Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Юровської Г.В., Леванчука А.О.,
Макарчука М.А.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості з
виплати аліментів та неустойки за
прострочення сплати аліментів, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 05 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із вказаним позовом, в
обґрунтування якого зазначала, що на
підставі рішення Липовецького
районного суду Вінницької області від
03 серпня 2011 року видано виконавчі
листи: про стягнення з відповідача
аліментів на її користь, як на
непрацюючу дружину та на утримання
сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 - в розмірі 30 %
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, що складає 249 грн,
починаючи стягнення з 29 липня 2011 року і
до повноліття дитини; про стягнення на
її користь з відповідача аліменти на її
утримання по 300 грн щомісячно,
починаючи з 29 липня 2011 року до
досягнення дитиною трьохрічного віку,
тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_4 зазначала,
що у зв'язку з невиплатою аліментів її
матеріальне становище значно
погіршилось, вона не має змоги
самостійно утримувати та
забезпечувати належний матеріальний
стан сім'ї, тому змушена звертатись до
суду з даним позовом та просила суд
стягнути на її користь: заборгованість
із сплати аліментів на утримання сина
ОСОБА_7, в розмірі 30 % від прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку
в розмірі 8 399 грн 70 коп, заборгованість
із сплати аліментів на її утримання в
розмірі 9 029 грн 03 коп, неустойку за
несплату аліментів на утримання сина в
період з 29 липня 2011 року по 01 лютого 2014
року в розмірі 76 941 грн 25 коп.; неустойку
за несплату аліментів на її утримання в
період з 29 липня 2011 року по 01 лютого 2014
року в розмірі 82 708 грн 39 коп.

Рішенням Липовецького районного суду
Вінницької області від 14 квітня 2014 року
позов задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_5 на її користь заборгованість по
аліментам на утримання сина ОСОБА_7 в
розмірі 7 234 грн 70 коп. та заборгованість
по аліментам на її утримання в розмірі 9
029 грн 03 коп. В задоволені решти
позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 05 червня 2014 року рішення
Липовецького районного суду
Вінницької області від 14 квітня 2014 року
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
неустойку за несплату аліментів на
утримання сина в період з 29 липня 2011
року по 01 лютого 2014 року в розмірі 31 905
грн; стягнуто з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 неустойку за несплату аліментів
на її утримання в період з 29 липня 2011
року по 01 лютого 2014 року в розмірі 39 825
грн. В решті позовних вимог відмовити.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, справу направити на новий
судовий розгляд, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Оскільки зобов'язання зі сплати
аліментів носить періодичний характер
і повинно виконуватися щомісяця, суд
повинен з'ясувати розмір несплачених
аліментів по кожному з цих періодичних
платежів, встановити строк, до якого
кожне із цих зобов'язань мало бути
виконано, та з урахуванням
встановленого обчислити розмір пені,
виходячи із суми несплачених аліментів
за кожен місяць окремо від дня
порушення платником аліментів свого
обов'язку щодо їх сплати до дня
ухвалення судом рішення, підсумувавши
розміри нарахованої пені за кожен із
прострочених платежів та визначивши її
загальну суму (правова позиція згідно з
постановою Верховного Суду України №
6-81цс13 від 11 вересня 2013 року).

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 15 травня 2006 року № 3
«Про застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» передбачено, що
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК
України, настає лише за наявності вини
цієї особи, на платника аліментів не
можна покладати таку відповідальність,
якщо заборгованість утворилася з
незалежних від нього причин, зокрема, у
зв'язку з несвоєчасною виплатою
заробітної плати, затримкою або
неправильним перерахуванням аліментів
банками. В інших випадках стягується
неустойка за весь час прострочення
сплати аліментів.

Таким чином, апеляційний суд,
скасувавши рішення суду першої
інстанції, та ухваливши нове рішення,
керуючись положеннями ст. 196 СК України,
обґрунтовано виходив із того, що
стягнення заборгованості зі сплати
аліментів за рішенням суду, що набрало
законної сили, здійснюється відповідно
до Закону України «Про виконавче
провадження», законом не передбачено
ухвалення нового рішення для виконання
попереднього. Крім того, судом
правильно розраховано розмір
неустойки, що підлягає стягненню з
відповідача, виходячи із розміру
заборгованості зі сплати аліментів за
період з серпня 2011 року по грудень 2013
року.

Із матеріалів справи та змісту
ухвалених судами рішень не вбачається,
що апеляційним судом при вирішенні
спору допущено порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України
як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків
апеляційного суду не спростовують.

Частиною 3 статті 332 ЦПК України
визначено, що суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Оскільки судом повно та всебічно
з'ясовано дійсні обставини справи,
надано належну оцінку зібраним у ній
доказам, ухвалено законне і
обґрунтоване рішення, подану касаційну
скаргу слід відхилити, а рішення
апеляційного суду у справі - залишити
без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 05 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г.В. Юровська А.О. Леванчук М.А.
Макарчук