П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2014 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду
України у складі:

головуючогоЯреми
А.Г.,суддів:Григор'євої Л.І.,Охрімчук
Л.І.,Сеніна Ю.Л.,Лященко
Н.П.,Р?о?м?а?н?ю?к?а? Я?.М?.,Сімоненко
В.М.,-розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до дочірнього підприємства
«Ілліч-Агро Донбас» публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча», третя особа:
відділ Держкомзему у Новоазовському
районі Донецької області, про визнання
договору оренди землі недійсним за
заявою дочірнього підприємства
«Ілліч-Агро Донбас» публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 травня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеною позовною заявою,
посилаючись на те, що на підставі
державного акта на право власності
йому належить земельна ділянка, яка
розташована на території
Самійлівської сільської ради
Новоазовського району Донецької
області. У 2009 році між ним і дочірнім
підприємством «Ілліч-Агро Донбас»
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» (далі - ДП
«Ілліч-Агро Донбас»
ПАТ «Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча») укладено
договір оренди, згідно з яким передав
дочірньому підприємству в
користування вказану земельну ділянку.
У подальшому він і відповідач уклали
додаткову угоду до договору оренди.

5 травня 2010 року договір оренди та
додаткова угода зареєстровані в
Новоазовському районному відділі
державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельних ресурсах».

Оскільки в договорі оренди землі
відсутня передбачена частиною першою
статті 15 Закону України від 6 жовтня 1998
року № 161-XIV «Про оренду землі» (далі -
Закон України «Про оренду землі»)
істотна умова, а саме умова передачі в
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки,
ОСОБА_1 просив визнати договір оренди
недійсним і стягнути на його користь
судові витрати.

Рішенням Новоазовського районного
суду Донецької області від 17
січня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 8 квітня 2013 року, позов
ОСОБА_1 задоволено: визнано недійсним
договір оренди земельної ділянки,
укладений між ОСОБА_1 та відповідачем і
зареєстрований 5 травня 2010 року в
державному підприємстві «Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельних ресурсах» за № 49.
Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 травня 2013 року
у відкритті касаційного провадження у
справі за вищезазначеним позовом
відмовлено.

У заяві ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» просить
скасувати ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 травня 2013 року та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_1
відмовити з підстав неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції статті 15 Закону України «Про
оренду землі», що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи заяви, Судова палата
у цивільних справах Верховного Суду
України вважає, що заява про перегляд
судового рішення підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

За положеннями пункту 1 частини першої
статті 355 ЦПК України підставою для
подання заяви про перегляд судових
рішень у цивільних справах є
неоднакове застосування судом (судами)
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Відповідно до змісту статті 360-4 ЦПК
України
<http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2901/ed_2012_05_16/T0416
18.html?pravo=1> суд задовольняє заяву про
перегляд справи Верховним Судом
України і скасовує судове рішення у
справі, яка переглядається з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України
<http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2839/ed_2012_05_16/T0416
18.html?pravo=1>, якщо встановить, що судове
рішення є незаконним.

Судами встановлено, що на підставі
державного акта на право власності
ОСОБА_1 належить земельна ділянка
площею 6,5152 га, яка розташована на
території Самійлівської сільської
ради Новоазовського району Донецької
області.

ОСОБА_1 і ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» уклали договір
оренди (без номера та дати) і додаткову
угоду (без дати), згідно з якими позивач
передав відповідачу в користування
вказану земельну ділянку.

5 травня 2010 року договір оренди та
додаткова угода зареєстровані в
Новоазовському районному відділі
державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельних ресурсах».

Залишаючи без змін судові рішення, суд
касаційної інстанції погодився з
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій про те, що укладений договір
оренди землі ОСОБА_1 і ДП «Ілліч-Агро
Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» у порушення
частини першої статті 15 Закону України
«Про оренду землі» не містить істотної
умови для таких договорів, а саме умови
передачі в заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки, що відповідно до
частини другої цієї статті є підставою
для визнання договору недійсним.

В обґрунтування підстав заяви ДП
«Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про перегляд
судових рішень посилається на ухвалу
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 січня 2014 року та постанову
Верховного Суду України від 25 грудня 2013
року.

З?о?к?р?е?м?а?, в? у?х?в?а?л?і? Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 січня 2014 року суд
касаційної інстанції погодився з
висновками суду апеляційної інстанції
про наявність підстав для відмови в
задоволенні позову й виходив із того,
що відповідно до частини першої статті
3 Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК України) та
частини першої статті 15 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України) у
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право,
тому суд повинен установити, чи дійсно
порушує права орендодавців
відсутність у договорах оренди умов,
передбачених статтею 15 Закону України
«Про оренду землі», визначити
істотність цих умов, а також з`ясувати,
у чому саме полягає порушення їхніх
законних прав. Вирішуючи цей спір, суд
апеляційної інстанції дав належну
оцінку підставам позову та
встановленим обставинам, з урахуванням
зібраних у справі доказів, і виходив із
того, що права позивачів як
орендодавців не порушені, а істотні
умови, на відсутність яких останні
посилаються в договорах, підлягають
уточненню в позасудовому порядку. При
цьому суд урахував істотність цих умов.
З часу укладання договорів оренди
землі позивачі не зверталися до
відповідача з відповідними заявами
щодо уточнення умов цих договорів.
Таким чином, не вбачається, що
укладенням договорів оренди землі
порушено права позивачів, та останніми
такий факт не доведений.

В?е?р?х?о?в?н?и?й С?у?д? У?к?р?а?ї?н?и? н?е?
взяв д?о? у?в?а?г?и? постанову Верховного
Суду України від 25 грудня 2013 року,
о?с?к?і?л?ь?к?и? вона ухвалена не в
порядку касаційного розгляду.

Отже, доводи заяви та надане на
підтвердження неоднакового
застосування норм матеріального права
судове рішення касаційної інстанції
свідчать про наявність неоднакового
застосування судами статті 15 Закону
України «Про оренду землі», що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції зазначених норм
матеріального права, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 3
ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Залишаючи без змін судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій,
суд касаційної інстанції помилково
виходив із того, що оспорюваний договір
оренди землі є недійсним у силу статті
15 Закону України «Про оренду землі»,
оскільки він укладений без дотримання
вимог цієї норми щодо узгодження всіх
істотних умов, а саме умови передачі в
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.
Такий висновок є передчасним.

При цьому судом залишено поза увагою
вимоги статті 3 ЦПК України та статті 15
ЦК України про те, що в порядку
цивільного судочинства підлягає
захисту саме порушене право, і не
встановлено, чи дійсно порушує право
позивачки відсутність у договорі
оренди зазначеної умови, її істотності,
а також судом не з'ясовано, у чому саме
полягає порушення законних прав
позивачки.

Саме із цих підстав виходив суд
касаційної інстанції в ухвалі колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 січня 2014 року,
яка надана ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» як приклад
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції статті 15 Закону
України «Про оренду землі» у подібних
правовідносинах, що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень.

Аналогічні правові висновки викладені
в постановах Верховного Суду України у
справах № 6-27цс14, №6-119цс14 та №6-110 цс14.

Таким чином, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України
встановила, що ухвала суду касаційної
інстанції у справі, яка переглядається
з підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 355 ЦПК
України, - неоднакового застосування
судом касаційної інстанції однієї й
тієї самої норми матеріального права,
що потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, є незаконною.

За таких обставин відповідно до пункту
1 частини першої статті 355 і частин
першої та другої статті 360-4 ЦПК України
ухвала Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 травня 2013
року підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду касаційної інстанції.

Керуючись пунктом 1 частини першої
статті 355, пунктом 1 частини першої
статті 360-3, частинами першою та другою
статті 360-4 ЦПК України, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України

п о с т а н о в и л а:

Заяву дочірнього підприємства
«Ілліч-Агро Донбас» публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про перегляд
судового рішення задовольнити
частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 травня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду касаційної інстанції.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій
пунктом 2 частини першої статті 355
Цивільного процесуального кодексу
України.

ГоловуючийА.Г. Ярема Судді:Л.І.
Григор'єва Н.П. Лященко Л.І. Охрімчук
Я.М. Романюк Ю.Л. Сенін В.М. Сімоненко

.