Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №279/7643/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді
Зарицької Г.В.

суддів: Жигановської
О.С., Якухно О.М.

секретаря
Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу за
позовом публічного акціонерного
товариства „УкрСиббанк" до ОСОБА_1
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
кредитним договором та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства „УкрСиббанк",
третя особа ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору про надання
споживчого кредиту

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Коростенського міськрайонного
суду Житомирської області від 16 червня
2014 року

встановила:

У листопаді 2013 року публічне
акціонерне товариство „УкрСиббанк"
(далі ПАТ „УкрСиббанк") звернулося з
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4 та просило
стягнути з відповідачів на його
користь заборгованість за кредитним
договором в розмірі 73 227 швейцарських
франків 35 центів, що в еквіваленті за
офіційним курсом НБУ станом на 08.07.2013 р.
складає 610 665 грн 71 коп. В обґрунтування
вимог позивач зазначав, що 07 вересня 2006
року між банком та ОСОБА_5 (на даний час
ОСОБА_1) укладено договір про надання
споживчого кредиту №0, за умовами
якого банк надав позичальнику кредит в
іноземній валюті в сумі 85 000
швейцарських франків, що дорівнює
еквіваленту 347820,43 грн за курсом НБУ на
день укладення договору, а позичальник
зобов'язався прийняти, належним чином
використовувати і повернути наданий
кредит у термін не пізніше 07 вересня 2017
року в повному обсязі та сплатити
відсотки за користування кредитом в
розмірі 8,49 % річних. Свої зобов'язання
за кредитним договором банк виконав у
повному обсязі. Позичальник, всупереч
умовам кредитного договору, взяті на
себе зобов'язання не виконує. Станом на
08.07.2013 р. загальний розмір
заборгованості позичальника за
кредитним договором становить 73 227
швейцарських франків 35 центів що в
еквіваленті за офіційним курсом НБУ
станом на 08.07.201

3 р. складає 610 665 грн 71 коп. З метою
забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_1 за вказаним кредитним
договором, 07.09.2006 р. між банком та ОСОБА_4
укладено договір поруки 0/п, за
умовами якого ОСОБА_4 відповідає перед
банком у повному обсязі за невиконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором. Відповідальність
поручителя та позичальника є
солідарною. Враховуючи наведене,
позивач просив задовольнити вимоги.

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з
зустрічним позовом до ПАТ „УкрСиббанк"
та просила визнати вищевказаний
кредитний договір, в частині надання
грошових коштів в іноземній валюті,
недійсним. В обґрунтування вимог
зазначала, що 07 вересня 2006 року між нею
та ПАТ „УкрСиббанк" укладено договір
про надання споживчого кредиту, згідно
з яким банк зобов'язався надати
позичальнику кредит в іноземній валюті
в сумі 85 000 швейцарських франків, а
позичальник зобов'язався прийняти,
належним чином використовувати і
повернути банку кредит в іноземній
валюті, сплатити відсотки за
користування кредитом, комісію в
порядку і на умовах, визначених цим
договором. За даним договором банк
фактично надав, а вона одержала гроші
не в швейцарських франках, а в
національній валюті - гривні. Саме в
гривні вона бажала отримати і отримала
кредит на споживчі потреби. У
кредитному договорі швейцарські
франки, як предмет договору, вказані
формально. Вважала, що договір про
надання споживчого кредиту в іноземній
валюті є удаваним правочином, в частині
суми споживчого кредиту. Насправді
укладений договір про надання
споживчого кредиту в національній
валюті - гривні, розмір якого може бути
підтверджений матеріалами кредитної
справи. Враховуючи наведене, просила
задовольнити позов.

Рішенням Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 16 червня 2014 року позов
задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 на
користь ПАТ „УкрСиббанк"
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 73 227 швейцарських франків 35
центів, що в еквіваленті за офіційним
курсом НБУ станом на 08.07.2013 р. складає 610
665 грн. 71 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 на
користь ПАТ „УкрСиббанк" 3 341 грн
судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить рішення скасувати і
ухвалити нове рішення, яким її
зустрічні вимоги задовольнити, а в
задоволенні вимог ПАТ „УкрСиббанк"
відмовити.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення частково з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За положеннями ст.ст. 526, 525 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно з вимогами ч.1, ч.2 ст. 554 ЦК
України у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Як видно з матеріалів справи та
правильно встановлено судом першої
інстанції, 07.09.2006 р. між акціонерним
комерційним інноваційним банком
„УкрСиббанк" (на даний час ПАТ
„УкрСиббанк") та ОСОБА_5 (на даний час
ОСОБА_1) укладено договір про надання
споживчого кредиту №, за умовами
якого банк зобов'язався надати, а
позивач зобов'язався прийняти,
належним чином використовувати і
повернути банку у термін не пізніше 07
вересня 2017 року кредит у формі
поновлювальної кредитної лінії в
іноземній валюті в сумі ліміту
поновлювальної кредитної лінії, що
дорівнює 85 000 швейцарських франків та
сплатити відсотки за користування
кредитом у розмірі 8,49 % річних, комісії
в порядку і на умовах, визначених цим
договором.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_1 за вказаним
кредитним договором, 07.09.2006 р. між
банком та ОСОБА_4 укладено договір
поруки 0/п, за умовами якого
поручитель відповідає перед банком у
тому ж обсязі, що і позичальник, в тому
числі за повернення основної суми
боргу, процентів за використання
кредитних коштів, відшкодування
можливих збитків, за сплату пені і
інших штрафних санкцій, передбачених
кредитним договором.

Згідно з додатком №1 до договору про
надання споживчого кредиту від 07
вересня 2006 р., який є невід'ємною
частиною договору, позичальник
зобов'язалася повертати кредит та
сплачувати плату за кредит шляхом
щомісячної сплати ануїтетних платежів
в розмірі 643,94 швейцарських франків.
(а.с.17-20).

21 травня 2010 року між ПАТ „УкрСиббанк"
та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1
до кредитного договору від 07 вересня 2006
року, за умовами якої сторони дійшли
згоди, що розмір ануїтетного платежу у
період з 21.06.2010 року по 21.09.2016 року
становить 995 швейцарських франків 65
центів, у період з 21.10.2016 р. по 21.08.2017 р. - в
розмірі 1076 швейцарських франків 06
центів, у період з 07.09.2017 р. - у розмірі 1076
швейцарських франків 07 центів.

Згідно з додатковою угодою №1 до
договору поруки від 07 вересня 2006 року
поручитель надала свою згоду на
вищевказану зміну розміру ануїтетного
платежу (а.с.29).

За п.5.3 договору про надання споживчого
кредиту при настанні подій, що
впливають на здатність або бажання
виконання позичальником зобов'язань за
договором, зокрема, погіршення
фінансового стану позичальника (під
погіршенням фінансового стану
позичальника сторони, в тому числі
розуміють невиконання або
прострочення виконання позичальником
грошових зобов'язань перед банком,
передбачених цим договором, а також
будь-якими іншими угодами, що укладені
або будуть укладені в майбутньому між
сторонами) банк має право відмовити в
наданні кредиту (траншу) частково або в
повному обсязі та має право вимагати
дострокового повернення кредиту та
нарахованих процентів, комісій у
порядку встановленому розділом 11 цього
договору.

За договором банк фактично видав
ОСОБА_1 кредит у розмірі 77650
швейцарських франків, про що свідчить
довідка-розрахунок банку станом на
08.07.2013 р. (а.с.51).

Відповідач ОСОБА_1 зобов'язання по
сплаті кредиту та процентів за
користування кредитом виконувала
неналежним чином, внаслідок чого
станом на 08.07.2013 р. утворилася
заборгованість, а саме: за кредитом - 60
804,32 швейцарських франків; по процентах
за користування кредитом -10 451,88
швейцарських франків; пеня за
несвоєчасне погашення заборгованості
за кредитом - 8945,20 швейцарських
франків, пеня за несвоєчасне погашення
заборгованості по процентах - 1 076,95
швейцарських франків, загальна сума
пені становить 16 438 грн 02 коп. (а.с.42-51).

