Справа № 200/1725/14-ц
Провадження №2/200/1425/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 року Бабушкінський
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді
Шевцової Т.В.

при секретарі - Южаковій
В.А.

за участі представника позивача -
ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду
м.Дніпропетровська цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті
особи: приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
Бабушкінський РВ ДМУ ГУМВС України в
Дніпропетровській області про
визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним, застосування
наслідків недійсності правочину,
стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2014 року позивач звернулась до
суду з вищезазначеним позовом,
уточнивши який просила суд: визнати
недійсним з моменту укладення договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 18
вересня 2013 року, посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за номером 1754, скасувавши державну
реєстрацію права власності на квартиру
за ОСОБА_5, стягнути солідарно з ОСОБА_4
та ОСОБА_5 на її користь на
відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що 02.12.2013 року їй
стало відомо про продаж набутої у шлюбі
з ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1, без її
відома та згоди, не дивлячись на те, що
вона проживає у квартирі на законних
підставах та виплачувала кредит, за
який квартира була придбана. ОСОБА_4 в
судовому порядку з переглядом вищими
інстанціями, було відмовлено у її
примусовому виселенні, з роз'ясненням
щодо її права користування квартирою.
Як зазначає позивач, в квартирі вона
мешкає постійно, утримує її в належному
стані за власні кошти, за час
відсутності колишнього чоловіка
витратила близько 40 000 грн. на ремонт,
підтримання в належному стані, іншого
житла не має. 18.09.2013 року ОСОБА_4 маючи
намір в будь-який спосіб виселити її з
квартири, уклав з ОСОБА_5 фіктивну угоду
продажу квартири, чим порушив її права
на житло. Приватний нотаріус ОСОБА_6 не
повідомила про намір продати квартиру,
жодних листів їй не надсилала. Вважає,
що нотаріус в порядку ст.49 Закону
України «Про нотаріат» мала відмовити
ОСОБА_4 у вчиненні нотаріальної дії,
пославшись на існування рішення суду
про неможливість виселити її з
квартири. Договір купівлі-продажу від
18.09.2013 року вважає фіктивним, оскільки
він укладений без наміру створити
правові наслідки, про що свідчить
власне текст договору, де у п.1.6
зазначено про відсутність прав третіх
осіб на предмет договору, у п.3.1 - про
зобов'язання продавця звільнити
квартиру від речей та зняти з обліку
усіх зареєстрованих осіб до 25.09.2013 року,
чого зроблено не було, а за п.3.4 -
квартира була оглянута покупцем , чого
бути не могло, оскільки до квартири
вона нікого не пускала, а ОСОБА_4
доступу до неї не має. До квартири не
приходили ні експерт, ні довірені
особи, ніхто з проханням потрапити до
квартири до неї не звертався. Ціна
предмета договору, обумовлена
сторонами на рівні 82 567 грн. не
відповідає ринковим цінам, і не могла
бути сплачена покупцем ОСОБА_5, яка не
працює та джерела доходів не має.

Вважає, що оскільки жодна із сторін не
вчинювала дій на виконання договору,
останній є фіктивним. На момент
укладення договору діяв Закон України
«Про експертну оцінку», проте експерт
квартиру не оглядав, майно не оцінено, а
отже ОСОБА_4 мав лише намір
переоформити право власності для
створення штучних підстав для її
виселення.

До теперішнього часу майно у власність
покупця фактично не передано, що
суперечить ст.662 ЦК України.

Внаслідок укладення протиправного
правочину їй заподіяно моральну шкоду,
що полягає у стресі, порушенні сну,
головних болях, відчутті тривоги,
додаткових зусиллях для організації
життя, яку оцінює в 20 000 грн.

З інформаційної довідки про склад сім'ї
вона в грудні 2013 року дізналась, що
19.09.2013 року ОСОБА_4 знятий з реєстрації,
а з 20.09.2013 року в квартирі
зареєстрована ОСОБА_5

В судовому засіданні представник
позивача заявлені позовні вимоги з
урахуванням уточнень підтримала,
пославшись на обставини, викладені в
позові, просила їх задовольнити.

Представник відповідача2 ОСОБА_5 -
ОСОБА_2 в судовому засіданні
заперечувала проти задоволення
позовних вимог, посилаючись на те, що
позивач не є стороною оспорюваного
правочину, а отже її права не порушені і
права подання даного позову не має, при
цьому ніколи не була і не є
співвласницею спірної квартири, а її
право користування квартирою при
відчуженні останньої не зберігається,
про що зроблено висновок Верховним
Судом України.

Треті особи в судове засідання надали
заяви про розгляд справи у їх
відсутність, відповідач ОСОБА_4 в
судове засідання не з'явився, без
повідомлення причин неявки, про
відкладення розгляду справи не
клопотав. Приватний нотаріус надав до
суду письмові пояснення на позовну
заяву, де зазначив, що сторони договору
купівлі-продажу звернулись за його
посвідченням до нього 16.09.2013 року.
ОСОБА_4 пояснив йому, що колишня дружина
ОСОБА_3 вигнала його з квартири,
перешкоджає у здійсненні права
власності. При перевірці документів
нотаріус встановила, що квартира
належить на праві приватної власності
саме ОСОБА_4, який перебував у шлюбі з
ОСОБА_3 з 15.11.2003 року, а квартиру придбав
12.11.2003 року. Покупець ОСОБА_5 була
сповіщена і нею, і продавцем про продаж
квартири, в якій зареєстрована інша
особа - ОСОБА_3

Заслухавши пояснення представників
осіб, які приймали участь у розгляді
справи, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюванних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, ОСОБА_3
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

15.11.2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у відділі
реєстрації актів громадянського стану
Бабушкінського районного управління
юстиції м.Дніпропетровська уклали
шлюб, актовий запис №1090.

19.01.2011 року за актовим записом №17 шлюб
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано, про що
16.07.2014 року видано свідоцтво про
розірвання шлюбу.

18.09.2013 року між ОСОБА_4 (продавець) та
ОСОБА_5 (покупець) укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, з
ціною продажу 82 567 грн., який
посвідчений нотаріально приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за номером №1754.

При посвідченні договору нотаріусом
перевірено та зазначено, що квартира,
яка є предметом продажу, належить
продавцю на праві приватної власності
згідно договору купівлі-продажу від
12.11.2003 року, який посвідчений
нотаріально приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 за
реєстровим номером №1-2110.

Відповідно до ст.11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини; рішення суду.

Згідно ст.655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму. Предметом договору
купівлі-продажу може бути товар, який є
у продавця на момент укладення
договору або буде створений (придбаний,
набутий) продавцем у майбутньому (ст.656
ЦК України). Договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню,
крім договорів купівлі-продажу майна,
що перебуває в податковій заставі (ст.657
ЦК України). За ст. 658 ЦК України право
продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару. Згідно ст.659 ЦК
України продавець зобов'язаний
попередити покупця про всі права
третіх осіб на товар, що продається
(права наймача, право застави, право
довічного користування тощо).

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»: цивільні
відносини щодо недійсності правочинів
регулюються Цивільним кодексом
України та іншими актами
законодавства. При розгляді справ про
визнання правочинів недійсними суди
залежно від предмета і підстав позову
застосовують норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішують справи.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК
України). Відповідно до ст. 6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості ( ст. 627 ЦК України ).
Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Статтею 204 ЦК України встановлена
презумпція правомірності правочину, за
якою договір є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК
України. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України передбачає
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину:
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

За п.24 постанови Пленуму Верховного
Суду України N 9 від 06.11.2009 р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19.03.2013
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 про виселення та зняття з
реєстрації в спірній квартирі ОСОБА_3
відмовлено.

Як зазначила в своїх заявах позивач,
дійсною підставою цього позову є
позовна заява ОСОБА_5 до неї про
виселення та зняття з реєстрації, яка
прийнята до провадження Бабушкінським
районним судом м.Дніпропетровська.

Таким чином, суд вважає установленим
факт чинення перешкод ОСОБА_3 у
здійсненні права власності ОСОБА_4 до
продажу майна та ОСОБА_5 по придбанню
квартири, що унеможливило фактичну
передачу квартири в день укладення
договору.

Проте, вчинення відповідачем ОСОБА_5
дій, спрямованих на реалізацію права
власності, в тому числі - користування
квартирою, шляхом виселення та зняття з
реєстрації ОСОБА_3 свідчить про
виконання правочину сторонами, в
установленому законом порядку, при
наявності протиправних дій не сторони
правочину, тому підстав вважати
договір фіктивним не існує.

Доводи позивача щодо несплати податку
продавцем судом до уваги не
приймаються, оскільки обов'язок
перевірки сплати податку покладається
на нотаріуса .

Окрім того, згідно ст.172.1 ПК України
дохід, отриманий платником податку від
продажу (обміну) не частіше одного разу
протягом звітного податкового року
житлового будинку, квартири або їх
частини, кімнати, садового (дачного)
будинку (включаючи земельну ділянку, на
якій розташовані такі об'єкти, а також
господарсько-побутові споруди та
будівлі, розташовані на такій
земельній ділянці), а також земельної
ділянки, що не перевищує норми
безоплатної передачі, визначеної
статтею 121 Земельного кодексу України
залежно від її призначення, та за умови
перебування такого майна у власності
платника податку понад три роки, не
оподатковується.

Що стосується заниження дійсної
вартості ціни квартири на думку
позивача, то суд виходить з
добровільності умов договору,
безпідставності посилань позивача на
дію Закону України «Про експертну
оцінку», який нібито-то підлягає до
застосування в даному випадку,
оскільки такого закону не існує, а
відповідно до п.1.20 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
вчинення нотаріальної дії за участю
фізичної особи, предметом якої є об'єкт
нерухомого та рухомого майна,
здійснюється нотаріусом за наявності
оціночної вартості такого майна,
проведеної в порядку, визначеному
постановою Кабінету Міністрів України
від 04 березня 2013 року N 231 «Деякі питання
проведення оцінки для цілей
оподаткування та нарахування і сплати
інших обов'язкових платежів, які
справляються відповідно до
законодавства».

Оскільки в даному випадку позивачем не
представлено доказів відчуження
відповідачем протягом року більше ніж
одного об'єкту нерухомості, суд вважає,
що оцінка майна в цьому випадку в
обов'язковому порядку проводитись не
мала, оскільки податок не справляється.

Суд зазначає, що реєстрація в квартирі
повнолітніх, дієздатних третіх осіб не
є перешкодою для її відчуження,
оскільки особа не може бути
протиправно обмежена у здійсненні
права власності.

Позивач не є стороною оспорюваного
договору, не є співвласником квартири,
не має речових прав на квартиру в
порядку ст.395 ЦК України, тому укладений
між відповідачами 18.09.2013 року договір
купівлі-продажу не зачіпає її прав, не
стосується її інтересів, і в розумінні
ст.3 ЦПК України, при відсутності
порушень прав позивача позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Вчинений відповідачами договір
купівлі-продажу квартири відповідає
форму і змісту, посвідчений
нотаріально, відповідає волевиявленню
сторін та створений для набуття
реальних правових наслідків, про що
свідчить судовий спір між ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 з приводу виселення.

За таких обставин, при безпідставності
позовних вимог та відсутності порушень
прав позивача, в задоволенні позову
слід відмовити в повному обсязі,
оскільки вимоги про стягнення
моральної шкоди носять похідний від
вимог про визнання правочину недійсним
характер.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України
судовий збір, сплачений позивачем при
подачі позову до суду - не
відшкодовувати.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 3, 10, 11, 27, 57-61, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 - відмовити в повному обсязі.

Судовий збір, сплачений позивачем
при подачі позову до суду - не
відшкодовувати.

Рішення може бути оскаржено
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення.

Апеляційна скарга подається до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Бабушкінський районний
суд м. Дніпропетровська.

Особи, які не були присутні в
судовому засіданні, але брали участь у
розгляді справи, мають право оскаржити
рішення суду в десятиденний строк з дня
отримання його копії.

Суддя
Т.В.Шевцова