Справа №470/1299/13-ц 07.07.2014 07.07.2014 07.07.2014
Провадження №22-ц/784/1654/14
Говуючий у першій інстанції: Луста С.А.
Доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 липня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

Головуючої судді: Кутової
Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В.,
Буренкової К.О.,

із секретарем судового
засідання: Яценко Л.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні, цивільну справу
за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Березнегуватського
районного суду Миколаївської області
від 23 квітня 2014 року ухваленого за
позовом

ОСОБА_3

до

Фермерського господарства
«Агро-Південь»,

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
відділ Держземагенства у
Березнегуватському районі
Миколаївської області

про

визнання недійсним договору
оренди земельної ділянки,

в с т а н о в и л а:

18 листопада 2013 року ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до
Фермерського господарства
«Агро-Південь» про визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки та
повернення її з чужого незаконного
володіння.

Позивач зазначав, що в 2009 році
між ним та відповідачем по справі -
фермерським господарством було
укладено договір оренди земельної
ділянки, яка знаходиться на території
Калузької сільської ради
Березнегуватського району
Миколаївської області на 10 років, який
зареєстровано 8 грудня 2010 року в
реєстраційному окрузі Миколаївської
регіональної філії ДП «Центр ДЗК».

Посилаючись на те, що сторонами не
було досягнуто згоди з усіх істотних
умов, а саме не зазначено об'єкт оренди
- конкретні площі земельних ділянок, а
зазначено тільки їх загальну площу, не
зазначено умови передачі в заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки, не долучено
акт визначення меж земельної ділянки в
натурі та акту приймання передачі
оренди указаний договір є таким що
укладений з порушенням норм чинного
законодавства, зокрема статті 15
згаданого Закону, а тому просив визнати
недійсним зазначений договір оренди
земельної ділянки та повернути
земельну ділянку.

Рішенням Березнегуватського
районного суду Миколаївської області
від 23 квітня 2014 року в задоволені
позову про визнання недійсним договору
оренди земельної ділянки відмовлено.
Додатковим рішенням від 28 травня 2014
року відмовлено в зобов'язанні
повернути земельну ділянку позивачу.

В своїй апеляційній скарзі
позивач ОСОБА_3 просив скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити вимоги в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді,
перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у місцевому суді,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається
і таке встановлено судом, що позивачу
на підставі державного акту від 5
січня 2000 року, виданого Калузьською
сільською радою Березнегуватського
району Миколаївської області, на
праві власності належить земельна
ділянка площею 7, 51 га (а.с. 7). Також на
підставі рішення Березнегуватського
районного суду Миколаївської області
від 14 листопада 2005 року за
позивачем в порядку спадкування
після смерті ОСОБА_4 визнано право
власності на ? частину земельної
ділянки , площею 7, 51 га, яка розташована
також на території тієї ж сільської
ради (а.с. 8,9).

В 2009 році ОСОБА_3 уклав з
Фермерським господарством
«Агро-Південь» договір оренди
земельної ділянки з зазначенням
загальної площі 11, 26 га строком на 10
років (а.с. 5-6).

Вказаний договір оренди землі
Миколаївською регіональною філією
Центру державного земельного кадастру
був зареєстрований 8 грудня 2010 року і
виконується сторонами до теперішнього
часу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчиняться у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч.1 ст. 215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст.638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Статтею 93 Земельного Кодексу
України передбачено, що право оренди
земельної ділянки - це засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

На час укладання спірного
договору оренди землі умови договору
оренди були визначені ч. 2 ст. 14 Закону
України «Про оренду землі» від 06 жовтня
1998 року в редакції від 01 січня 2003 року
(далі - Закон). Положенням ч. 2 ст. 14
Закону були визначені істотні умови
договору оренди землі:

- об'єкт оренди (місце
розташування та розмір земельної
ділянки);

- термін дії договору;

- орендна плата (розмір,
індексація, форми платежу, терміни та
порядок внесення і перегляду);

- цільове призначення, умови
використання і збереження якості
землі;

- умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві;

- існуючі обмеження і
обтяження щодо використання земельної
ділянки;

- сторона (орендодавець чи
орендар), яка несе ризик випадкового
пошкодження або знищення об'єкта
оренди чи його частини;

- відповідальність сторін.

Отже, суд першої інстанції
правильно застосував до спірних
правовідносин зазначені правові норми
Закону, що діяли на момент укладення
спірного договору оренди землі,
оскільки в подальшому редакція цих
статей була змінена. За загальним
правилом про дію нормативно-правового
акту в часі до кожної події, факту чи
відносин застосовується той
нормативно-правовий акт, який був
чинним на момент, коли вказана подія,
факт чи відносини мали місце (ст. 58
Конституції України, ст. 5 ЦК України).

Так, як зазначено вище,
оспорюваний договір оренди земельної
ділянки, укладений у письмовій формі,
договір пройшов відповідну державну
реєстрацію, позивач мав необхідний
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення позивача було
спрямоване на укладення договору
оренди.

З умов договору вбачається, що
сторони домовились щодо встановлення
розміру орендної плати (п. 9-11), умов
використання земельної ділянки, її
цільове призначення умов збереження
та умов повернення земельної ділянки,
визначено відповідальність сторін
при випадковому знищенні чи
пошкодженні земельної ділянки (п. 15-25).

Крім того, до договору оренди
земельної ділянки додано копії
державних актів - на ім'я позивача та
на ім'я спадкодавця (а.с.7,8 ). В
зазначених державних актах наявні
схеми земельних ділянок -площею 7, 51
га на ім'я позивача, та схема
земельної ділянки спадкодавця такою
ж площею , із якої ? частина належить
позивачу. Також додані акти прийому
передачі земельних ділянок (а.с.55-57)

З огляду на встановлені обставини
справи та наведені правові норми
Закону, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що спірний
договір оренди землі містить всі
істотні умови договору, які
встановлені законом на час його
укладення.

Стосовно посилань позивача на
те, що не визначені межі земельної
ділянки, на яку право власності за
ним визнано за рішенням суду, суд
вірно не прийняв до уваги, оскільки
вказана земельна ділянка складає 1/2
частину земельної ділянки від
спадкової земельної ділянки розміром
7, 51 га , на яку виготовлена технічна
документація та межі якої визначені
в відповідному державному акті.

Також, суд вірно відхилив довід
позивача про відсутність в договорі
оренди землі умов передачі та
внесення до статутного фонду
земельної ділянки, яка є предметом
оренди та зазначив, що позивачем не
доведено, які саме його права
порушено, в наслідок вказаних
недоліків оскаржуваного договору, що
є обов'язковою умовою при вирішенні
спору в разі визнання угоди
недійсною, про що зазначено в правовій
позиції викладеній в постанові
Верховного Суду України від 25 грудня 2013
року у справі № 6-94цс13.

За такого, районний суд ухвалив
вірне рішення про відмову в
задоволенні позову, оскільки для
цього відсутні правові підстави
передбачені положеннями ч. 1 ст. 103 та ч.
1 ст. 215 ЦК України.

Доводи викладені в апеляційній
скарзі не спростовують висновків
районного суду, були предметом
розгляду в суді першої інстанції та
суд дав їм належну оцінку.

На підставі викладеного, колегія
суддів не вбачає підстав, визначених
ст. 309 ЦПК України, для скасування
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3-
відхилити, а рішення
Березнегуватського районного суду
Миколаївської області від 23 квітня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуюча суддя:

Судді: