У х в а л а

іменем україни

18 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Колодійчука В.М., Висоцької В.С.,
Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофакторінвест»,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - товариство
з обмеженою відповідальністю
«Фестланд», про визнання договору
купівлі-продажу земельної ділянки
недійсним, за касаційною скаргою,
поданою представником ОСОБА_4 - ОСОБА_7,
на рішення апеляційного суду Київської
області від 20 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із вказаним вище позовом, у якому,
з врахуванням уточнених позовних
вимог, просив визнати недійсним
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, укладений 04 липня 2008 року між
ОСОБА_4 та товариством з обмеженою
відповідальністю «Агрофакторінвест»
(а. с. 89-91).

Позовні вимоги обґрунтував тим, що у 2007
році він, маючи намір отримати у
власність земельну ділянку, надав
ОСОБА_5 необхідний для цього пакет
документів та довіреність, яка
передбачала повноваження на
здійснення дій, пов'язаних з отриманням
у власність земельної ділянки,
відчуження земельної ділянки та право
передоручення.

У жовтні 2009 року позивач дізнався із
матеріалів іншої цивільної справи, що
ОСОБА_5 було оформлено на ім'я позивача
право власності на земельну ділянку
площею 0,99 га., розташовану в межах
Дмитрівської сільської ради для
ведення особистого селянського
господарства та 17 травня 2008 року
отримано державний акт на право
власності на цю земельну ділянку. Крім
того, йому стало відомо, що ОСОБА_5 без
відома позивача, в порядку
передоручення видав на ім'я ОСОБА_6
довіреність на право укладення від
його імені договорів щодо відчуження
земельної ділянки, на підставі якої
остання без відома позивача та від його
імені 04 липня 2008 року уклала з
товариством з обмеженою
відповідальністю «Агрофакторінвест»
оскаржуваний договір купівлі-продажу
зазначеної земельної ділянки.

Позивач вважає такий договір недійсним
з підстав, передбачених ст. 232 ЦК
України, оскільки дії ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофакторінвест»
мають ознаки зловмисної домовленості.
Крім того, ОСОБА_5, як його представник,
передоручаючи повноваження іншій
особі, всупереч вимогам ст. 240 ЦК
України не повідомив позивача про це та
не надав йому необхідні відомості про
особу, якій він передоручив
повноваження.

Внаслідок зловмисної домовленості
його представників з відповідачем
позивачеві завдано значної
матеріальної шкоди, тому просив
задовольнити позов.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 17
грудня 2013 року позов задоволено.

Визнано недійсним оскаржуваний
договір купівлі-продажу земельної
ділянки від 04 липня 2008 року.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 20 березня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено у справі нове рішення про
відмову в позові.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_7 просить скасувати оскаржуване
рішення апеляційного суду і залишити в
силі рішення районного суду,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
в межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження судового
рішення може бути неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції під час
розгляду справи в касаційному порядку
перевіряє в межах касаційної скарги
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
задоволення позову, суд першої
інстанції встановив, що у діях ОСОБА_6
та ОСОБА_5 при укладенні оскаржуваного
договору купівлі-продажу земельної
ділянки був умисел, спрямований на
спричинення шкоди та інтересам ОСОБА_4
Районний суд дійшов до висновків, що на
підставі ст. 232 ЦК України позовні
вимоги є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Скасовуючи рішення районного суду і
ухвалюючи у справі нове рішення про
відмову в позові, апеляційний суд, з
врахуванням роз'яснень викладених в п.
22 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», виходив з того, що
позивачем всупереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК
України не надано суду доказів на
підтвердження того, що оскаржуваний
договір вчинено внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, а висновки
суду першої інстанції про
обґрунтованість позовних вимог
ґрунтуються на припущеннях.

Матеріали справи та доводи касаційної
скарги не свідчать про порушення
апеляційним судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, тому колегія
суддів вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 20 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.М. Колодійчук

В.С. Висоцька

О.В. Умнова