АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8257/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Католікян М. О. Доповідач - Глущенко
Н.Г. Категорія 5
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

08 жовтня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна
О.М., Пищиди М.М.

при секретарі -
Біленькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 31 липня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання права власності на
квартиру та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з
апеляційною скаргою в якій просить
скасувати рішення Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
31.07.2014 року, в частині відмови у
визнанні за ним права особистої
власності на спірну квартиру, та
ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення цих його позовних вимог,
посилаючись на те, що рішення в
оскаржуваній ним частині є незаконним
та необґрунтованим, оскільки ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, позивач
вважає, що висновки суду не
відповідають обставинам справи / а. с.
84-85 /.

Зазначеним рішенням суду від 31.07.2014
року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені
частково.

Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
кошти в рахунок виконаних ним
зобов'язань за кредитним договором
№0 від 17 квітня 2008 року в сумі 11
557,88 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Також, судом вирішено питання щодо
розподілу судових витрат по справі / а.
с. 79 /.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 і
відповідачка ОСОБА_3 знаходилися в
зареєстрованому шлюбі з 19.11.2005 року, а
10.07.2012 року цей шлюб було розірвано
рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська, що підтвердили суду
обидві сторони.

Під час шлюбу сторін, згідно договору
купівлі-продажу нерухомого майна від
17.04.2008 року (посвідченого в
нотаріальному порядку), ними було
придбано квартиру АДРЕСА_1 / а. с. 7-8 /.
Договір було укладено між продавцем
ОСОБА_4 і покупцем ОСОБА_2

Згідно п. 5 Договору квартира була
придбана за 35500 грн.

Також, судом встановлено, що 17.04.2008 року
між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 було
укладено договір споживчого кредиту
№0, згідно якого банком було
надано кредитні кошти в сумі 7000 долірв
США, що в еквіваленті складало 35350,00 грн.
( п. 1.1 Договору), на придбання квартири (
п.1.4 Договору), зі сплатою 13% річних з
кінцевим терміном повернення не
пізніше 16.04.2015 року. Кредит видано 17.04.2008
року (п. 1.2.1 Договору). В забезпечення
виконання зобов'язань позичальником за
кредитним договором банку в заставу
було передано квартиру АДРЕСА_1 та
укладено договір поруки з ОСОБА_5, який
є батьком відповідачки (п. 2.1 Договору)
/а. с. 11-16/.

Факт укладення 17.04.2008 року договору
поруки між банком та ОСОБА_5
підтверджується і копією договору
поруки № 0/2 / а. с. 42 /.

Зобов'язання за вказаним кредитним
договором було виконано в повному
обсязі 11.04.2013 року /а. с. 19-23, 24/.

Відповідно до довідки АТ «УкрСиббанк»
від 11.04.2013 року, між банком та ОСОБА_2
17.04.2008 року було укладено і договір
іпотеки № 0/1 , згідно якого в
іпотеку було передано квартиру
АДРЕСА_1, але у зв'язку з погашенням
11.04.2013 року кредиту вилучено запис з
реєстру заборон та реєстру іпотек / а. с.
24 /.

Позивач в своєму позові підтвердив
факт отримання кредиту під час шлюбу і
те, що кредитні кошти були витрачені в
інтересах сім'ї.

За таких обставин, в силу ст. ст. 60,63 СК
України, суд першої інстанції прийшов
до висновку, що спірна квартира є
спільною сумісною власністю подружжя,
а отже підстав для задоволення
позовних вимог про визнання права
особистої власності на цю квартиру за
позивачем - не знайшов.

При цьому суд першої інстанції, не
прийняв до уваги посилання позивача на
те, спірна квартира придбана позивачем
за кошти (50 000 доларів США), подаровані
його матір'ю, оскільки такий договір
дарування, згідно ч.5 ст.719 ЦК України,
підлягав нотаріальному посвідченню.
Між тим, позивачем на підтвердження
такого дарунку було надано лише
звичайні розписки /а. с. 17, 18/, отже
вказаний правочин (на думку суду першої
інстанції) є нікчемним і не може бути
доказом передачі коштів на придбання
спірної квартир.

Такий же висновок викладений і в
рішенні Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 12.05.2014 року, яким
було відмовлено ОСОБА_6 (матері
позивача) в задоволенні її позову до
ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним
/а. с. 69-71/.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, в
оскаржуваній його частині, в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду цій частині - залишити без змін, з
наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами.

Згідно ст. ст.10,11 ЦПК України - цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін і кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, а суд розглядає
позовні вимоги в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України - кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

При вище викладених обставинах, в силу
ст. ст. 60,63 СК України, суд першої
інстанції прийшов до правильного та
обґрунтованого висновку про відмову
ОСОБА_2 в його позовних вимогах про
визнання права особистої власності на
спірну квартиру, оскільки квартира
АДРЕСА_1 придбана бувшим подружжям
ОСОБА_2 під час шлюбу і за кредитні
кошти, які були отримані для придбання
цієї квартири і сплачувалися
подружжям. Належних та допустимих
доказів того, що квартира була
придбана за якісь інші кошти, як і
доказів того, що кредит був
використаний не за його цільовим
призначенням (придбання спірної
квартири) позивач суду не надав.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
позивача не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення апелянтом норм
права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування судового
рішення, судом апеляційної інстанції
не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги є необґрунтовані, а рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303,307,308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 31 липня 2014 року, в
оскаржуваній його частині, - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

СУДДІ: