Провадження № 2-337-5122014 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року
Хортицький районний суд м.Запоріжжя

у складі головуючого - судді Кучерук
І.Г.

з участю секретаря Латій В.О.

з участю представників позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Запоріжжя
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа: перша Запорізька
державна нотаріальна контора про
визнання правочину нікчемним та
недійсним і визнання права власності
на частку спадкового майна в порядку
спадкування за законом

в с т а н о в и в :

22.01.2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_5 про визнання
правочину нікчемним та недійсним і
визнання права власності на частку
спадкового майна в порядку спадкування
за законом. В уточненому позові
зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла
його мати ОСОБА_6 Після її смерті
спадкоємцями за законом першої черги
являються він та брат - відповідач по
справі. В установлений законом строк,
позивач подав до нотаріальної контори
заяву про прийняття спадщини.
Спадковим майном являються грошові
вклади в ощадній касі та квартира
АДРЕСА_1. Отримати свідоцтво про право
власності на спадщину - на 12 частину
квартири він позбавлений можливості,
так як в нотаріальній конторі пояснили
що спадкодавицею 07.07.1993 року був
оформлений заповіт, в якому
спадкодавиця вказала, що вона
заповідає відповідачеві належну їй на
праві особистої власності квартиру
АДРЕСА_1. Вважає, що правочин являється
нікчемним та недійсним так як заповіт
заповідачкою особисто не підписаний.
Форма вчиненого на заповіті
посвідчувального напису та сам текст
заповіту, в якому вказане
розпорядження заповідача, протирічить
діючому на момент оформлення заповіту
закону, нормам цивільного кодексу які
діяли на момент вчинення заповіту. Із
тексту заповіту вбачається, що
розпорядження заповідачкою зроблене
на квартиру, яка на час розпорядження
особистим майном заповідачки не була,
знаходячись в державному житловому
фонді, а тому заповідачка не мала права
в той час робити розпорядження
відносно майна, яке фактично їй на той
час не належало. Текст заповіту, в кінці
якого вказано, що зміст ст. 535 ЦК УССР
заповідачці роз'яснений, самою
заповідачкою не підписаний. Початок
посвідчувального напису нотаріуса
перерваний, після чого вчинений
невідомо ким підпис, який продовжений
написом « гор. Запо-», який здійснений
від чиєїсь руки та продовжений на
зворотному аркуші прописом і печатним
текстом. Просить суд визнати нікчемним
та недійсним заповіт, складений 07.07.1993
року від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5
та посвідчений Першою Запорізькою
Державною нотаріальною конторою і
зареєстрований в реєстрі №6-1260, та
визнати за ним, в порядку спадкування
за законом після смерті спадкодавиці
ОСОБА_6, право власності на 12 частку
квартири АДРЕСА_2.

У судовому засіданні представники
позивача підтримали позовні вимоги
свого довірителя та пояснили, що
сумніваються у дійсності підпису у
заповіті та тому наполягають на тому,
що заповіт нікчемний та недійсний.
Також пояснили, що по оформленню
заповіту у нотаріальній конторі та
правильності його форми, у них сумнівів
немає.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_5
з позовом не згоден та пояснив, що його
мати перед своєю смертю особисто
передала йому другий примірник
заповіту. Просить у позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 надав письмові
заперечення на позов у якому вказав, що
його батько та мати тривалий час
працювали на Дніпровському
алюмінієвому заводі. 10.05.1963 року батько
отримав, для своєї сім'ї з чотирьох
чоловік, кімнату у будинку АДРЕСА_11.
08.04.1970 року батько отримав двокімнатну
квартиру АДРЕСА_3, куди переїхала уся
сім'я. У грудні 1980 року, на підставі
рішення № 523/4 виконкому Запорізької
міськради, батько отримав, як
розширення для своєї сім'ї, що встигла
збільшитися, ще одну двокімнатну
квартиру АДРЕСА_4. Станом на грудень 1980
року батько володів двома
двокімнатними квартирами за
наступними адресами: квартира АДРЕСА_5;
квартира АДРЕСА_6. У той час, батьки
разом з відповідачем, його рідним
братом та його дружиною вирішили
розпорядитися квартирами наступним
чином: позивач та його сім'я
залишаються жити у квартирі АДРЕСА_7;
батько, мати та відповідач вселяються
до квартири АДРЕСА_8. У липні 1993 року,
після смерті батька, мати переоформила
на себе квартиру АДРЕСА_9 та написала
заповіт.

Третя особа перша Запорізька державна
нотаріальна контора надала заяву про
розгляд справи за її відсутності.
Сторони не заперечували проти розгляду
справи за відсутності третьої особи.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7
пояснила, що вона є сусідкою, з ОСОБА_1
товаришує з дитинства, часто буває у
них у гостях, також бувала у гостях у
ОСОБА_6 Коли бабуся хворіла то ОСОБА_1 і
її батько - позивач по справі, за нею
доглядали. Про поділ квартири, про
заповіт нічого не знає і не чула. Бабуся
однаково відносилася до своїх дітей,
нікого з них не виділяла. ОСОБА_6 знає з
1998 року.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8
пояснила, що з літа 1981 року знає ОСОБА_6
Розмов про виділяння одного з двох
дітей ніколи не було, також не
розмовляла з нею з приводу заповіту.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9
пояснила, що вона бачила як ОСОБА_6 з 1994
року приходила у гості до ОСОБА_4,
розмовляла з нею на побутові теми.
ОСОБА_6 казала, що у неї два сина та
квартира і все інше буде на синів
порівну.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10
пояснила, що позивач є її чоловіком.
Також пояснила, що мати її чоловіка
після смерті свого чоловіка казала, що
квартира буде обом синам та вона не
буде ображати жодного з них, показувала
кімнати які будуть кожному. Про заповіт
нічого не чула, вважає, що хтось
підробив заповіт. Також пояснила, що
раніше всі проживали у АДРЕСА_12 яку
отримали батьки позивача та
відповідача та потім на заводі стали на
чергу розширення та у зв'язку з
хворобою дитини отримали ще квартиру
по АДРЕСА_13. Вони з чоловіком
залишилися проживати у АДРЕСА_14

У судовому засіданні свідок ОСОБА_11
пояснив, що він часто відвідував
позивача ОСОБА_10, до нього у гостях
бувала мати, розмовляли з нею про життя.
Один раз десь у 1996 - 1997 році, та 2003 -2004
році вона казала, що думає про квартиру,
не бажає ображати синів и залишити
квартиру їм обом. Про заповіт нічого
сказати не може.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12
пояснила, що ОСОБА_6 знає з 1985 року,
часто з нею сиділи на лавочці, вона
добре відносилася до відповідача, коли
хворіла то він її доглядав. Відносно
заповіту розмов не було. Вона
відносилася однаково до двох синів не
було розмов з приводу того, що комусь
одному залишить спадок.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_13
пояснила, що коли у неї було горе то
ОСОБА_6 виходила та заспокоювала її.
Коли бабуся хворіла то відповідач
приносив їй продукти, ходив до аптеки,
позивача не бачила. ОСОБА_6 вона знає з
1980 року, вона жалілася на позивача на
його неуважність та зловживання
спиртним, також казала, що буде
доживати з відповідачем та залишить
йому квартиру.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, свідків,
суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року
померла ОСОБА_6, свідоцтво про смерть
серія НОМЕР_1, актовий запис №312 від
02.08.2013 року.

Відповідно до копії спадкової справи
№2452013, після смерті ОСОБА_6 до
нотаріальної контори з заявами про
прийняття спадщини звернулися ОСОБА_5
та ОСОБА_4

Спадкова маса склала квартиру АДРЕСА_2
та внески.

Відповідно до копії свідоцтва про
право власності на житло №1220 від 20.04.1993
року, ОСОБА_6 належала на праві
власності квартира АДРЕСА_2. Право
власності на квартиру відображене у
документах ЗМБТІ у реєстровій книзі
№230р№36164.

07.07.1993 року ОСОБА_6 склала заповіт,
відповідно до якого вона належну їй
квартиру АДРЕСА_2 заповідає сину ОСОБА_5
Заповіт посвідчений державним
нотаріусом Першої Запорізької
державної нотаріальної контори
Яцемирською Т.В. та зареєстрований в
реєстрі за №6-1260.

Згідно до копії довідок житлових
органів, у квартирі АДРЕСА_2 у період з
01.07.1981 року по 16.06.1989 рік та з 25.06.2002 року
зареєстрований ОСОБА_5, також у
квартирі з 14.11.1980 року по 06.08.2013 року
була зареєстрована ОСОБА_6

Відповідно до вимог ст. 143, 145 ЦПК
України, для з'ясування обставин, які
мають значення по справі, і потребують
спеціальних знань, та за клопотанням
позивача суд призначав по справі
судову почеркознавчу експертизу, на
вирішення якої були поставлені
питання: Чи співпадають зразки підпису
виконані ОСОБА_6(яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року) на заповіті від 07.07.1993
року посвідченого державним
нотаріусом Першої Запорізької
державної нотаріальної контори
Яцемирською Т.В. та зареєстрованому в
реєстрі за №6-1260, з іншими зразками
підпису, які надані суду; Чи вчинений
підпис ОСОБА_6(яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2
року) чи іншою особою на заповіті від
07.07.1993 року посвідченого державним
нотаріусом Першої Запорізької
державної нотаріальної контори ОСОБА_14
та зареєстрованому в реєстрі за №6-1260.

Згідно до повідомлення про
неможливість проведення експертизи
№109 від 18.07.2014 року, судовий експерт
повідомив про неможливість проведення
експертизи у зв'яжу з відсутністю
необхідної кількості порівняльного
матеріалу.

Клопотань про призначення повторної
або додаткової судової почеркознавчої
експертизи, від сторін не надходило.

За вимогами ч.1,2 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. За правилами ч.
1 ст. 317 ЦК України право розпорядження
майном належить власникові.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень. Статтею 11
ЦПК України передбачено, що суд
розглядає цивільні справи на підставі
наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57
ЦПК України доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК України
(редакція 1963 року), недійсною є та угода,
що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті
(ст. 1233 ЦК України).

Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК
України, заповіт, складений особою, яка
не мала на це права, а також заповіт,
складений з порушенням вимог щодо його
форми та посвідчення, є нікчемним. За
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Згідно вимог Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України 2003
року, до спірних правовідносин в
частині визнання заповіту недійсним
слід застосовувати норми Цивільного
кодексу України у редакції від 18.07.1963
року.

Відповідно до ст. 524, 534, 541 ЦК
України(редакція 1963 року), спадкоємство
здійснюється за законом і за заповітом.
Кожний громадянин може залишити за
заповітом усе своє майно або частину
його (не виключаючи предметів
звичайної домашньої обстановки і
вжитку) одній або кільком особам як тим,
що входять, так і тим, що не входять до
кола спадкоємців за законом, а також
державі або окремим державним,
кооперативним та іншим громадським
організаціям. Заповідач може у
заповіті позбавити права спадкоємства
одного, кількох або всіх спадкоємців за
законом. Заповіт повинен бути
укладений у письмовій формі з
зазначенням місця і часу його
укладення, підписаний особисто
заповідачем і нотаріально посвідчений.

Пояснення у судовому засіданні свідків
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_10 суд приймає до уваги в
частині того, що заповідач не виділяла
своїх синів. В іншій частині пояснення
не мають фактологічного навантаження в
контексті обізнаності свідків про
підписання чи не підписання заповіту,
та не приймаються судом до уваги.

Відповідно до законодавства України,
для дійсності заповіту необхідно не
лише з'ясувати волю особи, яка бажає
складати заповіт, а і належним чином
оформити волевиявлення. Саме
нотаріальна форма заповіту дає змогу
впевнитися у вільному волевиявленні
заповідача, з'ясувати істинний зміст
заповіту, запобігти прийняттю
поспішних, необміркованих рішень,
особливо під впливом сторонніх осіб,
скористатися порадами фахівця, і
головне, уникнути обставин, які надалі
суд може визнати підставами для
визнання заповіту недійсним.

У відповідності до Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, нотаріальні дії
вчиняються в приміщенні державної
нотаріальної контори, у державному
нотаріальному архіві, приміщенні, яке є
робочим місцем приватного нотаріуса. В
окремих випадках, коли фізична особа не
може з'явитися в зазначене приміщення,
а також коли того вимагають
особливості посвідчуваної угоди,
нотаріальні дії можуть бути вчинені
поза вказаними приміщеннями, але в
межах території діяльності
держнотконтори чи визначеного для
приватного нотаріуса нотаріального
округу.

Згідно ст. 45 Закону України «Про
нотаріат», при посвідченні правочинів
і вчиненні інших нотаріальних дій у
випадках, передбачених законодавством,
нотаріусом перевіряється справжність
підписів учасників правочинів та інших
осіб, які звернулися за вчиненням
нотаріальної дії. Нотаріально
посвідчувані правочини, а також заяви
та інші документи підписуються у
присутності нотаріуса.

Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
визначено, що заповіт повинен бути
укладений у письмовій формі з
зазначенням місця і часу його
укладання, підписаний особисто
заповідачем (стаття 541 Цивільного
кодексу).

Як вбачається із тексту спірного
заповіту, він складений з дотриманням
вищевказаних вимог діючого на той час
законодавства, а саме складений у
письмовій формі із зазначенням часу,
місця його укладення, підписаний
ОСОБА_6, нотаріально посвідчений, особу
ОСОБА_6 та її дієздатність нотаріусом
встановлена.

У судовому засіданні не встановлено
фактів не дотримання нотаріусом
формальних вимог щодо змісту та
оформлення оспорюваного заповіту, які
передбачені Законом України «Про
нотаріат», Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, що підтверджується текстом
заповіту. Будь-яких порушень вимог
законодавства України щодо форми та
змісту посвідчувального напису
нотаріуса, на які посилався позивач,
судом не встановлено.

З огляду на надані суду копій і
оригіналів документів, які містять
особистий підпис ОСОБА_6, оригіналу та
копії оспорюваного заповіту, судом не
встановлено відсутність особистого
підпису заповідача та відсутність
вільного волевиявлення заповідача.
Також судом встановлено, що ОСОБА_6
належало на праві власності майно яким
вона розпорядилася шляхом заповіту, та
нотаріусом їй було роз'яснені, діючі на
той час положення ст. 535 ЦК
України(редакція 1963 року).

Аналізуючи зібрані по справі докази в
їх сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача
необґрунтовані та не підлягають
задоволенню, оскільки позивачем не
надано суду доказів, які б суд міг
покласти в основу задоволення вимог
позивача, як це передбачено ст.60 ЦПК
України.

Керуючись ст. 10, 11, 57, 60, 88 ЦПК України, ст.
48, 524, 534, 541 ЦК України(редакція 1963 року),
ст. 203, 215, 317, 1257 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог про
визнання нікчемним та недійсним
заповіту складеного 07.07.1993 року від
імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 та
посвідченого Першою Запорізькою
державною нотаріальною конторою і
зареєстрованого в реєстрі №6-1260, та
визнання за ОСОБА_4 право власності на 12
частину квартири АДРЕСА_10 в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_6 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Запорізької області,
протягом 10 днів з моменту оголошення.

Суддя: