Ухвала

іменем україни

17 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Касьяна О.П., Попович О.В.,
Савченко В.О., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - приватний нотаріус
Вижницького районного нотаріального
округу Чернівецької області ОСОБА_3,
про визнання договорів дарування
недійсними, за касаційною скаргою
ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 05 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
договорів дарування недійсними.

Зазначала, що їй на праві власності
належали будинок АДРЕСА_1 та земельні
ділянки площею 0,15 га та 0,38 га за
вказаною адресою.

Через похилий вік та стан здоров'я, вона
потребує сторонньої допомоги та
догляду, а відповідач запропонував їй
такі послуги, у зв'язку з чим вона
погодилася укласти з ним договір
довічного утримання, який було
підписано сторонами 14 липня 2009 року.

Три роки після укладення вказаного
договору ОСОБА_2 сумлінно виконував
свої зобов'язання, а з січня 2013 року
припинив здійснювати за нею догляд та
забезпечувати харчуванням.

Посилаючись на те, що через вроджену
сліпоту та неписьменність, вона
позбавлена була можливості прочитати
договір, вголос його ніхто не
прочитував, від її імені договір було
підписано іншою особою - ОСОБА_5, яка
є родичкою відповідача, унаслідок чого
вона помилилася щодо природи
укладеного 14 липня 2009 року правочину, й
ця помилка має істотне значення, адже
вона втратила єдине житло й не має
належного догляду, ОСОБА_1 просила
визнати укладені із ОСОБА_2 договори
дарування жилого будинку та земельних
ділянок недійсними на підставі ст. 229
ЦК України.

Рішенням Вижницького районного суду
Чернівецької області від 04 жовтня
2013 року позов задоволено.

Визнано недійсними договір дарування
жилого будинку АДРЕСА_1, укладений 14
липня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2;
договір дарування земельної ділянки
площею 0,15 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку АДРЕСА_1,
укладений 14 липня 2009 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2; договір дарування земельної
ділянки площею 0,38 га для ведення
особистого селянського господарства
по АДРЕСА_1, укладений 14 липня 2009 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_1 право власності на
жилий будинок АДРЕСА_1 та земельні
ділянки площею 0,15 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку і 0,38 га
для ведення особистого селянського
господарства, за вказаною адресою.

Рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 05 грудня 2013
року, зазначене рішення районного суду
скасовано й в задоволенні позову
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 січня 2014 року
відмовлено ОСОБА_1 в особі представника
ОСОБА_6 у відкритті касаційного
провадження у справі на підставі п. 5 ч. 4
ст. 328 ЦПК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 травня 2014 року
дану справу допущено до провадження
Верховного Суду України.

Постановою судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 18
червня 2014 року, ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 січня 2014 року скасовано,
справу передано на новий касаційний
розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_4 просить рішення
апеляційного суду скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, і залишити в силі рішення суду
першої інстанції, що було помилково
скасовано.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що оспорювані
договори дарування жилого будинку та
земельних ділянок відповідали
внутрішній волі позивача, похилий вік,
інвалідність, подальше проживання у
відчуженому будинку не можуть
вважатися помилкою в розумінні ст. ст.
203, 229, 717 ЦК України.

Проте, з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення апеляційного суду таким
вимогам закону не відповідає.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом (ч.
1 ст. 229 ЦК України).

Як роз'яснив пленум Верховного Суду
України у п. 19 постанови від 6
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду справ про визнання
правочинів недійсними», правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона
правочину, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Отже, за змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України
договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є
інвалідом з дитинства першої групи, що
підтверджується копією посвідчення
серія НОМЕР_1 від 13 серпня 2013 року,
виданого управлінням соціального
захисту населення Вижницької районної
державної адміністрації.

Рішенням виконавчого комітету
Берегометської селищної ради
Вижницького району Чернівецької
області від 21 січня 2009 року №6 над
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, - інвалідом по зору
з дитинства, встановлено піклування та
призначено піклувальником ОСОБА_7

ОСОБА_1 на праві власності належали
будинок АДРЕСА_1 та дві земельні
ділянки площею 0,15 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку і 0,38 га
для ведення особистого селянського
господарства, що розташовані по
АДРЕСА_1.

14 липня 2009 року між сторонами було
укладено договори дарування
вищевказаного майна.

Такі договори від імені позивача
підписані ОСОБА_5, через її похилий вік
та хворобу.

Також судом встановлено, що тривалий
час після укладення оскаржуваних
договорів, відповідач ОСОБА_2
здійснював догляд за позивачем,
забезпечував харчуванням, допомагав
утримувати жилий будинок та присадибні
земельні ділянки у належному стані.

Таким чином, установивши, що ОСОБА_1, яка
в силу похилого віку і стану здоров'я
потребує стороннього догляду та
матеріальної допомоги, укладаючи
договори дарування, мала на меті
відчуження на користь відповідача
будинку, який є її єдиним житлом, та
земельних ділянок лише за умови
довічного утримання, суд першої
інстанції дійшов до вірного по суті й
обґрунтованого висновку про
відсутність у позивача вільного
волевиявлення на безоплатну передачу
спірного майна у власність відповідача
і якби не помилка у правовій природі
правочину та його правових наслідках,
то оскаржувані договори не були б
укладені, що є підставою для визнання
їх недійсними на підставі ст. ст. 203, 229
ЦК України.

Такий висновок суду першої інстанції
узгоджується з матеріалами справи та
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, не зважаючи
на вищевказані обставини та вимоги
закону, дійшов до помилкового висновку
про безпідставність позовних вимог та
відсутність правових підстав для їх
задоволення.

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні процесуального
та матеріального закону.

Ураховуючи те, що апеляційним судом
помилково скасовано рішення суду
першої інстанції, ухвалене згідно із
законом, рішення апеляційного суду на
підставі ст. 339 ЦПК України підлягає
скасуванню із залишенням у силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 05 грудня
2013 року скасувати, залишивши в силі
рішення Вижницького районного суду
Чернівецької області від 04 жовтня 2013
року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.О. Дьоміна

Судді:
О.П. Касьян

О.В.
Попович

В.О.
Савченко

С.П. Штелик