Справа № 645/4958/14ц
Провадження № 6/645/252/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року Фрунзенський
районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Горпинич О.В.,

за участю секретаря судових засідань -
Скоропляс Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м. Харкові
мирову угоду, подану в порядку ст. 372 ЦПК
України головним державним виконавцем
Фрунзенського ВДВС Харківського МУЮ
Цурковим С.І., -

ВСТАНОВИВ:

Головним державним виконавцем
Фрунзенського ВДВС Харківського МУЮ
була направлена на адресу суду мирова
угода, укладена між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в
процесі виконання рішення суду на
підставі ст. 372 ЦПК України.

Державний виконавець в судове
засідання не з'явився, через канцелярію
суду подано заяву про розгляд питання
про визнання мирової угоди у його
відсутності.

Від боржника ОСОБА_4 також надійшла
заява про розгляд питання про визнання
мирової угоди у його відсутності.

Присутній в судовому засіданні
представник стягувача ОСОБА_3 - ОСОБА_5
підтримав заяву про визнання мирової
угоди, пояснивши, що боржник ОСОБА_4
зобов'язався сплатити весь борг,
стягнутий за рішенням Фрунзенського
районного суду м. Харкова в сумі 591 250
грн., через три дні після визнання
мирової угоди та сторони бажають щоб
саме судовим рішенням було визнано
мирову угоду, оскільки при визнані
мирової угоди судом, боржник зможе
уникнути сплату виконавчого збору в
рамках виконавчого провадження.
Представник також пояснив, що у разі
несплати боржником протягом трьох днів
з моменту визнання мирової угоди судом
боргу в сум 591 250 грн., стягувач
звернеться до суду із заявою про
визнання мирової угоди недійсною.

Заслухавши пояснення представника
стягувача, дослідивши матеріали справи
разом з текстом мирової угоди,
виконавче провадження, суд приходить
до наступного висновку.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 14 липня 2014 року стягнуто
з ОСОБА_4, на користь ОСОБА_3 суму боргу в
розмірі 591 250 грн., судовий збір - 3654 грн..

Вказане рішення набрало законної сили
та пред'явлено до виконання стягувачем.

Відповідно до ст. 12 Закону України
„Про виконавче провадження" сторони
мають право укласти мирову угоду про
закінчення виконавчого провадження,
яка визнається судом.

В силу положень ст. 49 зазначеного
Закону, виконавче провадження
підлягає закінченню у разі визнання
судом мирової угоди між стягувачем і
боржником у процесі виконання.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України мирова
угода, укладена між сторонами, або
відмова стягувача від примусового
виконання в процесі виконання рішення
подається в письмовій формі державному
виконавцеві, який не пізніше
триденного строку передає її до суду за
місцем виконання рішення для визнання.

Суд має право перевірити і не визнати
мирову угоду або не прийняти відмови
стягувача від примусового виконання,
якщо це суперечить закону або порушує
права чи свободи інших осіб.

За результатами розгляду мирової угоди
або відмови від примусового виконання,
суд постановляє ухвалу відповідно до
положень ЦПК України.

Отже, відповідно до вимог ст. 372 ЦПК
України суд перевіряє, чи умови
мирової угоди не суперечать закону, а
саме, чи дотриманий сторонами
процедурний порядок звернення, чи
дійсно укладено мирову угоду, який її
зміст, чи зрозуміло, чітко, однозначно,
безумовно викладено умови, чи
стосується угода предмету спору, чи всі
умови мирової угоди визначені у межах
позову,

стосуються предмету позову і засновані
на взаємних поступках, чи в результаті
ліквідується спір між сторонами.

Зі змісту наданої суду мирової угоди
вбачається, що боржник визнає борг
перед стягувачем та зобов'язується
його сплатити протягом трьох днів, з
моменту затвердження мирової угоди.

Як пояснив в судовому засіданні
представник стягувача визнання
мирової угоди судом необхідно для того
щоб уникнути сплати виконавчого збору.

Проте, мирова угода у виконавчому
провадженні покликана сприяти
закінченню виконавчого провадження,
зокрема, шляхом визначення конкретних
заходів, дій, рішень, тощо, які сторони
беруться вчинити.

Крім того, положення мирової угоди є
суперечливими.

Так, згідно рішення суду з ОСОБА_4
стягнуто на користь ОСОБА_3 борг в сумі
591 250 грн., у п. 2 Мирової угоди
зазначалося, що боржник гарантує, що
частину заборгованості, яка дорівнює 10
000 грн., погашено перед стягувачем у
день укладення Мирової угоди, тоді як у
п. 3 Мирової угоди зазначається, що
боржник гарантує протягом трьох днів з
моменту затвердження мирової угоди
судом, вся заборгованість перед
стягувачем, яка дорівнює 591 250 грн., буде
погашена шляхом готівкового
розрахунку.

На підставі викладеного, стає
незрозумілим, чи виконано рішення
частково на суму 10 000 грн., чи взагалі не
виконано.

Однак, суду не надано доказів сплати
боржником на користь стягувача 10 000
грн., крім того сам боржник та стягувач
були відсутні у судовому засіданні,
представник стягувача не зміг чітко
висловити позицію щодо сплати/несплати
10 000 грн. стягувачу, такі доказі
відсутні і у виконавчому провадженні.

Також стає незрозумілим п. 5 Мирової
угоди, відповідно до якої стягувач
гарантує, що після підписання цієї
Мирової угоди він у межах прав, наданих
йому як учасникові виконавчого
провадження, вживатиме заходів,
спрямованих на закінчення виконавчого
провадження та скасування усіх
заходів, які були застосовані з метою
забезпечення можливості здійснення
примусового виконання, в тому числі й
скасування арешту на належний
боржникові автомобіль.

П.п. 2, 5 мирової угоди є суперечливими та
протирічять один одному.

Вирішуючи питання про можливість
затвердження умов мирової угоди, суд
виходить з того, що відповідно до п. ч.1,
ч.5 ст. 49 ЗУ України „Про виконавче
провадження" виконавче провадження
підлягає закінченню у разі визнання
судом мирової угоди між стягувачем і
боржником у процесі виконання. Про
закінчення виконавчого
провадження державний
виконавець виносить постанову з
обов'язковим мотивуванням підстав її
винесення.

Сторони виконавчого провадження не
можуть домовлятися закінчити
виконавче провадження, оскільки
питання про закінчення виконавчого
провадження відноситься статтею 49 ЗУ
„Про виконавче провадження" до
компетенції державного виконавця.

За таких обставин, перевіривши мирову
угоду, суд вважає, що мирова угода
містить умови, які суперечать 372 ЦПК
України, ст. 49 ЗУ України „Про
виконавче провадження". Суд з власної
ініціативи не може вносити корективи
та виправляти положення мирової угоди,
тому суд відмовляє в задоволенні заяви
про визнання мирової угоди, що не
перешкоджає повторному укладенню
мирової угоди.

Керуючись ст. 372 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у визнанні мирової
угоди, укладеної між ОСОБА_6 та ОСОБА_4,
на стадії виконання судового рішення
подану в порядку ст. 372 ЦПК України по
справі № 645/4958/14-ц, провадження №
2/645/1743/14 на зазначених умовах.

Ухвала може бути оскаржена до
апеляційного суду Харківської області
через Фрунзенський районний суд м.
Харкова протягом п'яти днів з дня її
проголошення; у разі якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Суддя -