Номер провадження: 22-ц/785/7392/14
Головуючий у першій інстанції Калінюк
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Виноградової Л.Є.,

Гайворонського С.П.,

за участю секретаря
Решетник М.С.,

представників: ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 11 червня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про звільнення від сплати
аліментів та стягнення надмірно
отриманих коштів (аліментів),

встановила:

01 листопада 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом, в якому після уточнення
позовних вимог ставив питання про
звільнення його від сплати аліментів
та стягнення з відповідача надмірно
отриманих грошових коштів, а також про
встановлення суми аліментів на
утримання дочки ОСОБА_7 в розмірі 1/6
частини від заробітної плати, але не
менше 30 % прожиткового мінімуму.

Крім того, 20 грудня 2013 року ОСОБА_5
звернувся до суду з позовом, в якому
ставив питання про стягнення аліментів
з ОСОБА_6 на утримання малолітнього
сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що
він перебував у шлюбі з ОСОБА_6 до
жовтня 2009 року. Від даного шлюбу вони
мають двох малолітніх дітей: сина
ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_7 -
ІНФОРМАЦІЯ_2.

З 2008 року вони проживали окремо. Саме в
цей час та після розірвання шлюбу діти
залишилися проживати з позивачем,
тобто з 2008 року по липень 2011 року за
адресою: АДРЕСА_1

23 грудня 2013 року ухвалою Біляївського
районного суду Одеської області справи
було об'єднано в одне провадження та
присвоєно № 496/5556/1.3-ц (т.2 а.с.7).

З липня 2011 року по квітень 2012 року їх
син ОСОБА_8 проживав з ОСОБА_6, а з квітня
2012 року і по теперішній час син ОСОБА_8
проживає зх. позивачем. Донька ОСОБА_7 -
з липня 2011 року і по теперішній час
проживає з відповідачем ОСОБА_6

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 02.10.2009 року шлюб
між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було розірвано та
встановлено, що на момент розірвання
шлюбу у жовтні 2009 року діти проживали
разом з батьком.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 27.08.2013 року було встановлено,
що діти залишилися з батьком з 2008 року
по липень 2011 року за адресою: АДРЕСА_1

Позивач також зазначив, що працює в КЗ
"Біляївський районний центр ПМСД"
фельдшером швидкої допомоги села
Дачне, та із його заробітної плати
регулярно стягуються аліменти на
утримання дітей.

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 01 липня 2009 року з
нього на користь ОСОБА_6 було
призначено стягувати аліменти у
розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу
щомісяця на утримання малолітніх
дітей, починаючи з 15 червня 2009 року і до
їх повноліття.

ОСОБА_6 лише у 2011 році звернулася за
отриманням виконавчого листа про
стягнення з позивача аліментів на
утримання дітей. Та відповідно до
постанови державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Біляївського районного управління
юстиції Одеської області на підставі
виконавчого листа N« 2-1611 від 28.10.2011 року
про примусове виконання йому
нарахували заборгованість по сплаті
аліментів за період з червня 2009 року по
грудень 2011 року у розмірі 15 484, 30 грн., у
тому числі за той час, коли діти
проживали з позивачем.

Зараз сімейний стан позивача змінився.
Він одружився та від шлюбу в нього у 2013
році народилася донька. Син ОСОБА_8
знаходиться на його утриманні. Сім'ю
утримує він один.

Крім того, як стало відомо позивачу,
відповідач зараз працює, має постійний
дохід у вигляді заробітної плати і її
матеріальний стан суттєво поліпшився.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_5
просив його позовні вимоги
задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов
не визнала та просила у його
задоволенні відмовити.

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 11 червня 2014 року
ОСОБА_5 звільнено від сплати аліментів,
які стягуються з нього на підставі
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 01.07.2009 року, на
користь ОСОБА_6, на утримання
малолітнього сина ОСОБА_8

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5
аліменти у розмірі 1/4 з усіх видів
заробітку щомісяця, але не менше ніж 30%
прожиткового мінімуму на утримання
малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,
починаючи з 20.12.2013 року та до досягнення
ним повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4
року.

Визначено розмір аліментів, які
стягуються з ОСОБА_5, на користь ОСОБА_6
на утримання малолітньої доньки ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 з усіх видів
його заробітку щомісяця, але не менш
ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину
відповідного віку, до досягнення
ОСОБА_7. повноліття, тобто до
ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Держави
судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В іншій частині позовні вимоги
залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставить
питання про скасування вищевказаного
рішення, в частині відмови йому у
стягненні з ОСОБА_6 на його користь
надмірно сплачених коштів на утримання
дітей ОСОБА_8, 2002 р.н. та ОСОБА_7 2004 р.н. - у
розмірі 20464,30 грн., та ухвалення в цій
частині нового рішення про задоволення
цих позовних вимог.

Таким чином, в апеляційному порядку
оскаржується рішення суду лише в
частині відмови ОСОБА_5 у стягненні на
його користь з ОСОБА_6 надмірно
сплачених коштів на утримання дітей за
час, коли діти проживали з ним.

В іншій частині рішення суду в
апеляційному порядку не оскаржується.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
задоволення апеляційної скарги,
виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог щодо
відмови ОСОБА_5 у стягненні на його
користь з ОСОБА_6 надмірно сплачених
коштів на утримання дітей за час, коли
діти проживали з ним, суд першої
інстанції виходив із того, що в даному
випадку відсутні правові підстави для
застосування до спірних правовідносин
ст. 1212 ЦК України.

Так, суд зазначив, що нормами сімейного
законодавства, які регулюють аліментні
правовідносини та є спеціальними, не
передбачено можливості стягнення
надмірно отриманих грошових коштів
(аліментів) на утримання дітей.

Крім того, ч. 1 ст. 1215 ЦК України
визначено, що не підлягає поверненню
безпідставно набуті: 1) заробітна плата
і платежі, що прирівнюються до неї,
пенсії, допомоги, стипендії,
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, аліменти та інші грошові
суми, надані фізичній особі як засіб до
існування, якщо їх виплата проведена
фізичною або юридичною особою
добровільно, за відсутності рахункової
помилки з її боку і недобросовісності з
боку набувача.

При цьому суд виходив із того, що
позивачем не доведено наявність
підстав для зазначеного стягнення,
оскільки виплата аліментів
здійснювалась позивачем добровільно
на підставі рішення суду, яке набуло
законної сили, та не було у подальшому
скасовано чи змінено, без будь-якої
рахункової помилки з боку позивача та
недобросовісності з боку набувача.

Однак, такий висновок суду першої
інстанції є хибним і таким, що
спростовуються наявними в матеріалах
справи доказами.

Так, у період з 03.10.1998 року по 02.09.2009 року
сторони перебували у шлюбі, від якого
мають двох малолітніх дітей, ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с.4-5).

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 01.07.2009 року з
позивача ОСОБА_5 було стягнуто аліменти
на користь ОСОБА_6 на утримання
вищевказаних малолітніх дітей у
розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів
ОСОБА_5 щомісяця, починаючи з 15.06.2009 року
і до досягнення сином ОСОБА_8
повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 року,
а потім - у розмірі 1/4 частини з усіх
видів доходів ОСОБА_5 щомісяця до
досягнення донькою ОСОБА_7. повноліття,
тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.11).

Так, судом обгрунтовано встановлено, що
02.10.2009 року сторони по справі розірвали
шлюб та на момент розірвання шлюбу діти
проживали з позивачем ОСОБА_5, що
підтверджується рішенням Біляївського
районного суду Одеської області від
02.10.2009 року №2-1730/2009 року (а.с.10).

У відповідності до довідок Дачненської
сільської ради Біляївського району
Одеської області від 02.03.2009 року № 750 та
від 11.06.2009 року № 1566, діти сторін ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2,
проживали за адресою АДРЕСА_1 тобто з
позивачем ОСОБА_5 (а.с.74, 75).

Крім того, рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 27.08.2013 року
було визначено місце проживання сина
ОСОБА_8 з батьком ОСОБА_5, доньки ОСОБА_7 -
з матір'ю ОСОБА_6 (а.с.8-9).

Відповідно до довідки Дачненської
сільської ради Біляївського району
Одеської області від 17.12.2013 року за №6024
позивач ОСОБА_5 зареєстрований в
АДРЕСА_2 разом з ним з квітня 2012 року
мешкає його син ОСОБА_8 (а.с.23).

Таким чином, колегія судів дійшла
висновку про те, що в період з червня 2009
року по липень 2011 року діти сторін
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, проживали з позивачем
ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1

Крім того, починаючи з квітня 2012 року і
до теперішнього часу син сторін ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з позивачем
ОСОБА_5 за вищевказаною адресою.

Враховуючи вищевикладене, висновок
суду про безпідставність вимог
позивача щодо стягнення з відповідачки
на його користь надмірно отриманих
грошових коштів (аліментів) на
утримання дітей: сина ОСОБА_8 та доньки
ОСОБА_7 за період, коли вони проживали
разом з ним і були на його утриманні, є
необгрунтованим і незаконним.

Так, згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї норми права
застосовуються незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події і застосовуються
також до вимог про: 1) повернення
виконаного за недійсним правочином; 2)
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння; 3) повернення
виконаного однією із сторін у
зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди
особою, яка незаконно набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи.

Посилаючись на ч. 1 ст. 1215 ЦК України, суд
першої інстанції вказав, що не
підлягають поверненню безпідставно
отримані аліменти, виплачені фізичній
особі як засіб до існування, оскільки
їх виплата проведена позивачем
добровільно і факт недобросовісності з
боку набувача аліментів в даному
випадку не встановлений.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи і не заперечується сторонами,
позивач ОСОБА_5 сплачував аліменти на
користь відповідача ОСОБА_6 на
утримання їх неповнолітніх дітей не
добровільно, а примусово за рішенням
суду і на підставі виконавчого листа.

Також з матеріалів справи вбачається,
що відповідач ОСОБА_6, отримуючи
аліменти від відповідача на утримання
малолітніх дітей в період, коли вони
проживали не з нею, а з платником
аліментів - позивачем ОСОБА_5, діяла
недобросовісно, оскільки не припинила
отримання аліментів, не повернула їх
платнику і не заявила органу, який
здійснював нарахування аліментів, про
необхідність припинення стягнення
аліментів, оскільки жіти з нею не
проживають.

Судом також не встановлено, що отримані
аліменти за вказаний період часу
відповідач ОСОБА_6 витрачала на
утримання дітей.

Таким чином, враховуючи, що за період
часу, коли неповнолітні діти сторін
проживали з позивачем ОСОБА_5, а
відповідач ОСОБА_6, отримуючи аліменти
на їх утримання, витрачала їх на свої
потреби, з неї підлягають стягненню на
користь позивача безпідставно
отримані аліменти, що буде відповідати
основним засадам цивільного
судочинства, як справедливість,
добросовісність і розумність.

Що стосується розміру безпідставно
отриманих аліментів відповідачем від
позивача, то колегія суддів
погоджується з розрахунком, який
наданий позивачем до суду, оскільки він
відповідає дійсним обставинам справи
та не спростовуються доказами, які
маються в матеріалах справи (а.с.89-90).

Так, за період з червня 2009 року по
липень 2011 року відповідач безпідставно
отримала від позивача аліменти у
розмірі 8937,23 грн., за період з квітня 2012
року по 20 грудня 2013 року - у розмірі 11231,57
грн.

Всього відповідачем від позивача
безпідставно отримані аліменти у
розмірі 20464,30 грн., які у відповідності
до ст. 1212 ЦК України підлягають
стягненню з відповідача ОСОБА_6 на
користь позивача ОСОБА_5

Як було зазначено вище, починаючи з 20
грудня 2013 року на утримання сина ОСОБА_8
аліменти утримуються з відповідача на
користь позивача до досягнення ним
повноліття згідно оскаржуваного
судового рішення, яке в цій частині в
апеляційному порядку не оскаржується.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги надав суду
достатні, належні допустимі докази
існування обставин, на які він
посилається як на підставу своїх
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія судів
дійшла висновку про те, що оскаржуване
рішення не в повній мірі відповідає
зазначеним вимогам закону, доводи
апеляційної скарги його частково
спростовують, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід задовольнити,
оскаржуване рішення суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення про задоволення позовних
вимог ОСОБА_5 про стягнення із ОСОБА_6
надмірно сплачених коштів на утримання
дітей.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1, п.2, ч.1 ст. 307,
ст. 308, п.4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 11 червня 2014 року
скасувати, в частині відмови ОСОБА_5 у
стягненні з ОСОБА_6 надмірно сплачених
коштів на утримання дітей, та ухвалити
в цій частині нове рішення, яким
стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5
надмірно сплачені кошти на утримання
дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. та ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н. - у розмірі 20464,30 грн.
(двадцять тисяч чотириста шістдесят
чотири гривні тридцять копійок).

В іншій частині рішення Біляївського
районного суду Одеської області від 11
червня 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

Л.Є. Виноградова

С.П. Гайворонський