З огляду на те, що позичальник свої
зобов'язання за кредитним договором
виконує не в повному обсязі, відповідно
до п.5.3 договору банк має право
відмовити в наданні чергового траншу
та вимагати дострокового повернення
кредиту.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
правильно виходив з вимог ст.ст. 526, 530,
554, 1054, 1046-1050 ЦК України та обґрунтовано
стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в
солідарному порядку на користь банку
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 73 227 швейцарських франків 35
центів, що в еквіваленті за офіційним
курсом НБУ станом на 08.07.2013 р. складає 610
665 грн. 71 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що
довідка-розрахунок заборгованості за
кредитним договором не є належним
доказом щодо наявності та розміру
заборгованості позичальника, колегія
суддів до уваги не бере. У разі незгоди
з розміром заборгованості ОСОБА_1
вправі була заявити клопотання про
призначення бухгалтерської
експертизи, проте, таке клопотання до
суду першої та апеляційної інстанції
вона не заявляла.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у п.25 постанови №9 від 6
листопада 2009 року „Про практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного

правочину, за удаваним правочином
права та обов'язки сторін виникають,
але не ті, що випливають зі змісту
правочину.

Встановивши під час розгляду
справи, що правочин вчинено з

метою приховати інший правочин, суд на
підставі статті 235 ЦК

має визнати, що сторонами вчинено саме
цей правочин, та

вирішити спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено,
суперечить закону, суд

ухвалює рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання

його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216 ЦК,
можуть застосовуватися тільки у
випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В порушення зазначених вимог, ОСОБА_1 не
надала суду належних та допустимих
доказів, які свідчили б про те, що
укладений з нею договір про надання
споживчого кредиту в іноземній валюті
від 07.09.2006 р. за № є удаваним
правочином.

Сплата грошових коштів на
погашення заборгованості за кредитним
договором у національній валюті, тобто
в гривні, на що посилається апелянт, не
свідчить, що між сторонами насправді
укладений договір про надання
споживчого кредиту в національній
валюті.

За п.6.3 кредитного договору
позичальник має право за два робочих
дні до дати погашення кредиту (всієї
суми або його частини) надати до банку
пакет документів, необхідний для
купівлі та/або обміну (конвертації)
іноземної валюти, з метою погашення
заборгованості за цим договором.

Заява ОСОБА_1 від 27 вересня 2007 року
про видачу готівки не є належним
доказом домовленості сторін
кредитного договору про видачу кредиту
в національній валюті, а тому доводи
апеляційної скарги в цій частині є
безпідставними.

Згідно з п.1.5 кредитного договору
кредит надається шляхом зарахування
банком коштів (швейцарських франків) на
поточний рахунок позичальника
№1300 у банку для подальшого
використання за цільовим призначенням.

Оскільки в заяві про видачу
готівки ОСОБА_1 просила видати кошти в
гривні, то за її заявою кредитні кошти
банком конвертувалися і видавалися в
гривні, про що свідчать копії виписок з
особового рахунку (а.с.117-119).

Висновок суду першої інстанції
про те, що зміст укладеного правочину
(кредитного договору) не суперечить
вимогам ЦК України, іншим законам та
нормативним актам є правильним та
обґрунтованим.

Разом з тим, вирішуючи питання про
розподіл судових витрат, суд першої
інстанції помилково стягнув з
відповідачів на користь позивача
понесені ним витрати по сплаті
судового збору в солідарному порядку, а
тому в цій частині рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,
314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 16 червня 2014 року 2014 року в
частині розподілу судових витрат
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на
користь ПАТ „УкрСиббанк" по 1670 грн. 50
коп. витрат, пов'язаних з оплатою
судового збору.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього ж
часу може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Судді: