Справа № 303/4907/14-ц
номер рядка стат. звіту - 18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2014 року
м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд
Закарпатської області у складі:

головуючого-судді
Заболотного А.М.

при секретарі Мошура
Н.Р.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3

ОСОБА_4

представника відповідачів

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі засідань в м. Мукачево
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний
нотаріус Мукачівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири,
відшкодування завданих збитків,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом
до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири від 01.07.2014 року, відшкодування
завданих збитків та моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у
липні 2013 року змушена була взяти в борг
у знайомої ОСОБА_4 позику в сумі 21816 грн.,
які зобов'язалася повернути до 25.08.2013
року. Однак через тривалу хворобу
батька та відсутністю стабільних
заробітків, не в змозі була повернути
своєчасно борг. Тоді ОСОБА_4 знайшла
людину, відповідача по справі ОСОБА_3,
який погодилася дати їй в борг 55000 грн.
Останній погодився надати їй грошові
кошти на певних умовах, а саме, щоб вона
видала на нього нотаріально посвідчене
доручення на розпорядження її
квартирою. 30.01.2014 року позивач надала
довіреність, посвідчену приватним
нотаріусом Мукачівського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_3
для представництва її інтересів перед
третіми особами щодо розпорядження
належної їй квартири за адресою
АДРЕСА_1. Також 30.01.2014 року написала
ОСОБА_3 розписку про те, що отримала від
нього борг в сумі 55000 грн., які
зобов'язалася повернути до 01.05.2014 року
та в разі неповернення боргу дає згоду
на використання довіреності від 30.01.2014
року. У зв'язку з неможливістю
погашення суми боргу, 30.04.2014 року
позивач написала нову розписку ОСОБА_3
на суму 55000 грн. із кінцевим поверненням
до 30.06.2014 року. 14.07.2014 року ОСОБА_1
скасувала довіреність, надану на
представництво її інтересів ОСОБА_3
Проте в подальшому дізналася, що ОСОБА_3
01.07.2014 року продав належну їй квартиру
ОСОБА_4 При цьому вказує, що ОСОБА_3
продавши квартиру за ціною нижчою від
її ринкової вартості, фактично уклав
договір купівлі-продажу в своїх
інтересах та інтересах ОСОБА_4 До того ж
наміру продавати квартиру вона не мала,
оскільки така є єдиним місцем її
проживання. Крім того, внаслідок
зазначених зловмисних домовленостей,
порушився її фізичний та психічний
стан. У зв'язку з вищенаведеним, договір
купівлі-продажу квартири від 01.07.2014
року повинен бути визнаний недійсним
як такий, що вчинено у результаті
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною на
підставі ст. 232 ЦК України та такий, що
вчинено під впливом тяжкої обставини
на підставі ст. 233 ЦК України. Крім того,
просить стягнути з відповідачів 10000
грн. моральної шкоди та 500 грн.
компенсації послуг нотаріуса за
виготовлення дублікату правочину.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_2 позов
підтримали, просили його задовольнити
з наведених в ньому підстав.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх
представник ОСОБА_5 у судовому
засіданні проти позову заперечили та
пояснили, що вважають його
безпідставним, необґрунтованими та
просили відмовити в задоволенні
позову.

Третя особа приватний нотаріус
Мукачівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 у судове засідання не
з'явилася, про час місце розгляду
справи повідомлялася належним чином.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши та
перевіривши зібрані у справі докази,
суд вважає, що в задоволенні позову
слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджає про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК
України.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідно до витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно № 35788685,
виданого КП «Мукачівське МБТІ та ЕО»
10.10.2012 року, квартира АДРЕСА_1 належала
на праві приватної власності ОСОБА_1
30.01.2014 року ОСОБА_1 надала довіреність,
посвідчену приватним нотаріусом
Мукачівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, реєстровий № 300, ОСОБА_3
для представництва її інтересів перед
третіми особами щодо розпорядження
належної їй квартири за адресою
АДРЕСА_1. Відповідно до вказаної
довіреності ОСОБА_1 уповноважила
ОСОБА_3 представляти її інтереси в усіх
установах, підприємствах та
організаціях з усіх буз винятку питань,
що стосуватимуться розпорядження
(продажу, обміну, здачі в оренду) за ціну
та на умовах відомих представнику,
належної їй квартири за адресою
АДРЕСА_1. Довіреність видана з правом
передоручення повноважень третім
особам, строк дії якої визначений до
30.01.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 238
ЦК України представник може бути
уповноважений на вчинення лише тих
правочинів, право на вчинення яких має
особа, яку він представляє. Представник
не може вчиняти правочин від імені
особи, яку він представляє, у своїх
інтересах або в інтересах іншої особи,
представником якої він одночасно є, за
винятком комерційного представництва,
а також щодо інших осіб, встановлених
законом. Статтею 239 ЦК України також
передбачено, що правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє. Відповідно
до ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України
представництво, яке грунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами. Довіреність на
вчинення правочину представником може
бути надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі. Також відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК
України форма довіреності повинна
відповідати формі, в якій відповідно до
закону має вчинятися правочин.

Як пояснила в судовому засіданні
позивач, вона особисто звернулася до
приватного нотаріуса для оформлення
відповідної довіреності на ім'я
відповідача ОСОБА_3 та особисто її
передала ОСОБА_3 Жодних доказів про те,
що якимось чином ОСОБА_3 змушував
позивача оформити та надати йому таку
довіреність в судовому засіданні не
встановлено. Більше того, приватним
нотаріусом при посвідченні
довіреності зміст ст.ст. 244, 245, 247-250 ЦК
України щодо поняття довіреності, її
форми, строків, припинення
представництва за довіреністю ОСОБА_1
роз'яснено.

Таким чином встановлено, що
довіреністю від 30.01.2014 року ОСОБА_1
уповноважила ОСОБА_3 на представництво
її інтересів перед третіми особами
щодо розпорядження належної їй
квартири за адресою АДРЕСА_1. До того ж,
жодного застереження щодо
використання довіреності, остання не
містить.

Відповідно до витягу про реєстрацію
в Єдиному реєстрі довіреностей № 27125439
від 14.07.2014 року, дія довіреності,
наданої ОСОБА_1 на представництво її
інтересів ОСОБА_3, була припинена про,
що ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_3 заявою від
14.07.2014 року.

В той же час, в період дії довіреності
від 30.01.2014 року, 01.07.2014 року відповідач
ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_1 на
підставі довіреності, з однієї сторони,
та відповідач ОСОБА_4 з другої сторони,
уклали договір купівлі-продажу
квартири за адресою АДРЕСА_1. Згідно з п.
7 договору купівлі-продажу, продаж
квартири здійснено за погоджену
сторонами суму у розмірі 130000 грн. Також
відповідно до п. 5 договору, визначена
вартість квартири, яка згідно з звітом
про оцінку майна становить 129003 грн.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобовязується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму. За вимогами ч. 5 ст. 203 ЦК
України правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Загальні підстави визнання
недійсними правочину і настання
відповідних наслідків встановлені
ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст.
215 ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі
недодержання вимог, за якими зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, моральним засадам
суспільства, має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, а також
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його волі.
Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Як на одну з підстав визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним,
позивач посилається на ст. 232 ЦК
України, яка встановлює правові
наслідки правочину, який вчинено у
результаті зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин,
який вчинено внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, визнається
судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 22 Постанови від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», для визнання
правочину недійсним на підставі ст. 232
ЦК України необхідним є встановлення
умислу в діях представника:
представник усвідомлює, що вчиняє
правочин всупереч інтересам
довірителя та бажає (або свідомо
допускає) їх настання, а також
наявність домовленості представника
однієї сторони з іншою стороною і
виникнення через це несприятливих
наслідків для довірителя. При цьому не
має значення, чи одержав учасник такої
домовленості яку-небудь вигоду від
здійснення правочину, чи правочин був
вчинений з метою завдання шкоди
довірителю. Отже, необхідними ознаками
правочину, вчиненого у результаті
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою є: 1) наявність
умисної змови між представником
потерпілої сторони правочину і другою
стороною з метою отримання власної або
спільної вигоди; 2) виникнення
негативних наслідків для довірителя та
незгода його з такими наслідками; 3)
здійснення дій представника в межах
наданих йому повноважень. При цьому
обов'язково слід встановити зловмисну
домовленість між представником однієї
сторони з другою стороною, яку слід
розуміти як навмисні дії представника,
тобто усвідомлення ним, що вчиняє
правочин всупереч інтересам
довірителя, передбачає настання
невигідних для довірителя наслідків та
бажає (або свідомо допускає) їх
настання.

Як пояснила в судовому засіданні
ОСОБА_1, що наміру продавати квартиру
вона не мала, оскільки така є єдиним
місцем її проживання, а довіреність
надала ОСОБА_3 тільки як гарантію
повернення заборгованості за
борговими розписками. Крім того, ОСОБА_3
продав квартиру за ціною нижчою від її
ринкової вартості, а також фактично
уклав договір купівлі-продажу в своїх
інтересах та інтересах ОСОБА_4 щоб
повернути собі позичені грошові кошти,
що свідчить про їх зловмисну
домовленість. Зазначене підтверджує
розписками про отримання у борг від
ОСОБА_3 грошових коштів та довідкою від
07.10.2014 року, відповідно до якої
орієнтована вартість однокімнатної
квартири в будинку АДРЕСА_1 становить
210000 грн. - 250000 грн.

Також, допитаний в судовому засіданні
свідок ОСОБА_8 суду показав, що ОСОБА_1
зверталася до нього з тим, щоб він
допоміг їй зв'язатися з ОСОБА_3 для того
щоб останній відстрочив їй борг.

Поряд з цим, зазначене не знайшло
свого підтвердження в судовому
засіданні із врахуванням наступного.
Як вже було згадано, ОСОБА_1 особисто
звернулася до приватного нотаріуса для
оформлення довіреності на ім'я ОСОБА_3
та особисто йому її передала. Жодних
доказів про те, що якимось чином ОСОБА_3
змушував позивача оформити та надати
йому таку довіреність суду не надано.
Також встановлено, що укладаючи
договір купівлі-продажу ОСОБА_3 діяв
виключно в межах наданих йому
довіреністю повноважень. Також, як
пояснила в судовому засіданні позивач,
остання не зверталася до ОСОБА_3 з
проханням надати їй гроші, отримані за
продаж квартири. Зазначене спростовує
твердження позивача, що ОСОБА_3
привласнив гроші, отримані за продаж
квартири та наміру повертати їх не має.
Суд також не знаходить підстав вважати,
що продаж квартири здійснено за ціною
нижчою від її ринкової вартості
оскільки така продана за ціною,
визначеною на підставі звіту про
оцінку майна. В свою чергу, орієнтована
вартість однокімнатної квартири в
будинку АДРЕСА_1, відповідно до довідки,
яку надала позивач, визначена станом на
07.10.2014 року, а не на момент продажу
квартири. До того ж, відсутні документи
на підтвердження повноважень особи
щодо здійснення оціночної діяльності
нерухомого майна, а відтак така довідка
не може бути прийнята судом до уваги.
Також в судовому засіданні не
встановлено та не підтверджено жодними
доказами, що квартира за адресою
АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання
позивача. Крім того, сам факт того, що
відповідачі знайомі між собою, також не
може бути підтвердженням наявністю між
ними зловмисної домовленості.

Таким чином позивачем на
підтвердження своїх доводів
відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України
не надано належних й допустимих
доказів, які стверджують існування
факту зловмисної домовленості між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також те, що спірний
договір укладений в супереч інтересам
ОСОБА_1 та спричинив для останньої
несприятливі наслідки.

Як на іншу підставу визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним,
позивач вказує на ст. 233 ЦК України, яка
визначає правові наслідки правочину,
який вчинено під впливом тяжкої
обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин,
який вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 23 Постанови від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.
До того ж слід зазначити, що під тяжкими
обставинами, що спонукали особу
укласти договір необхідно розуміти не
будь-яке несприятливе матеріальне,
фінансове, соціальне чи інше становище,
а його крайні форми, наприклад, важка
хвороба особи чи її близьких, смерть її
годувальника, крайня нужденність сім'ї,
загроза втратити заставлене житло,
загроза банкрутства та інші обставини,
для усунення чи пом'якшення яких
необхідне термінове укладення
правочину. Підставами визнання
правочину, укладеного на вкрай
невигідних умовах, може слугувати,
наприклад, надзвичайно низька
винагорода, порівняно з ціною
відчуженої речі, виконаної роботи,
наданої послуги. Однак для
кваліфікації правочину за ст. 233
необхідна обов'язкова наявність
зазначених двох умов.

Як пояснила в судовому засіданні
ОСОБА_1, що договір купівлі-продажу
квартири вчинено під впливом тяжких
для неї обставин і на вкрай невигідних
умовах, а саме вказала на те, що її 84
річний батько важко хворіє, є учасником
бойових дій, а відтак потребує
постійного лікування. Крім того, у неї
наявна заборгованість перед ОСОБА_3
Зазначені обставини в сукупності
зумовили для позивача тяжкі обставини,
за відсутності яких, оспорюваний
правочин не був би укладений. Зазначене
підтверджує згадуваними вище
розписками про отримання у борг від
ОСОБА_3 грошових коштів та листом
Мукачівської центральної районної
лікарні від 29.07.2014 року. Відповідно до
зазначеного листа, батько позивача
ОСОБА_9, 1930 року народження, перебуває з
2012 року на диспансерному обліку, до
травня 2014 року ОСОБА_9 до дільничного
лікаря не звертався. На даний час його
стан здоров'я важкий, потребує
стороннього догляду.

В той же час, судом встановлено, що
дійсно батько позивача є поважного
віку, якому виповнилося 84 роки, має
проблеми зі здоров'ям та потребує
стороннього догляду. Проте доказів, що
на його лікування терміново необхідна
велика сума грошових коштів суду не
надано. Сам факт, що ОСОБА_9 перебуває на
диспансерному обліку не може вважатися
тяжкою обставиною в розумінні ст. 233 ЦК
України. До того ж, суд звертає увагу, що
договір купівлі-продажу вчинено не
безпосередньо позивачем, а ОСОБА_3, який
діяв від імені ОСОБА_1 на підставі
довіреності, яка на момент укладення
оспорюваного правочину була чинною та
не визнана недійсною. В сукупності
зазначені обставини не дають правових
підстав для застосування ст. 233 ЦК
України як підстави для визнання
правочину недійсним.

З огляду на зазначене, відповідно також
не підлягають задоволенню позовні
вимоги в частині відшкодування збитків
та моральної шкоди.

Також суд не вбачає підстав для
постановлення окремої ухвали про, що
було заявлено представником позивача,
оскільки як передбачено ст. 211 ЦПК
України це є право суду, а не обов'язок
та судом не встановлено очевидних,
умисних та системних порушень закону.

З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок у
їх сукупності та враховуючи те, позивач
не надав достатніх доказів, які б
підтвердили позовні вимоги, обставини,
на які посилається позивач, не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні, а тому в задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири, відшкодування завданих
збитків, слід відмовити за
безпідставністю вимог.

Згідно з ст. 88 ЦПК України, стороні, на
користь якої ухвалено рішення суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Таким чином, з позивача
також підлягає стягненню на користь
відповідача ОСОБА_4 судовий збір в сумі
121,80 грн. (заява про забезпечення
доказів), що підтверджується
відповідною квитанцією.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223,
294 ЦПК України, ст.ст. 203, 204, 215, 216, 232, 233, 237,
238, 339, 244, 245, 655 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус
Мукачівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири,
відшкодування завданих збитків
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на
користь ОСОБА_4 121,80 грн. судових витрат.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Закарпатської області через
Мукачівський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
А.М.Заболотний