Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №2-39/11
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого Павицької
Т.М.,

суддів Миніч Т.І.,
Трояновської Г.С.,

при секретарі судового

засідання
Ковальській Я.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання членом сім'ї, встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу,
визнання майна об'єктом спільної
сумісної власності та його поділ, за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду Житомирської області від 20 серпня
2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2009 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
членом сім'ї відповідача, встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу,
визнання майна об'єктом спільної
сумісної власності та його поділ. В
обґрунтування позову зазначала, що з
березня 1997 року по травень 2009 року
проживала з відповідачем без
реєстрації шлюбу однією сім'єю в
належній йому на праві власності на
підставі договору дарування від 28.03.1996
року частині житлового будинку по
АДРЕСА_1, в якому позивач зареєстрована
з 12.06.1998 року. Спільно вели
господарство, між ними існували
стосунки притаманні подружжю, в іншому
шлюбі не перебували. Від шлюбу мають
спільну дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
свідоцтві про народження якого батьком
вказаний відповідач. Подарована
відповідачеві його батьком 1/2 частина
будинку складалася з виділених за
рішенням Новоград-Волинського
міського суду від 12.11.1981 року 2-х кімнат,
веранди, ґанку, погребу, сараю-врем'янки
з верандою до нього, вбиральні та сараю.
Після вселення її в будинок
відповідача, вони домовилися про
переобладнання та добудову його частки
в будинку за рахунок їх сім'ї з метою
покращення житлових умов сім'ї. На
виконання цієї домовленості вони за
рахунок спільних трудових та грошових
затрат здійснили добудову до належної
відповідачеві частини будинку, яка
складається з житлової кімнати, кухні,
кладової, санвузлу. Після прийняття в
експлуатацію вищевказаної добудови на
ім'я відповідача було видано свідоцтво
про право власності на 64/100 ідеальних
частин житлового будинку по АДРЕСА_1
Крім того, в одержаній відповідачем в
дар частині будинку замінили двері,
вікна, переобладнали печі під газове
опалення, до будинку підвели газ та
воду. Тобто, за рахунок трудових та
грошових затрат сім'ї позивача з
відповідачем істотно збільшили у
вартості належну відповідачеві
частину будинку. Ними було придбано
також рухоме майно, зокрема автомобіль,
мопед та причіп. У травні 2009 року вона з
відповідачем з його вини припинили
сімейні відносини, відповідач вигнав
її з будинку, не визнає її права на
будинок та на рухоме майно, продав
частину рухомого майна без її відома, а
тому вона змушена звернутися до суду з
даним позовом. Враховуючи
вищевикладене та з урахуванням
уточнюючих позовних заяв просила,
визнати її членом сім'ї ОСОБА_3 з 01
березня 1997 року по 01 січня 2004 року;
встановити факт спільного проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу
ОСОБА_2 з ОСОБА_3 в період з 01 січня 2004
року по 05 травня 2009 року; визнати
об'єктом права спільної сумісної
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 64/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1. Визнати за
нею право власності на 32/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1; визнати
об'єктом права спільної сумісної
власності: автомобіль «Sitroen Jampy», 2003
року випуску, державний номер НОМЕР_1,
зареєстрований Новоград-Волинським
ВРЕВ на ім'я ОСОБА_3 01 квітня 2008 року на
підставі біржової угоди від 20 березня
2008 року, вартістю 72 000 грн; причіп
легковий, 1975 року випуску, державний
номер НОМЕР_2, зареєстрований на ім'я
ОСОБА_3, вартістю 6 000 грн; моторолер
марки «Simpson S51», 1989 року випуску,
держаний номер НОМЕР_3, придбаного в 2007
році, зареєстрованого в 2009 році на ім'я
ОСОБА_3, вартістю 5 000 грн. Всього
рухомого майна на загальну суму 83 000
грн; стягнути з ОСОБА_3 на її користь
грошову компенсацію, а саме половину
суми вартості рухомого майна,
придбаного під час спільного сумісного
проживання у зв'язку з його відчуженням
в сумі 41 500 грн; стягнути з ОСОБА_3 на її
користь судові витрати.

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 20 серпня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано
ОСОБА_2 членом сім'ї ОСОБА_3 в період з
грудня 1997 року по 01 січня 2004 року.
Встановлено факт проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки - ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, без шлюбу в період з 01 січня 2004
року по травень 2009 року. Визнано
об'єктом спільної сумісної власності
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 64/100 частини житлового
будинку АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_2
право власності на 1/2 частину 64/100
частин житлового будинку АДРЕСА_1, без
його реального поділу та залишивши
вказаний будинок у спільній частковій
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнано
об'єктами спільної сумісної власності
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рухоме майно, а саме:
автомобіль «CITROEN Jumpy», державний
номерний знак НОМЕР_1, 2003 року випуску,
вартістю 72 000 грн та мопед «SIMSON S51»,
державний номерний знак НОМЕР_3, 1989 року
випуску, вартістю 5 000 грн. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову
компенсацію замість її частки у праві
спільної сумісної власності на вказане
рухоме майно в розмірі 38 500 грн. В решті
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду в частині
задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, виходив із того, що ОСОБА_2
була членом сім'ї ОСОБА_3 з грудня 1997
року по 01 січня 2004 року, з 01 січня 2004
року по травень 2009 року вони проживали
однієї сім'єю, за час їхнього спільного
проживання вартість частини будинку,
яка була подарована ОСОБА_3 істотно
збільшилась внаслідок спільних
трудових та грошових затрат, а тому є їх
спільною сумісною власністю. Крім того,
спільною сумісною власністю сторін є
автомобіль «CITROEN Jumpy», державний
номерний знак НОМЕР_1 та мопед «SIMSON S51»,
державний номерний знак НОМЕР_3.

Проте погодитися з таким висновком
суду не можна з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.17 Закону України "Про
власність" (який діяв на виникнення
спірних правовідносин та який втратив
чинність на підставі Закону

N 997-V від 27.04.2007 року) майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

В п.8 постанови Пленуму Верховного
Суду України „Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності №20 від 22.12.2995 року
роз'яснено, що передбачені Законом
України „Про власність" положення щодо
спільної власності громадян на майно,
придбане внаслідок їх спільної праці,
поширюються на придбання його як при
веденні особистого підсобного
господарства, в тому числі членами
колишнього колгоспного двору, так і в
інших випадках. Згідно з цими
положеннями право на майно може бути
визнано не лише за громадянами, які є
родичами, а й за іншими особами, коли
буде встановлено, що вони входили до
складу сім'ї і брали трудову участь у
його придбанні.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_3 на підставі договору дарування
від 28 березня 1996 року отримав у
власність від ОСОБА_6 50/100 часток
житлового будинку по АДРЕСА_1 ( а.с.17 т.1).

Перед укладенням договору дарування
рішенням №60 від 14 лютого 1996 року
виконавчого комітету
Новоград-Волинської міської ради
дозволено оформити право власності і
видати свідоцтво про право власності
на будинок з врахуванням добудованих
сіней розміром 4,05 м. по ширині та 9,30 м.
по довжині ОСОБА_6 (а.с.79 т.1)

На плані земельної ділянки від 04 січня
1996 року позначені сіни „а" розміром 4,5
м. х 9,3 м. (а.с.81 т.1).

Відповідач ОСОБА_3 до 27 листопада 1997
року перебував у зареєстрованому шлюбі
з ОСОБА_7, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_4
(а.с.82 т.1).

Згідно ст.158 ЖК України наймач
користується жилим приміщенням у
будинку ( квартирі), що належить
громадянинові на праві власності,
відповідно до договору найму жилого
приміщення. Договір найму жилого
приміщення укладається між власником
будинку ( квартири) і наймачем у
письмові формі з наступною реєстрацією
у виконавчому комітеті місцевої ради
народних депутатів або в органі
управління, що ним утворюється.

Жиле приміщення здається наймачеві на
визначений строк або без зазначення
строку (ч.2 ст.159 ЖК України).

11.06.1998 року між ОСОБА_3, як наймодавцем
та ОСОБА_2, як наймачем укладено договір
найму житлового приміщення, площею 14
кв.м. по АДРЕСА_1 строком на п'ять років -
до 11 червня 2003 року. Сума договору не
визначалася у зв'язку з родинними
відносинами.

Таким чином, між сторонами укладений
договір найму у встановленій законом
формі. Цей договір у встановленому
законом порядку ніким не був
оскаржений та не визнаний недійсним.

Зазначені обставини спростовують
висновок суду першої інстанції про те,
що ОСОБА_2 була членом сім'ї ОСОБА_3 в
період з грудня 1997 року по 01 січня 2004
року.

У спірному будинку ОСОБА_2 разом з
сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєструвалася 12 червня 1998 року, що
підтверджується копією будинкової
книги. Відповідач ОСОБА_3 не є
біологічним батьком -ОСОБА_5, він його
усиновив.

Після укладення договору дарування
підсобне приміщення сіни «а» були
перебудовані в кімнату 1-9 площею 9, 5
кв.м., кухню 1-10 площею 18,2 кв.м., туалет
1-11 площею 3,2 кв.м., ванну 1-12 площею 5,1
кв.м.

На підставі рішення виконавчого
комітету Новоград-Волинської міської
ради №52 від 14 лютого 2001 року видано
ОСОБА_3 свідоцтво про право власності
на 64/100 часток будинку по АДРЕСА_1.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкта в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
осіб, а також і визначена на час
розгляду справи ринкова вартість
будинку не є тим фактором, який єдиний
безумовно свідчить про істотність
збільшення вартості майна об'єкта.

Як на доказ істотного збільшення
вартості спірної частини будинку за
основу суд взяв висновок експерта
за результатами проведення судової
будівельно-технічної експертизи від 23
квітня 2014 року та висновок експерта
від 02 липня 2012 року.

Так, зі висновку судової
будівельно-технічної експертизи
вбачається, вартість 64/100 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1
становить 254 080 грн. До березня 1997 року
у вказаному будинку було виконано
будівництво прибудови площею 38, 7 кв.м. -
вартістю 89 772 грн., а починаючи з
березня 1997 року по травень 2009 року
здійснено зміну планування, влаштовано
газопостачання і водовідведення від
зовнішніх мереж та каналізацію -
вартість 43 125 грн. 60 коп. Дійсна
вартість 64/100 частин житлового будинку
без урахування усіх проведених у ньому
за період з березня 1997 року по травень
2009 року ремонтно-будівельних робіт ( у
тому числі по водовідведенню,
водопостачанню та газифікації),
становить 227 520 грн.

Таким чином, ремонтно-будівельні
роботи які були проведені в будинку
після березня 1997 року на суму 43 125 грн.
не свідчать про істотне збільшення
вартості будинку.

Отже, позивачем не доведено, що спірна
частина будинку істотно збільшилася у
своїй вартості саме внаслідок
здійснених ремонтно - будівельних
робіт за період з березня 1997 року по
травень 2009 року.

Суд першої інстанції відхиляючи
висновок експерта від 23 квітня 2014 року
в частині того, що прибудова до будинку
розміром 38, 7 кв.м. була здійснена до
березня 1997 року неогрутновано
послався на те, що такі обставини не
підтверджуються матеріалами справи.
Між тим, матеріалами справи, а саме
рішенням виконавчого комітету
Новоград-Волинської міської ради №60
від 14 лютого 1996 року та планом
земельної ділянки від 04 січня 1996 року
підтверджено факт будівництва
прибудови до березня 1997 року. В
наступному ця прибудова, яка позначена
в плані земельної ділянки, як сіни „а"
була перепланована в кухню, кімнату,
ванну та туалет.

Поза увагою суду залишилося те, що у
разі збільшення цінності будинку за
рахунок ремонту та поліпшення
допоміжних приміщень, відповідно до
згаданих норм матеріального права,
роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок»
(п.п. 4, 5) така участь дає право вимагати
не визнання права власності, а
відшкодування затрат на будівництво.

З огляду на наведені вимоги закону та
обставини справи, суд першої інстанції
дійшов до помилкового висновку, що
ОСОБА_2 з грудня 1997 року по 01 січня 2004
року була членом сім'ї ОСОБА_3 і за цей
період внаслідок проведенного ремонту
істотно збільшилася вартість спірної
частини будинку, що є підставою для
визнання такого майна спільною
сумісною власністю та стягнення з
відповідача грошової компенсації.

У відповідності до ч.2 ст.3 СК України
сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Для визначення осіб як таких, що
перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст.74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбано спірне майно.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст.21 СК
України шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

За приписами ч. 2 ст.3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік, у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Разом з тим, згідно із ст.74 СК України
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення гл. 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави
для висновку, що ст.74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що
автомобіль «CITROEN Jumpy», державний
номерний знак НОМЕР_1, 2003 року випуску,
зареєстрований Новоград-Волинським
ВРЕВ на ім'я ОСОБА_3 01 квітня 2008 року на
підставі біржової угоди від 20 березня
2008 року. Згідно повідомлення
Новоград-Волинського ВРЕВ та облікової
картки приватного АМТ автомобіль був
знятий з обліку 11.08.2009 року та проданий.
Моторолер марки «Simpson S51», 1989 року
випуску, держаний номер НОМЕР_3
зареєстрований на ім'я ОСОБА_3 лише у
квітні 2009 року.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Позивачкою не було надано суду
належних доказів того, що за рахунок її
грошових та трудових затрат були
придбані транспортні засоби. На
підтвердження позовних вимог ОСОБА_2
надала лише довідку про доходи з
лютого по липень 2009 року. До цього часу
ОСОБА_3 вже купив спірний автомобіль
CITROEN Jumpy».

Відповідних доказів, з яких би
вбачалося, що позивачка та ОСОБА_3
вважали себе чоловіком та дружиною,
піклувалися один про одного, позивачка
суду не надала та такі в матеріалах
справи відсутні.

В матеріалах справи містяться
розписки за 2007, 2008, 2009 роки відповідно
до яких ОСОБА_2 сплачувала ОСОБА_3, як
власнику житла комунальні послуги
(а.с.176-178 т.1).

Сукупність зазначених обставин
спростовують доводи позивачки про
спільне проживання з ОСОБА_3 та ведення
спільного господарства з 01 січня 2004
року по травень 2009 року.

За таких обставин та враховуючи, що
факт проживання позивачки з ОСОБА_3 з 01
січня 2004 року по травень 2009 року однією
сім'єю без шлюбу та придбання спільного
майна не доведений, то підстави для
визнання транспортних засобів
спільною сумісною власністю,
стягнення грошової компенсації
відсутні.

Оскільки судом першої інстанції
рішення суду постановлено при
неповному з'ясуванні судом обставин, що
мають значення для справи та з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, то відповідно до ст.
309 ЦПК України оскаржуване рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 20 серпня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання членом
сім'ї, встановлення факту проживання
однією сім'єю чоловіка і жінки без
реєстрації шлюбу, визнання майна
об'єктом спільної сумісної власності
та його поділ.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді