У х в а л а

13 жовтня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Журавель В.І.,
Ізмайлової Т.Л.,

Наумчука М.І., Остапчука Д.О.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про встановлення факту володіння
житловим будинком на праві приватної
власності та визнання права власності
на спадкове майно, та за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про визнання об'єктом
спільної сумісної власності
матеріалів та обладнання, що були
використані в процесі будівництва та
визнання права власності на частку у
спільному майні чоловіка і жінки, які
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
визнання права власності в порядку
спадкування за заповітом,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, який у подальшому
уточнила, в якому просила визнати
майно, що є обʼ?єктом права спільної
сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5
обʼ?єкт незавершеного будівництва
готовністю 92% АДРЕСА_1, будівельні
матеріали та обладнання, що були
використанні при будівництві
житлового будинку АДРЕСА_1, вартістю 1 127
422 грн; визнати за нею право власності
на Ѕ частину обʼ?єкту незавершеного
будівництва готовністю 92 % АДРЕСА_1,
будівельні матеріали та обладнання, що
були використані при будівництві
житлового будинку АДРЕСА_1 в розмірі 563
711 грн, Ѕ частину земельної ділянки
площею 0,050 га АДРЕСА_1.; встановити факт
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в
період з 1 лютого 2007 року по 25 травня 2010
року, встановити факт, що померлий
ОСОБА_5 при житті володів житловим
будинком АДРЕСА_1; визнати майно, що є
обʼ?єктом права власності сумісною
власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 житловий
будинок з господарськими будівлями
АДРЕСА_1; визнати за нею право власності
на Ѕ частину житлового будинку з
господарськими будівлями АДРЕСА_1, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5; визнати за
ОСОБА_3, як за спадкоємцем за заповітом,
право власності на належну померлому
ОСОБА_5 Ѕ частину житлового будинку
АДРЕСА_1 та Ѕ частину земельної ділянки
площею 0,050 га, АДРЕСА_1 з цільовим
призначенням для обслуговування
житлового будинку, згідно державного
акта на право приватної власності на
землю виданого 20 травня 1999 року за № 496.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 3 вересня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Київської області від 30 жовтня 2013 року,
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково. Встановлено факт проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в період з 1 лютого 2007
року по 25 травня 2010 року. Визнано за
ОСОБА_3 право власності в порядку
спадкування за заповітом на Ѕ частину
земельної ділянки площею 0,100 га з
цільовим призначенням для
обслуговування житлового будинку,
розташованого по вулиці Зарічній у м.
Борисполі Київської області, яка
належала ОСОБА_5 на підставі державного
акта на право приватної власності на
землю серії ІІІ-КВ № 100876, виданого 20
травня 1996 року та зареєстрованого в
книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 496. У
задоволенні іншої частини позову -
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 травня 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено.
Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 3 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 30 жовтня 2013 року залишено без змін.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_3 про перегляд ухвали колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 травня 2014
року з підстав неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Зі змісту ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 травня 2014 року вбачається,
що суди першої та апеляційної
інстанцій, з висновками яких погодився
і суд касаційної інстанції, виходили із
того, що житловий будинок є
незавершеним самочинним будівництвом,
який в експлуатацію не прийнятий, а
тому він не може бути самостійним
об'єктом права власності і з цих
підстав відмовили у визнанні за
позивачем права власності на Ѕ його
частину.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 лютого 2011 року
та 29 лютого 2012 року.

Із змісту ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 лютого 2012 року, на яку
заявник посилається як на підставу
неоднакового застосування норм
матеріального права, вбачається, що
скасовуючи рішення апеляційного суду і
залишаючи в силі рішення суду першої
інстанції про задоволення позову, суд
касаційної інстанції погодився з
висновком суду першої інстанції про те,
що юридичне оформлення права власності
після розірвання шлюбу між подружжям
не змінює статусу цього майна, як
набутого у шлюбі. На момент ухвалення
рішення у цій справі будинок, про
визнання якого спільним майном
подружжя і його поділ вирішувався спір,
був прийнятий в експлуатацію.

З огляду на зміст ухвали від 29 лютого 2012
року відсутні підстави вважати, що у
зазначеній справі тотожними є
встановлені судом фактичні обставини,
які мають значення для вирішення спору,
який розглядався, а, відповідно, що
правовідносини, які виникли між
сторонами, які брали участь у розгляді
справ, подібні і мало місце неоднакове
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у порівнянні із
справою у якій постановлена ухвала, яку
просить переглянути заявник, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень.

Як на підставу перегляду заявник
посилається і на ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 лютого 2011 року, якими судові
рішення скасовано, справу направлено
на новий розгляд.

Зі змісту вказаного рішення
вбачається, що суд касаційної
інстанції, скасовуючи судові рішення в
частині поділу майна і направляючи
справу в цій частині на новий розгляд,
виходив із того, що суди не звернули
уваги на те, що будинок не був прийнятий
в експлуатацію і як наслідок не
зареєстрований в органах БТІ, а тому не
може бути об'єктом права спільної
власності, не вирішили питання, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, які правові
норми підлягають застосуванню до цих
правовідносин.

Оскільки підставами скасування
судового рішення було порушення норм
процесуального права щодо
встановлення фактичних обставин, які
впливають на вирішення спору про поділ
будинку, зокрема, те, що він не був
прийнятий в експлуатацію, то таке не
свідчить про їх тотожність із
встановленими судом фактичними
обставинами у справі, в якій
постановлена ухвала, про перегляд якої
подано заяву, та неоднакове
застосування норм матеріального права.

Саме по собі посилання заявника на
неправильне застосування норм
матеріального права при відсутності
рішень суду (судів) касаційної
інстанції в яких має місце неоднакове
застосування одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах не може бути підставою
для допуску справи до провадження.

З огляду на те, що наведені заявником
доводи не містять ознак, які згідно
вимог статті 355 ЦПК України є
підставами для перегляду судових
рішень, то у допуску справи до
провадження необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про встановлення факту
володіння житловим будинком на праві
приватної власності та визнання права
власності на спадкове майно, та за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
об'єктом спільної сумісної власності
матеріалів та обладнання, що були
використані в процесі будівництва та
визнання права власності на частку у
спільному майні чоловіка і жінки, які
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
визнання права власності в порядку
спадкування за заповітом відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.
Кузнєцов Судді: В.І.
Журавель Т.Л.
Ізмайлова М.І.
Наумчук Д.О.
Остапчук