АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 607/4211/13-ц Головуючий у 1-й
інстанції Процько Я.В. Провадження №
22-ц/789/907/14 Доповідач - Ткач О.І.Категорія
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2014 р. Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Бахметова В. Х., Гірський Б. О.,

при секретарі - Майці Р.Ю.

з участю -сторін

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Тернопільського міськрайонного суду
від 10 грудня 2013 року у справі за позовом
ПАТ КБ "ПриватБанк" (далі ПАТ КБ
"Приватбанк") до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2013 року ПАТ КБ
"ПриватБанк" звернулося з
вищезазначеним позовом посилаючись на
те, що 6.05.2006 року з відповідачкою
укладено договір про надання
банківських послуг без номера. Згідно
вказаного договору відповідачка
отримала на платіжну картку кредитний
ліміт в сумі 4000 грн з кінцевим терміном
повернення, що відповідає терміну дії
картки. До заяви позивачем долучено
розрахунок заборгованості за період з
травня 2006 року по лютий 2013 року, згідно
якого заборгованість за кредитом
становить 3817.9 грн, заборгованість за
процентами - 18269,57 грн, несплачені
відсотки на поточну заборгованість 166.67
грн, несплачені відсотки на
прострочену заборгованість- 18102,9 грн,
заборгованість по штрафам 1604,37 грн:
всього- 23691,84 грн.

В процесі розгляду справи на
вимогу відповідачки до справи долучено
позивачем відомості про строк дії
картки до березня 2009 року, а також
виписка з руху коштів по рахунку
НОМЕР_2, що відповідає номеру картки за
вищевказаним договором.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 10 грудня 2013
року позовні вимоги задоволено:

- стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
"ПриватБанк" заборгованість за
договором кредиту від 06 травня 2006 року
в сумі 23 691 (двадцять три тисячі
шістсот дев'яносто однієї тисячі)
гривень і 84 коп. та 236 (двісті тридцять
шести) грн. і 92 коп. сплаченого судового
збору.

В процесі розгляду справи на
вимогу відповідачки до справи долучено
позивачем відомості про строк дії
картки до березня 2009 року, а також
виписка з руху коштів по рахунку
НОМЕР_2, що відповідає номеру картки за
вищевказаним договором.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 10 грудня 2013
року позовні вимоги задоволено:

- стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
"ПриватБанк" заборгованість за
договором кредиту від 06 травня 2006 року
в сумі 23 691 (двадцять три тисячі
шістсот дев'яносто однієї тисячі)
гривень і 84 коп. та 236 (двісті тридцять
шести) грн. і 92 коп. сплаченого судового
збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду першої
інстанції посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права та ухвалити нове про відмову у
позові, застосувавши строк позовної
давності.

В суді апеляційної інстанції
відповідачка та її представник доводи
скарги підтримали і суду пояснили, що
по закінченню строку картки нова
картка нею не отримувалась, а проведені
платежі, на які в процесі розгляду
справи в суді першої інстанції
посилався Банк, як на визнання нею
боргу, зроблено позивачем по спливу
трирічного строку після закінчення
чинності карти без погодження з нею.
При цьому, платіж в лютому місяці 2013
року зроблено Банком з спеціального
поточного рахунку, який відкрито
відділом соціального захисту для
отримання соціальної виплати на
дитину- інваліда.

Представник Банку заперечив
доводи апеляційної скарги і вважає
рішення законним, оскільки суд вірно
визначився, що списання коштів в лютому
місяці 2013 року, а також поступлення
коштів на кредитний рахунок
відповідачки в листопаді 2012 року
свідчать про визнання нею боргу, який
перериває перебіг позовної давності.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення, суд
апеляційної інстанції прийшов до
висновку, що скаргу слід задовольнити.

В силу ст.ст. 10,11,119 ЦПК позивач
визначає зміст позовних вимог,
викладає обставини, якими обгрунтовує
вимоги, а суд, зберігаючи об'єктивність
і неупередженість, створює необхідні
умови для всебічного і повного
дослідження матеріалів справи.

Згідно ст. 303 ч1 ЦПК -" Під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції".

Відповідно до статті 309
ЦПК-"Підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права..."

В силу ч.3 ст.303 ЦПК -"Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення."

Задовольняючи позовні вимог ПАТ
КБ "ПриватБанку", суд першої інстанції
виходив з того, що відповідач неналежно
виконувала свої зобов'язання внаслідок
чого утворилась заборгованість, яка
підлягає стягненню, оскільки нею
перервано строк позовної давності
шляхом визнання боргу, що
стверджується розрахунком руху коштів
на її картковому рахунку, який надано
Банком.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення
суду повинно бути законним та
обгрунтованим. Воно є таким, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог та заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, вирішить справу
згідно з законом, що підлягає
застосуванню до правовідносин сторін.

Усупереч зазначеній та на
порушення інших норм процесуального
права суд не встановив дійсний
характер правовідносин сторін,
підстави заявлених ними вимог, факти,
які підлягали встановленню; не дав
оцінки поданим сторонами доказам з
дотриманням принципу допустимості; не
навів мотивів відхилення частини цих
доказів та не обгрунтував доведеність
певних установлених ним фактів. Усе це
призвело до неправильного вирішення
справи.

З матеріалів справи вбачається,
що 06 травня 2006 року між ПАТ КБ
"ПриватБанк" та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір без номера, згідно
умов якого відповідачка отримала
фінансовий фіксований кредитний
ліміт в сумі 4 000 грн на строк дії
платіжної картки типу НОМЕР_1 з
порядком погашення щомісячними
платежами в розмірі 7% від суми витрат
(а.с. 10,11).

Термін дії платіжної картки за
вищевказаним договором до 31 березня 2009
року (а.с.63) і нова платіжна картка за
вказаним договором не видавалась, що
підтвердив суду апеляційної інстанції
представник Банку.

Кредитний ліміт знято в травні 2005
року і єдине погашення кредиту і
відсотків мало місце 18 липня 2006 року
шляхом використання банківського
терміналу (а.с.79)

Із долученої в процесі розгляду
справи судом першої інстанції виписки
з карткового рахунку НОМЕР_2 ( а.с. 79-82)
вбачається, що 5 листопада 2012 року 70 грн
зараховано Банком за рахунок коштів
виручених від реалізації заставного
майна ОСОБА_2, а суму 1312.46 грн списано
центральним офісом Банку 8 лютого 2013
року з карткового рахунку НОМЕР_3, який
відкрито юридичною особою на ім'я
відповідачки для отримання соціальної
виплати на дитину-інваліда.

Таким чином, судом апеляційної
інстанції встановлено, що відповідачка
особисто не вчиняла будь-яких дій з
перерахування коштів у період після
березня 2009 року, як і не висловила у
вказаний період і свою згоду на
списання коштів з спеціального
поточного рахунку, який було відкрито
управлінням соціального захисту, для
здійснення виплат соціальної допомоги
дитині-інваліду.

Тобто, зарахування вказаних
коштів проводилось програмним
забезпеченням Банку поза волею
відповідачки.

В березні 2013 року комерційний
банк "ПриватБанк" звернувся із позовом
до ОСОБА_2 про стягнення кредитної
заборгованості в сумі 23691,84 грн., без
заяви про поновлення строку позовної
давності.

16.10.2013 року ОСОБА_2 подала заяву
про застосування строку позовної
давності у відповідності до вимог ст.
267 ЦК України (а.с. 68).

Згідно пункту 5.4 Правил
користування платіжною картою, який є
невід'ємною частиною договору
банківських послуг між сторонами,-"
Строк погашення по кредиту ( кредитний
ліміт, кредитна лінія) згідно платіжних
карток без встановлення мінімального
обов'язкового платежу проводиться в
такому порядку: строк погашення
процентів по кредиту - щомісячно за
попередній місяць; строк погашення
кредиту- в повному обсязі не пізніше
останнього дня місяця, який вказано на
платіжній карті ( в полі MONTH )."

Згідно до ст. 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної
давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої особи права
на позов, тобто можливості реалізувати
своє право в примусовому порядку
через суд.

Отже, за вказаним договором
банківських послуг, який визначає
щомісячні платежі погашення кредиту
та кінцевий строк повного погашення
кредиту, перебіг позовної давності(
ст.257 ЦК) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки ( ст.261 ЦК) , а не
закінчення строку дії договору.

Саме така позиція викладена і в
постанові Верховного Суду України від
19.03.2014р року в справі №6-14цс14) і є
обов'язковою для судів України в силу
ст.360-7 ЦПК.

Таким чином, в спірних
правовідносинах з закінченням терміну
чинності кредитної картки- 31 березня 2009
року, розпочався перебіг позовної
давності щодо тіла кредиту, а стосовно
відсотків- з серпня 2006 року.

Стаття 264 ЦК. Перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.

Суд критично оцінює доводи
позивача про те, що відбулось
переривання перебігу позовної
давності шляхом поступлення коштів на
рахунок відповідачки, починаючи з
листопада 2012 року.

Виходячи з логічного та
системного аналізу вищезазначених
норм права, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що зарахування
на картковий рахунок 5 листопада 2012
року 70 грн, які виручені з реалізації
заставного майна громадянина ОСОБА_2,
не може бути визнано обставиною, що
свідчить про визнання відповідачкою
боргу. Окрім цього, слід зазначити, що
сторони заперечили існування договору
застави між Банком та відповідачкою та
звернення стягнення на таке майно.

Аналогічно суд апеляційної
інстанції не може погодитись з
доводами позивача про те, що списання
програмним забезпечення Банку в лютому
2013 року коштів з іншого поточного
рахунку відповідачки є правомірним,
оскільки є договірним списанням, що
узгоджено сторонами в п.4.6 Умов і правил
надання банківських послуг, і таким, що
свідчить про переривання строку
позовної давності відповідачкою, яке
вчинено в порядку ст.264 ЦК.

Так, згідно до ст. 1071 ЦК-" Банк може
списати грошові кошти з рахунка
клієнта на підставі його
розпорядження.

Грошові кошти можуть бути списані
з рахунка клієнта без його
розпорядження на підставі рішення
суду, а також у випадках, встановлених
законом чи договором між банком і
клієнтом."

Стаття 26 Закону "Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні"
№2346 від 5.04.2001 року зазначає, що платник
при укладенні договорів із банком має
право передбачити договірне списання
грошей із своїх рахунків на користь
банку платника та/або третіх осіб, а у
випадках, якщо кредитором за договором
є обслуговуючий платника банк, право
банку на проведення договірного
списання передбачається в договорі на
розрахунково-касове обслуговування
або в іншому договорі про надання
банківських послуг.

Пунктом 4.6 Умов і правил надання
банківських послуг, який є невід'ємною
частиною договору банківських послуг
між сторонами, передбачено -"Клієнт
доручає Банку здійснювати списання
грошових коштів з з рахунків Клієнта,
які відкриті у валюті кредитного
ліміту, в межах суми, яка підлягає
оплаті Банку за цим договором при
настанні строків платежів" ( а.с. 14).

Із наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу
відповідно до чинного законодавства
України належить виключно платнику.

Крім цього, слід зазначити і про
особливості відкриття, обслуговування
поточних рахунків з соціальних виплат,
що передбачено главами 6, 7 Постанови
Національного Банку України №492 від
12листопада 2003 року "Про затвердження
Інструкції про порядок відкриття,
використання і закриття рахунків у
національній та іноземних валютах"

Аналізуючи в системному та
логічному зв'язку норми вищезазначених
Законів, нормативних актів, договору
між сторонами, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що по -
перше: договірне списання було
можливим лише в межах строку дії
платіжної картки; по-друге: таке
списання було б можливим по рахунках
відповідачки, які є особисто нею
відкриті ( в даному випадку рахунок
відкрито відділом соціального захисту
для виплати соціальної допомоги на
дитину інваліда).

Оскільки сторони в договорі
обумовили умови договірного списання
коштів, тому дії Банку, які вчинені поза
межами березня 2009 року не можуть
свідчити про їх правомірність, а також
і про добровільне погашення
відповідачкою заборгованості за
кредитним договором за межами
трирічного строку позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ст. 267 ЦК
України, сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі є підставою для відмови у
позові.

Враховуючи, що відповідачкою
заявлено про застосування позовної
давності, тому суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що в
позові слід відмовити, оскільки його
заявлено поза межами строку позовної
давності.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України,
суд апеляційної інстанції,-

В И Р І ШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
-задовольнити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 10 грудня 2013 року -
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити в позові ПАТ КБ "Приватбанк"
до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено
протягом двадцяти днів в касаційному
порядку.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області О.І. Ткач