, колегія суддів
погоджується із висновком суду про
визнання за позивачем права власності
на добудовану до приміщення котельні
(б) будівлю виробничих та офісних
приміщень (б-2) загальною площею 467, 0
кв.м. та кіоск (В-1), реконструйований під
виробничі приміщення з магазином і
прохідною загальною площею 101, 2 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. При
цьому, визнанням за останнім такого
права, порушення прав інших осіб не
встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції,
давши вірну правову оцінку обставинам
справи та наданим доказам,
обґрунтовано задовольнив позов у
повному об'ємі.

Рішення суду першої інстанції ухвалено
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, що є підставою
для відхилення апеляційної скарги і
залишення його без змін.

Виходячи з вищевикладеного,
відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
представника відповідача ОСОБА_6
відхилити.

Рішення Ківерцівського районного суду
Волинської області від 08 серпня 2014 у
даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді