Справа №: 343/1956/14-ц
Провадження №: 2/0343/742/14
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2014 року м. Долина

Долинський районний суд
Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючої судді -
Монташевич С. М.,

секретаря -
Менделяк А. І.,

розглянувши у вiдкритому судовому
засiданнi в залі Долинського районного
суду Івано-Франківської області справу
за позовом ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю "Лізингова
компанія "Автофінанс" про захист прав
споживача, визнання договору
фінансового лізингу нікчемним та
застосування наслідків нікчемного
правочину, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просить визнати договір
фінансового лізингу № 010260 від 01.07.2014
року, укладений між ним та ТзОВ
"Лізингова компанія "Автофінанс",
нікчемним, стягнути з останнього на
його користь грошові кошти в сумі 18000,00
грн. та судові витрати.

Свою позицію обгрунтовує наступним.
01.07.2014 року між ним та ТзОВ "Лізингова
компанія "Автофінанс" був укладений
договір фінансового лізингу № 010260.
Предметом лізингу по даному договору є
міні-трактор Dongfeng 404 DHL, вартістю 106000,00
грн. Договір зі сторони лізингодавця
підписано представником за
довіреністю ОСОБА_2 та зі сторони
лізингоодержувача ОСОБА_1 На виконання
договору фінансового лізингу № 010260,
ним, у приміщенні ТзОВ "Лізингова
компанія "Автофінанс", було надано
представнику компанії грошові кошти у
розмірі 18000 грн., які остання
зобов'язувалась внести на рахунок ТзОВ
"Лізингова компанія "Автофінанс" як
авансовий платіж для відшкодування
частини вартості предмета лізингу.
15.07.2014 року він отримав банківські
квитанції, з яких дізнався, що кошти в
розмірі 10300,00 грн. були сплачені як
комісія за організацію договору
фінансого лізингу № 010260, 7300,00 грн. - як
авансовий платіж та 100,00 грн. -
банківські послуги. Слід зазначити, що
сам договір фінансового лізингу
нотаріально не посвідчувався, а в
розділі 15 договору "Місцезнаходження,
реквізити та підписи сторін"
лізингоодержувачем вказана інша особа,
а саме ОСОБА_3 Таким чином договір
фінансого лізингу № 010260 від 01.07.2014 року
є нікчемним та таким, що порушує його
права як споживача послуг з
фінансового лізингу. Зазначений
договір є непрямим лізингом, який може
бути виключно консенсуальним, однак
він не містить конкретних визначень
щодо розміру щомісячних лізингових
платежів, не вказано в кого саме
лізингодавець придбає трактор Dongfeng 404
DHL, не визначено конкретний порядок та
місце отримання лізингоодержувачем
предмета договору. Окрім цього, сам по
собі договір, встановлюючи жорстокий
обов'язок для споживача, створює
істотний дисбаланс у договірних
відносинах, який спрямований на шкоду
споживача.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому
засіданні позов підтримав, посилаючись
на вищевикладені обставини. Просив суд
задоволити позовні вимоги в повній
мірі.

Представник відповідача Григоренко
І.В. в судове засідання не з'явився,
будучи належним чином повідомлений про
час та місце розгляду справи, направив
до суду письмове заперечення проти
позову та просить суд відмовити
позивачу в задоволенні позовних вимог,
оскільки даний позов є безпідставним
та необгрунтованим, таким, що не
підкріплений жодним належним та
допустимим доказом та грунтується
виключно на припущеннях позивача, без
належного ознайомлення з нормами
закону, що безпосередньо регулюють
діяльність відповідача. Обставини, на
які посилається позивач як на підставу
своїх вимог, він свідомо перекручує або
несвідомо помиляється у їх тлумаченні
через те, що недостатньо уважно читає
умови цивільно-правового договору, на
підставі якого виникли
цивільно-правові відносини між ним та
відповідачем, а також посилається на
норми закону, які взагалі не стосуються
виниклих між сторонами правовідносин.
Так, 01.07.2014 року між сторонами було
укладено договір фінансового лізингу
№ 010260 з відповідними додатками до
нього, а саме графіку сплати першого
лізингового платежу, графіку сплати
другого лізингового платежу та
специфікації обраного транспортного
засобу, які є його невід'ємною частиною.
Відповідно до умов договору відповідач
придбає у свою власність бажаний
предмет договору і надає його позивачу
за плату у тимчасове володіння та
користування на умовах даного
правочину. Найменування предмета
лізингу і його технічні характеристики
вказані у додатках та специфікації.
Позивач зазначає, що даний договір має
бути нотаріально посвідчений. Проте це
суперечить нормам цивільного
законодавства, в яких не містяться
вимоги щодо обов"язковості такого
посвідчення. Умови вказаного договору
були погоджені між сторонами, договір
було підписано в належній формі та як
підтвердження обізнаності та згоди,
позивачем було сплачено комісію за
організацію договору у визначеному
договором розмірі та частину
авансового першого лізингового
платежу. Таким чином, можливо
припустити, що під час укладення даного
правочину, сторін повністю
влаштовувала форма укладеного
правочину, позивач не надавав власних
пропозицій щодо посвідчення договору
нотаріально. Позивачем було зазначено,
що умови договору фінансового лізингу
є несправедливими і вкрай невигідними
для нього, проте не зазначив, в чому
саме це проявляється. Щодо умов, які
позивач вважає не зазначеними в
договорі, а саме: розміри лізингових
платежів, не визначено, в кого саме буде
придбано товар, не визначено порядок
передачі товару та порядок
страхування, то дана позиція свідчить
про те, що позивач недостатньо
ознайомився з умовами спірного
правочину та його позов є
безпідставним. Тому вважає, що в
задоволенні позовних вимог необхідно
повністю відмовити.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
прийшов до висновку, що в задоволенні
даного позову слід відмовити, виходячи
з наступного.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.
Доказування не може грунтуватись на
припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати іншій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм
лізингу встановлюються законом.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про
фінансовий лізинг" фінансовий лізинг -
це вид цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу - лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1
01.07.2014 року уклав з ТзОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» договір № 010260
фінансового лізингу. Додатки №№ 1, 2, 3
до договору № 010260 є його невід'ємними
частинами (а.с. 7-18).

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору
відповідач, як лізингодавець, бере на
себе зобов'язання придбати предмет
лізингу - міні-трактор Dongferg 404 DHL,
зазначений у п. 1.1 договору та
специфікації, що є додатком № 3 до
договору, вартістю 106000 грн., у власність
та передати предмет лізингу у
користування позивачу, як
лізингоодержувачу, на строк та на
умовах, передбачених договором.

Позивач зазначає, що договір
фінансового лізингу є нікчемним, так як
не додержано вимог закону про його
нотаріальне посвідчення, оскільки
відповідно до ст. 799 ЦК України договір
найму транспортного засобу за участю
фізичної особи підлягає нотаріальному
посвідченню.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 230 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму
Верховного суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, визначених законом.

Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом.

Частиною 3 ст. 806 ЦК України
зазначається, що особливості окремих
видів і форм лізингу встановлюються
законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
фінансовий лізинг" відносини, що
виникають у зв'язку з договором
фінансового лізингу, регулюються
положеннями ЦК України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

У ч. 1 ст. 6 вказаного Закону визначено
форму фінансового лізингу, а саме
фінансовий лізинг має бути укладений у
письмовій формі.

Таким чином, ст. 799 є складовою
параграфа 5 глави 58 ЦК України, який
регулює відносини, що виникають з найму
(оренди) транспортного засобу, а тому
він є передчасним до правовідносин, що
виникають з договору фінансовго
лізингу, оскільки останній регулюється
спеціальним законом, а отже, до
договору фінансовго лізингу можуть
бути застосовані тільки загальні
положення про найм (оренду) з
врахуванням його особливостей,
передбачених Законом України "Про
фінансовий лізинг". Таким чином, не
зважаючи на схожість правовідносити,
що виникають з найму (оренди)
транспортного засобу та фінансового
лізингу, законодавством вони
розділені, як такі, що мають окреме
регулювання. Тому суд приходить до
висновку, що вимоги щодо визнання
договору фінансового лізингу
недійсним через недотримання
обов'язкового нотаріального
посвідчення договору з посиланням на ч.
2 ст. 799 ЦК України є безпідставними та
не підлягають до задоволення, в силу
того, що положення Закону України "Про
фінансовий лізинг" та параграфа 6 глави
58 ЦК України не визначають таке
посвідчення обов'язковим для даного
виду договору.

В судовому засіданні встановлено, що
між сторонами укладено договір
фінансового непрямого лізингу,
оскільки лізингодавець зобов'язався
придбати в майбутньому обраний предмет
лізингу тільки після виконання
встановлених договором умов
лізингоодержувачем та передати його у
користування.

Відповідно до ст. 203 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Згідно ст. 6 Закону України "Про
фінінсовий лізинг" істотними умовами
договору фінансового лізингу є:
предмет лізингу, строк, на який
лізингоодержавачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізинг); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Як вбачається з копії договору
фінансовго лізингу між сторонами було
досягнуто згоди по всіх істотних
умовах, про що свідчать їхні підписи на
кожній сторінці примірника договору.

Проте, позивач зазначає, що умови
вказаного договору є несправедливими
та вкрай невигідними для нього, які
встановлюють жорстокий обов'язок
споживача, тоді як надання послуг
обумовлене лише власним розсудом
виконавця.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону
України "Про захист прав споживачів"
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі
умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18
цього Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Таким чином, в силу норм ч. 2, ч. 3 п. 2 ст. 18
Закону України "Про захист прав
споживачів" для визнання недійсним
договору у зв'язку з кваліфікацією його
умов несправедливими, необхідна
наявність одночасно таких ознак:
по-перше, умови договору порушують
принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч.
3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови
договору призводять до істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків сторін; по-третє, умови
договору завдають шкоди споживачеві.

Суд приходить до висновку, що позивач,
підписуючи договір фінансового
лізингу, мав змогу ознайомитися з його
умовами, а тому не погоджується з
твердженням останнього про
несправедливість спірного правочину,
окільки немає підстав вважати, що
зазначені положення договору
насправді є несправедливими, а оцінка,
надана позивачем, є суто суб'єктивною
та випливає з його особистої
зацікавленості, як сторони договору.

Оспорюваний договір був укладений
позивачем саме на викладених в ньому
умовах, які його влаштували і
заперечень не викликали, про що
свідчить підпис позивача у цьому
договорі. Крім того, позивач ані в
тексті позову, ані в судовому засіданні
представник позивача не вказав, у чому
саме полягає несправедливість
спірного договору, які саме положення
цього договору є несправедливими та
яке їх значення для визнання договору
недійсним в цілому, в чому виявляється
дисбаланс прав та обов'язків сторін
спірного договору.

Натомість позивач обмежився лише
формальним посиланням на
несправедливість договору та
наведенням норм Закону України «Про
захист прав споживачів» з цього
приводу, що з урахуванням
відповідності змісту спірного
договору вимогам законодавства
свідчить про необґрунтованість таких
тверджень позивача.

Факт сплати коштів позивачем за
оформлення договору фінансового
лізингу, жодним чином не порушує
принцип добросовісності, оскільки має
місце співмірність розміру платежу за
організацію даного договору виконаній
послузі та не призводить до істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків сторін.

Крім того, у своїй позовній заяві
позивач зазначає, що у договорі
фінансовго лізингу відсутні такі
істотні умови договору, як розміри
лізингових платежів, не визначено, в
кого саме буде придбано товар, не
визначено порядок передачі предмета
лізингу. Проте дані посилання
спростовуються конкретними
положеннями спірного договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
01.07.2014 року ОСОБА_1 сплатив ТзОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» 18000
грн., з яких 7300 грн., згідно квитанції №
90-1216, зараховано як сплата за авансовий
платіж, 10600 грн., згідно квитанції № 90-1200
- як сплата за винагороду за
організацію договору (а.с. 19).

Згідно з п. 3.2.1 договору № 010260
фінансового лізингу від 01.07.2014 року до
отримання предмету лізингу
лізингоодержувач зобов'язаний
сплатити передбачений договором
перший лізинговий платіж, передбачений
також Додатком № 1 до договору.

Відповідно до п. 8.2.1 договору перший
лізинговий платіж складається із:
комісійної винагороди лізингодавця за
організаційні заходи, пов'язані з
підготовкою та укладенням цього
договору, яка розраховується як
комісія за організацію, яка визначена у
додатку № 1 до цього договору;
авансового платежу; комісійної
винагороди за передачу предмета
лізингу.

Згідно п.п. 10.11. - 10.13. договору
фінансового лізингу його сторони
передбачили, що в залежності від сплати
позивачем авансового платежу, йому, у
випадку розірвання договору, не
повертається комісія за організацію
договору, та сума фактично сплаченого
авансу підлягає зарахування в рахунок
погашення штрафу.

Як вбачається в Додатку № 1 до договору
фінансового лізингу вартість предмету
лізингу становить 106000 грн., відсоток
платежів 50 %, щомісячний платіж 4416,67 грн.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону України
"Про фінансовий лізинг" сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати: а)
суму, яка відшкодовує частину вартості
предмета лізингу; б) платіж як
винагороду лізингодавцю за отримане у
лізинг майно; в) компенсацію відсотків
за кредитом; г) інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Таким чином, порядок здійснення сплати
лізингових платежів, що встановлений п.
1.7, п. 8.2.1 договору про фінансовий лізинг
№ 010260 від 01.07.2014 року та додатками № № 1,
2 до нього, в повній мірі узгоджується з
положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону
України "Про фінансовий лізинг". Тому
твердження позивача про те, що
відповідач грошові кошти в сумі 18000 грн.
зарахував не як авансовий платіж для
відшкодування вартості предмету
лізингу, не заслуговують на увагу,
оскільки сплата першого лізингово
платежу чітко передбачена в законі та
договорі.

Також не можна погодитись з вимогою
позивача про необхідність зазначення у
договорі лізингу умови, яка вказує у
кого саме буде придбано товар для
лізингоодержувача, оскільки така умова
не є істотною для договорів
фінансового лізингу та не вимагається
законодавством. Лізингодавець вправі
обирати на власний розсуд продавця
обраного товару. У визначеннях
договору фінансового лізингу
зазначено, що продавець зазначає
юридичну особу чи фізичну
особу-суб'єкта підприємницької
діялності, найменування, адресу та
реквізити якої зазначено в акті
приймання-передачі предмету лізингу,
який є предметом даного договору. Крім
того, лізингодавець на момент
укладення договору не може передбачити
в якого саме продавця буде придбаний
товар, оскільки саме від
лізингоодержувача залежить, коли саме
товар буде придбано, де саме він
забажає отримувати товар тощо.

Суд не приймає до уваги посилання
позивача на те, що у договорі не
визначено порядок та місце отримання
лізингоодержувачем предмету лізингу,
оскільки це спростовується
нищевказаними нормами договору.

Предмет лізингу є власністю
лізингодавця до моменту
переоформлення права власності на
нього на лізингоодержувача згідно з
умовами даного оговору (п. 1.5).

Умови переходу права власності на
предмет лізингу (викуп предмета
лізингу) визначені розділом 9 договору.
Зокрема, пунктами 9.2. та 9.5. передбачено,
що набуття права власності (викуп)
предмета лізингу відбувається не
раніше сплати лізингоодержувачем всіх
платежів, передбачених п. 9.1.
(заборгованості за лізинговими
платежами, сплати можливих штрафних
санкцій та відшкодування збитків) в
повному обсязі та витрат, які зазнав чи
міг зазнати лізингодавець у зв'язку з
переходом права власності. Перехід
права власності на предмет лізингу
здійснюється на підставі та на умовах
укладеного між лізингодавцем та
лізингоодержувачем договору
купівлі-продажу предмета лізингу.

Пунктами 1.7, 1.8 договору сторони
передбачили, що предмет договору
передається в користування
лізингоодержувачеві протягом строку
не більше 120 робочих днів з моменту
сплати лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу), комісії за
організацію та оформлення договору (10%
від вартості предмету лізингу та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж 12
місяців з моменту підписання даного
договору авансовими платежами,
визначеними лізингодавцем... Авансовий
платіж не може бути сплачений повністю
лізингоодержувачем до сплати комісії
за організацію.

Відповідно до п. 4.1 договору
лізингодавець предає предмет лізингу
лізингоодержувачу не пізніше 120
робочих днів з моменту отримання
авансового платежу на свій поточний
рахунок та комісії за передачу
предмета лізингу, відповідно до умов
договору.

Згідно п. 4.6. місцем поставки по даному
договору є спеціалізований салон з
торгівлі транспортними засобами, з
яким у лізингодавця укладений договір
купівлі-продажу автомобіля, або інше
місце визначене лізингодавцем з
урахуванням інтересів
лізингоодержувача.

Аналізуючи встановлені судом на
підставі таких доказів фактичні
обставини в контексті викладених вище
норм законодавства, суд приходить до
висновку, що при укладанні спірного
договору фінансового лізингу між
сторонами були дотримані всі
передбачені законодавством, діючим на
час укладення такого правочину,
істотні умови договору щодо його
змісту, які обумовлені їх згодою, як
узгоджені сторонами, так і ними
прийняті, а також дотримані вимоги щодо
форми договору та вимоги до його
сторін, їх волевиявлення відповідало
їхній внутрішній волі, було вільним, що
підтверджується власноручними
підписами учасників правочину та
печаткою юридичної особи. Будь-які
підстави вважати, що правочин
суперечить ЦК України чи іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, судом
не встановлені.

За таких обставин позовні вимоги
ОСОБА_1 до ТзОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» про визнання недійсним
договору фінансового лізингу, є
безпідставними та не підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Не підлягають задоволенню і решта
позовних вимог - про зобов'язання
відповідача повернути сплачені йому за
спірним договором кошти в сумі 18000 грн.,
оскільки такі вимоги є похідними та
ґрунтуються виключно на задоволенні
позову в частині визнання спірного
договору недійсним.

На підставі ст.ст. 203, 215, 806 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 1, 2, 6 Закону
України "Про фінансовий лізинг", ст. 18
Закону України "Про захист спар
споживачів", ст. ст. 3, 60 Цивільного
процесуального одексу України,
керуючись ст.ст. 209, 215, 223 Цивільного
процесуального одексу України, суд, -

РIШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"Автофінанс" про захист прав споживача,
визнання договору фінансового лізингу
нікчемним та застосування наслідків
нікчемного правочину відмовити
повністю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подачі
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення до Апеляційного суду
Івано-Франківської області через
Долинський районний суд.

Суддя: