Ухвала

іменем україни

08 жовтня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання домоволодіння
об'єктом права спільної сумісної
власності, визнання права власності на
Ѕ частину домоволодіння та визначення
порядку користування домоволодінням,
за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про визнання права власності на
частину житлового будинку, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 24 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 22 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимог тим, що під час перебування
сторін у шлюбі відповідач за договором
дарування від 31 січня 2000 року отримав у
дар житловий будинок по АДРЕСА_1, який
перебував у занедбаному та
непридатному до використанні стані. В
подальшому вказаний будинок було
зруйновано та на його місці за спільні
кошти сторін побудовано новий житловий
будинок. Рішенням Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 04
вересня 2008 року право власності на
спірний будинок було визнано за ОСОБА_5
Враховуючи викладене, просила визнати
житловий будинок по АДРЕСА_1 об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
а також визнати її право власності на Ѕ
частину цього житлового будинку та
визначити порядок користування
приміщеннями будинку.

У травні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із зустрічним позовом, мотивуючи
свої вимог тим, що будівництво
домоволодіння по АДРЕСА_1 відбувалося
переважно за його кошти, які він
отримував у борг. Також за час шлюбу
сторони придбали будинок АДРЕСА_2.
Враховуючи викладене, просив визнати
за ним право власності на 67/100 частин
будинку АДРЕСА_1 та Ѕ частину
будинку АДРЕСА_2.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 24 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 22 травня 2014 року, позов ОСОБА_4
задоволено, зустрічний позов ОСОБА_5
задоволено частково. Визнано житловий
будинок літ. «Е-2» з надвірними
будівлями, що розташований по АДРЕСА_1,
загальною площею 289,9 кв. м, об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5
право власності на Ѕ частину житлового
будинку з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1 за кожним. Визначено порядок
користування домоволодіння АДРЕСА_1
згідно другого варіанту висновку
будівелько-технічної експертизи № 12/07,
складеного 25 травня 2012 року ТОВ
«Міський центр експертизи». Для
здійснення запропонованого варіанту,
ОСОБА_4 зобов'язано виконати
переобладнання вказаного
домоволодіння. Визнано за ОСОБА_5 право
власності на Ѕ частину житлового
будинку АДРЕСА_2.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить вказані судові рішення в
частині визнання права власності за
ОСОБА_4 на Ѕ частину спірного будинку
скасувати і передати справу в цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи у касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судами першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судові рішення оскаржуються лише в
частині вирішення позовних вимог
ОСОБА_4, а тому відповідно до ст. 335 ЦПК
України у решті в касаційному порядку
ці рішення не переглядаються.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційну скаргу
необхідно відхилити, а оскаржувані
судові рішення залишити без змін.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 не
дають підстав для висновку про
порушення судами норм процесуального
та матеріального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 та
задовольняючи частково зустрічний
позов ОСОБА_5, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, правильно виходив з
того, що будинок по АДРЕСА_1 побудовано
сторонами за час їх шлюбу, а тому,
відповідно до вимог ст. 60 СК України, є
спільною сумісною власністю подружжя.
В матеріалах справи відсутності
будь-які достовірні докази про
використання ОСОБА_5 коштів інших осіб
або залишку будівельних матеріалів від
несеного будинку, що йому належав.

Апеляційний суд, перевіряючи
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, обґрунтовано
відхилив посилання ОСОБА_5 про вихід
місцевим судом за межі позовних вимог
ОСОБА_4 з фактичним поділом житлового
будинку, його переобладнанням та
переплануванням, оскільки судом
визначено порядок користування
кожного із співвласників окремими
приміщеннями будинку без зміни їх
призначенням, залишивши у спільному
користуванні частини приміщень для
забезпечення доступу до наданих у
користування та встановленням у
окремих приміщенням перегородок для
ізолювання доступу іншої сторони, що у
розумінні ст. 152 ЖК України не є
переобладнанням та переплануванням
будинку.

Наведені у касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Таким чином, оскаржувані судові
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому їх слід залишити без змін, а
касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 24 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 22 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

А.О. Леванчук А.В. МаляренкоТ.О. Писана