Справа № 357/7470/14-ц Головуючий у І
інстанції Протасов О.М.Провадження №
22-ц/780/5566/14 Доповідач у 2
інстанції СавченкоКатегорія 52
У Х В А Л А

іменем України

9 жовтня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Ромашині
І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 14 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Білоцерківського
національного аграрного університету
про поновлення на роботі, оплату
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся
до суду із вказаним вище позовом, який
мотивував тим, що починаючи із 13 жовтня
2000 року він навчався в
Білоцерківському національнму
аграрному університеті в аспірантурі,
після чого 11 років працював на різних
посадах. Зокрема, 13 жовтня 2000 року
згідно наказу №186/ОС він був
зарахований на посаду асистента
кафедри бухгалтерського обліку і
аудиту, а 5 липня 2001 року наказом №101/ОС -
на посаду асистента тієї ж кафедри за
контрактом на один рік. Наказом від 26
вересня 2001 року №362/С він був
зарахований до стаціонарної
аспірантури. 27 вересня 2004 року згідно
наказу №445/С відрахований зі
стаціонарної аспірантури у зв'язку із
закінченням навчання. 12 жовтня 2004 року
наказом №182/ОС був зарахований на
посаду асистента кафедри
бухгалтерського обліку та аудиту на
2004-2005 навчальні роки, а 14 липня 2005 року
згідно наказу №109/ОС йому продовжено
термін роботи на тій же посаді до 30
червня 2006 року. 15 червня 2006 року наказом
№1 ЗІ/ОС він був призначений на посаду
асистента кафедри бухгалтерського
обліку і аудиту, як обраний за
конкурсом терміном на 3 роки, а 28 грудня
2006 року згідно наказом №291 /ОС
зарахований за сумісництвом на 0,5
ставки асистента тієї ж кафедри на
2006-2007 навчальний рік. 18 червня 2007 року
згідно наказу №99/ОС він був
призначений на посаду доцента
зазначеної кафедри як обраний за
конкурсом. 20 червня 2007 року наказом
№101/ОС його було звільнено з роботи за
сумісництвом з посади асистента
кафедри бухгалтерського обліку і
аудиту, а 17 червня 2009 року наказом №
126/ОС призначено на посаду доцента цієї
кафедри терміном на 5 років.

Вказував, що весь час він працював
сумлінно, за що неодноразово
заохочувався адміністрацією, однак в
травні місяці 2014 року відповідач
письмово попередив його про закінчення
дії контракту та звільнив наказом від 30
травня 2014 року №106/ОС на підставі ч.2
ст.36 КЗпП України. Вважав, що, оскільки
трудові контракти з ним
переоформлювались кілька разів,
трудові відносини є такими, що укладені
на невизначений строк, а тому його
звільнення на підставі п.2 ст.36 КЗпП є
неправомірним. Послався на те, що,
незважаючи на його згоду працювати на
постійній основі, контракт був
нав'язаний відповідачем, що порушило
його трудові права. У зв'язку з
незаконним звільненням він зазнав
моральних страждань, які полягали у
зміні нормальних життєвих зв'язків та
необхідності докладати додаткових
зусиль для організації свого життя.
Оцінив завдану моральну шкоду в
розмірі 10000 грн.

У зв'язку із наведеним просив
поновити його на посаді доцента
кафедри бухгалтерського обліку і
аудиту Білоцерківського національного
аграрного університету із 1 червня 2014
року та стягнути із відповідача на його
коритсть заробіток за час вимушеного
прогулу із розрахунку 156,80 грн. за
кожний день прогулу та моральну шкоду в
розмірі 10000 грн.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 14 липня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове, яким його
вимоги задоволити позов в повному
обсязі, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення судом норм матеріального
права. Скаргу мотивує тим, що поскільки
трудовий договір з ним переукладався
неодноразово, то відповідно до ст.391
КЗпПУ він вважається таким, що
укладений на невизначений строк. Крім
того, посилався, що строковий трудовий
договір з його боку було укладено під
тиском керівництва університету,
всупереч його волі.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції обгрунтовував свої
висновки тим, що звільнення ОСОБА_1 з
роботи за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України
проведене у зв'язку із закінченням дії
строкового трудового договору є
законним і проведене відповідно до
вимог чинного законодавства. При цьому
суд виходив з того, що між сторонами у
встановленому законом порядку був
укладений строковий трудовий договір,
строк дії якого обумовлений сторонами,
після закінчення цього строку
відповідач направив вимогу про
припинення трудових відносин.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ст.23 КЗпПУ
трудовий договір може бути: 1)
безстроковим, що укладається на
невизначений строк; 2) на визначений
строк, встановлений за погодженням
сторін; 3) таким, що укладається на час
виконання певної роботи. Строковий
трудовий договір укладається у
випадках, коли трудові відносини не
можуть бути встановлені на
невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Згідно п.2 ст.36 КЗпП України підставами
припинення трудового договору є
закінчення строку трудового договору.

Судом встановлено і вбачається з
матеріалів справи, що позивач
перебував у трудових відносинах з
відповідачем, працюючи на посаді
доцента кафедри бухгалтерського
обліку і аудиту на підставі наказу про
призначення на посаду № 126/ОС від 17
червня 2009 року та строкового трудового
договору у формі контракту. Відповідно
до п.11 котракту він припиняється у
зв'язку із закінченням строку його дії.
Продовження терміну дії контракту його
умовами не передбачено.

Відповідно до п.3.2 Статуту
Білоцерківського національного
аграрного університету, навчальний
заклад має право приймати на роботу
педагогічних, науково-педагогічних та
інших працівників за трудовим
договором, конкурсом та на умовах
контракту згідно з чинним
законодавством.

Також судом встановлено, що наказом №
106/ОС від 30 травня 2014 року позивача
звільнено з роботи із 1 червня 2014 року
за п.2 ст.36 КЗпПУ у зв'язку із
закінченням строку дії трудового
договору.

За таких обставин суд обгрунтовано
відмовив у задоволенні позову,
поскільки з урахуванням специфіки
праці науково-педагогічних
працівників, позивач відноситься до
категорії, з якими можуть бути укладені
трудові договори на визначений строк, і
цей строк був погоджений сторонами. На
момент закінчення цього строку
університет поставив вимогу про
припинення трудових правовідносин і
вони фактично припинились. Отже
позивач звільнений у зв'язку із
закінченням строку дії трудового
договору відповідно до умов трудового
договору та вимог закону.

Доводи апеляційної скарги про
неможливість укладення із
науково-педагогічним працівником
вищого навчального закладу строкового
трудового договору у формі контракту
необгрунтовані.

Згідно з ч.3 ст.21 КЗпП України, контракт -
це особлива форма строкового трудового
договору.

За змістом п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
трудових спорів», власник або
уповноважений ним орган може вимагати
від працівника, який працює за трудовим
договором, укладення контракту тільки
в тому разі, коли він відноситься до
категорії працівників, які згідно з
законодавством працюють за контрактом.

Відповідно до ч.3 ст.54 Закону України
«Про освіту» педагогічні та
науково-педагогічні працівники
приймаються на роботу шляхом укладення
трудового договору, в тому числі за
контрактом. Прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
здійснюється на основі конкурсного
відбору. Можливість укладення
контрактної форми трудового договору з
педагогічними працівниками
передбачено і п.10 Положення про обрання
та прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
вищих навчальних закладів третього і
четвертого рівнів акредитації,
затвердженого наказом Міністерства
освіти України від 24 грудня 2002 року № 744
та зареєстрованого у МЮ України, згідно
якого при прийнятті на роботу
науково-педагогічних працівників може
укладатися безстроковий, строковий
трудовий договір, у тому числі
контракт. Термін строкового трудового
договору встановлюється за
погодженням сторін.

За таких обставин доводи позивача про
неможливість укладання з ним
строкового трудового договору у формі
контракту суперечать діючому
законодавству.

Колегія суддів вважає, що ч.2 ст.391 КЗпПУ,
на яку посилається апелянт, не може
бути застосована до спірних
правовідносин, як така, що їх не
регулює.

Крім того, колегія суддів не приймає до
уваги посилання апелянта на те, що
контракт укладений з його боку під
тиском керівництва університету,
всупереч його волі, поскільки всупереч
положенням ст.60 ЦПК України апелянт не
надав доказів на підтвердження таких
доводів.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 14 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: