Номер провадження: 22-ц/785/6895/14
Головуючий у першій інстанції Гудіна
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Фабіжевській Т.С.,

за участю: відповідачки ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 05 червня 2014 року за позовом ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, Держаний навчальний
заклад "Одеський центр
Професійно-технічної освіти", про
знесення самочинно збудованої
прибудови у гуртожитку,

в с т а
н о в и л а:

14 березня 2014 року ОСОБА_5, ОСОБА_6
звернулися до суду з вказаним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що вони
проживають відповідно у кімнаті
АДРЕСА_1, який знаходиться на балансі
Державного начального закладу
"Одеський центр Професійно-технічної
освіти". Відповідачка ОСОБА_3, яка
проживає у кімнаті №50-50а вказаного
гуртожитку, самочинно здійснила
перепланування загального приміщення
кімнати відпочинку шляхом зведення
стіни з цегли і побудувала прибудову,
яка захопила частину коридору
приблизно 1,40 кв.м., що заважає проходу
по коридору. Розмір коридору до
зведення стіни становив 2,25 см, а у
теперішній час - 1,15 см. 19 лютого 2014 року
вони звернулись до Державного
начального закладу "Одеський центр
Професійно-технічної освіти" з листом
про демонтаж прибудови, але їм
відмовили в цьому у зв'язку з тим, що
станом на 20 березня 2007 року дана
прибудова занесена у технічний паспорт
гуртожитку із зазначеними розміром та
межами й демонтажу не підлягає.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. 376
ЦК України, ст. 100 ЖК УРСР, позивачі
просили суд зобов'язати відповідачку
ОСОБА_3 знести самовільно прибудовану
прибудову поруч з кімнатою №50а та за
свій рахунок привести приміщення у
попередній стан (а.с. 2-6).

Відповідачка ОСОБА_3 проти позову
заперечувала і в своїх поясненнях
зазначала, що в липні 1995 року вона
одержала ордер на право заняття кімнат
№50, і 50а у гуртожитку. Кімната № 50а не
була призначена для проживання,
використовувалась як кімната для
відпочинку («Ленінська кімната») і мала
прозорі двері. Тому в серпні 1995 року
вона з чоловіком та за допомогою
сусідів побудувала кам'яну перегородку
і встановила щільні двері, будь-яких
інших переобладнань кімната не
містить, що не є суттєвим порушенням
будівельних норм і правил. На протязі 19
років претензій від сусідів, у тому
числі і позивачів, не поступало, дана
прибудова занесена у технічний паспорт
гуртожитку, тому створена Державним
начальним закладом "Одеський центр
Професійно-технічної освіти" робоча
комісія не знайшла підстав для
демонтажу перегородки.

Представник третьої особи, ДНЗ
"Одеський центр Професійно-технічної
освіти", проти позову заперечував.

Рішенням суду першої інстанції позов
задоволено. Суд зобов'язав
відповідачку ОСОБА_3 знести самовільну
прибудову, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, що належить їй, за власний
рахунок та привести приміщення у
попередній стан (а.с. 61-64).

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_3 просить рішення суду першої
інстанції скасувати й ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що суд порушив
норми процесуального і матеріального
права, а саме, судом не враховано, що
позивачі не довели належним чином те,
що збільшення кімнати №50а на 1,15 см є
істотним порушенням правил та норм та
порушує їх право на користування
загальним коридором гуртожитку (а.с.
66-68).

В запереченні на апеляційну скаргу
позивачка ОСОБА_5 просить скаргу
відхилити у зв'язку з безпідставністю
її доводів.

Позивачі в судове засідання не
з'явилися, про розгляд справи сповіщені
належними чином, позивачка ОСОБА_5
звернулась до суду апеляційної
інстанції з заявою про відкладення
розгляду справи у зв'язку з виїздом її
представника за межі України, але не
довела переконливими доказами
поважність причини неявки в суд, тому
законних підстав для відкладення
розгляду справи немає.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми процесуальними
правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України у даному випадку їх неявка в
суд не перешкоджає розглядові справи і
не порушує право на доступ до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідачки
ОСОБА_3, пояснення на апеляцію
відповідачки ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
відповідачки підлягає задоволенню за
таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачка самовільно провела
переобладнання та прибудувала до
кімнати самовільну прибудову, тому
вона повинна бути знесена за власний
рахунок. При цьому суд посилався на ст.
376 ЦК України.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції погодиться неможливо.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають
відповідно у кімнаті АДРЕСА_1, який у
теперішній час знаходяться на балансі
ДНЗ "Одеський центр
Професійно-технічної освіти" (а.с. 8-12,
13-16).

Відповідачка ОСОБА_3, яка проживає у
кімнаті №50-50а вказаного гуртожитку,
самочинно здійснила перепланування
загального приміщення кімнати
відпочинку шляхом зведення стіни з
цегли і побудувала прибудову, яка
захопила частину коридору приблизно 1,40
кв.м., що заважає проходу по коридору.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, який
набрав чинності з 01 січня 2004 року,
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Частиною 4 ст. 376 ЦК України передбачено,
що, якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

Згідно ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

У п 1 постанови № 6 від 30 березня 2012
року "Про практику застосування судами
статті 376 Цивільного кодексу України
(про правий режим самочинного
будівництва)" Пленум Вищого
спеціалізовано суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
роз'яснив, що положення статті 376 ЦК
поширюється на випадки самочинного
будівництва житлових будинків,
будівель, споруд, іншого нерухомого
майна як фізичними, так і юридичними
особами.

При вирішенні справ цієї категорії та
застосуванні статті 376 ЦК суди повинні
керуватися положеннями законодавства
України про містобудування, яке
складається, зокрема, із Конституції
України, відповідних положень ЦК,
Земельного кодексу України (далі - ЗК),
законів України від 16 листопада 1992 року
№ 2780-XII «Про основи містобудування»
(далі - Закон № 2780-XII), від 20 травня 1999
року № 687-ХІV «Про архітектурну
діяльність» (далі - Закон № 687-ХІV), від 16
вересня 2008 року № 509-VІ «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо сприяння будівництву»,
від 25 грудня 2008 року № 800-VІ «Про
запобігання впливу світової
фінансової кризи на розвиток
будівельної галузі та житлового
будівництва», від 17 лютого 2011 року №
3038-VI «Про регулювання містобудівної
діяльності» (далі - Закон № 3038-VI), від 22
травня 2003 № 858-IV «Про землеустрій», від
19 червня 2003 року № 963-ІV «Про державний
контроль за використанням та охороною
земель» та інших нормативно-правових
актів, що видаються на їх виконання, з
дотриманням яких повинно
здійснюватися будівництво об'єктів
нерухомості.

Застосування зазначених нормативних
актів має здійснюватися із
дотриманням вимог про дію актів
цивільного законодавства у часі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 повинні були
довести в судовому засіданні ті
обставини, на які вони посилалися як на
підставу своїх вимог, а саме, те, що
збільшення кімнати №50а на 1,15 см є
істотним порушенням будівельних норм
та правил і порушує їх права.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212,
213, 214 ЦПК України суд першої інстанції
не з'ясував повно та всебічно
обставини, які мають значення для
вирішення справи, а саме, коли були
проведенні роботи по перепланування
кімнати № 50а і які саме роботи були
проведені, яким чином вони порушують
права позивачів, та не дослідів і не
надав належної оцінки наявним у справі
доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному
випадку судом були досліджені з
порушенням закону, тому апеляційний
суд має законні підстави для
встановлення обставин, що мають
значення для справи, та дослідження й
оцінки наявних у справі доказів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
в липні 1995 року відповідачка ОСОБА_3
одержала ордер на право заняття кімнат
№50 і 50а у гуртожитку, що
підтверджується копією ордеру (а.с. 53).
Кімната № 50а була кімнатою для
відпочинку («Ленінська кімната»), мала
прозорі двері і не була призначена для
проживання,

В серпні 1995 року відповідачка ОСОБА_3
побудувала кам'яну перегородку,
збільшивши кімнату за рахунок
загального коридору приблизно на 1,15 м,
і встановила щільні двері, що
визнається сторонами у справі, та
вбачається з наявних у справі
технічних планів поверху гуртожитку,
де розташовані кімнати № 48, 50, 50а та 52. З
цього ж часу відповідачка сплачує за
користування житлом з урахуванням
наслідків перепланування кімнати №50а.

При проведенні чергової
інвентаризації будинку гуртожитку у 2007
році Комунальним підприємством
"Одеське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості" дана прибудова занесена
у технічний паспорт гуртожитку (а.с.
45зв.).

25 липня 2007 року відповідачка ОСОБА_3
звернулася до балансоутримувача з
заявою про узаконення вказаного
перепланування кімнати №50а, яка була
вирішена позитивно, тому створена ДНЗ
"Одеський центр Професійно-технічної
освіти" на прохання позивачів ОСОБА_5,
ОСОБА_6 робоча комісія не знайшла
підстав для демонтажу перегородки, що
підтверджується листом ДНЗ "Одеський
центр Професійно-технічної освіти" від
26 лютого 2014 року № 27 (а.с. 19).

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно із частинами першою та другою
статті 5 Цивільного кодексу України
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності; акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

У пп. 1 та 4 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України зазначено, що цей
Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004
року.

Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Встановлено, що перепланування
приміщення кімнати № 50а було проведено
відповідачкою ОСОБА_3 в серпні 1995 року.

Аналізуючи зазначені норми права та
роз'яснення Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, колегія суддів вважає, що судом
помилково застосовані до цих
правовідносин наслідки самочинного
будівництва, передбачені ст. 376 ЦК
України, який набрав чинності з 01 січня
2004 року.

Згідно із ч. 1 ст. 100 ЖК УРСР, яка діяла на
час виникнення спірних правовідносин,
переобладнання і перепланування
жилого будинку і жилого приміщення
провадяться з метою підвищення їх
благоустрою і перетворення
комунальних квартир в окремі квартири
на сім'ю. Переобладнання і
перепланування жилого приміщення
допускаються за згодою наймача, членів
сім'ї, які проживають разом з ним, та
наймодавця і з дозволу виконавчого
комітету місцевої Ради народних
депутатів.

Частиною 1 п. 19 Правил користування
приміщеннями житлових будинків і
прибудинковими територіями,
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 08 жовтня 1992 року
№ 572, в редакції чинної на час
виникнення спірних правовідносин,
переобладнання і перепланування жилих
і підсобних приміщень, балконів і
лоджій власниками квартир, наймачами і
орендарями може провадитися лише з
метою поліпшення благоустрою квартири
за відповідними проектами без
обмеження інтересів інших громадян,
які проживають у цьому будинку. Наймачі
та орендарі квартир можуть виконувати
вказані роботи тільки з дозволу
власника будинку (квартири).

Пунктом 19 Примірного положення про
гуртожитки, затвердженою постановою
Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986
року № 208, мешканцям гуртожитку
забороняється провадити самовільно
переобладнання й перепланування
приміщень.

З'ясовуючи вказані обставини, які
стосуються предмету доказування, та
оцінуючи вказані докази з урахуванням
положень ст. 212 ЦПК України, колегія
суддів приймає їх до уваги й вважає, що
дійсно перепланування кімнати № 50а
було проведено відповідачкою ОСОБА_3
самовільно, але воно проведено з метою
поліпшення благоустрою квартири та в
подальшому балансоутримувач
гуртожитку фактично погодився з
переплануванням кімнати, на протязі 19
років претензій від сусідів, у тому
числі і позивачів, з цього приводу не
поступало.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження суду апеляційної
інстанції, колегія судді дійшла
висновку про те, що позивачами ОСОБА_5,
ОСОБА_6 не доведено, що переплануванням
кімнати № 50а у серпні 1995 року
відповідачка порушує їх права на
користування загальним коридором
гуртожитку, що може служити підставою
для демонтажу прибудови. Тому права
позивачів не порушені й у
відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України
їх вимоги не підлягають судовому
захисту.

Отже, позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 є
необґрунтованим, незаконним й
задоволенню не підлягає.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006
року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" зазначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини
передбачено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь - якого
висунутого проти нього кримінального
судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу
справедливого судочинства є принцип
"рівності вихідних умов", дотримання
балансу сторін при розгляді справи в
суді.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Париж, 20.03.1952р.)
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу № 1 є
попередження порушень принципу
безперешкодного користуванням своїм
майном. Втручання в право
безперешкодного користування своїм
майном передбачає "справедливу
рівновагу" між інтересами суспільства
та необхідністю дотримання основних
прав людини.

В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот
проти Швеції" від 29 червня 1982 року
Європейський суд виходив із контексту
загальної норми про мирне володіння
майном, проголошеної в першому реченні
частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що
"пошук цієї рівноваги ... відбиває
структуру статті 1 Протоколу № 1 у
цілому".

"Справедлива рівнова га" між інтересами
суспільства та ін тересами особи
полягає в тому, що тягар, спричинений
особі втручанням у її інтереси, має
перебільшуватися або достатньо
компенсуватися процедурами або
певними формами чи за ходами,
направленими на послаблен ня "тягаря".

В рішенні у справі "Антрік проти
Франції" від 25 серпня 1994 року
Європейський суд виходив, що при
вирішенні питання щодо правомірності
позбавлення права власності "має бути
обґрунтоване співвідношення
пропорційності між застосованими
заходами та переслідуваною метою, яку
намагаються досягнути шляхом заходів
позбавлення особи її власності".

В рішенні у справі "Совтрансавто
Холдінг проти України" від 25 липня 2002
року Європейський суд зазначив, що
спосіб, в який проводився та закінчився
судовий розгляд справи, також як і
ситуація невпевненості, якої зазнав
заявник, порушили "справедливу
рівновагу" між вимогами суспільного
інтересу та потребою захищати право
заявника на повагу до його майна. Як
наслідок, держава не забезпечила
виконання свого зобов'язання
гарантувати заявнику ефективне
користування своїм правом власності,
гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

В рішенні у справі «Звежинський проти
Польщі» від 19 червня 2001 року
Європейський суд зазначив, що
позбавлення майна, у зазначенні цього
речення, може бути виправданим, лише
якщо воно відбудеться в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом. Крім того, будь-яке втручання у
право власності має відповідати
критерію пропорційності. Суд нагадує,
що під час втручання необхідно
дотримуватися «справедливої
рівноваги» між загальними інтересами
суспільства і вимогами захисту
основних прав людини. Цю рівновагу буде
порушено, якщо людині доведеться нести
надто специфічний або надмірний тягар.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що задоволення судом вимог про
знесення прибудови до її законного
володільця і тим самим позбавлення її
права на прибудову не забезпечує
"справедливу рівновагу" між інтересами
суспільства та інтересами законного
володільця прибудови й порушує її
право на мирне володіння майном, а
також є порушенням дотримання
справедливої рівноваги між інтересами
сторін у справі і як наслідок
порушенням положень ч. 1 ст. 6, ст. 13
Європейської конвенції про захист прав
і основоположних свобод людини, ст. 1
Протоколу № 1 до Конвенції, та ст. 1 ЦПК
України.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, а саме ст. ст. 10, 60,
179, 212, 213, 214 ЦПК України, та норм
матеріального права, а саме, ст. 376 ЦК
України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити,
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 05 червня 2014 року скасувати
й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору,
Держаний навчальний заклад "Одеський
центр Професійно-технічної освіти", про
знесення самочинно збудованої
прибудови у гуртожитку, відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький