АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8234/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду міста Києва в
складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 23 квітня 2013
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Публічне
акціонерне товариство «Фідобанк» про
поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3, в якому
просила: визнати за нею право власності
на предмети побутового вжитку (меблі,
техніку тощо) на загальну суму 155 638,00
грн.; стягнути з відповідача борг в сумі
161 247,84 грн., який утворився внаслідок
сплати позивачем заборгованості перед
третьою особою - ПАТ «Фідобанк» за
кредитним договором; перевести на неї
права та обов'язки позичальника за
кредитним договором № 1451 від 22.05.2008,
укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «Фідобанк»;
стягнути з відповідача на користь
позивача 390 988,97 грн., що становить 50%
поточної заборгованості за кредитним
договором № 1451 від 22.05.2008.

Під час розгляду справи позивач
змінила предмет позову і зменшила
розмір позовних вимог та просила
виділити їй у власність предмети
побутового вжитку (меблі, техніку тощо)
на загальну суму 155 638,00 грн. та стягнути
з відповідача борг в сумі 74 879,91 грн.,
який утворився внаслідок сплати
позивачем заборгованості перед
третьою особою - ПАТ «Фідобанк» за
кредитним договором № 1451 від 22.05.2008.

В обґрунтування заявлених вимог
вказувала, що 26.09.2003 між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб. Від
шлюбу сторони мають двох малолітніх
дітей. Рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 02.12.2011 шлюб
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

До 26.06.2011 подружжя проживало в квартирі
АДРЕСА_2, яка належала позивачці на
праві особистої власності. Вказана
квартира була повністю укомплектована
придбаними позивачем меблями та
побутовою технікою до шлюбу на
загальну суму 30 800, 00 грн., подарованими
їй родичами на загальну суму 7 840,00 грн.,
тобто, її особистими речами, які
зберігалися в квартирі, а також в
квартирі знаходилися речі, придбані
спільно подружжям за час шлюбу на
загальну суму 84 540,00 грн.

З 26.06.2011 позивач - ОСОБА_4 разом з дітьми
переїхала до іншого місця проживання -
АДРЕСА_1, де проживає і на даний час.
Відповідач залишився проживати в
АДРЕСА_2, що належить позивачу. З цього
часу подружні відносини та ведення
спільного господарства між сторонами
припинені.

16.08.2012 позивач виявила, що відповідач
виїхав з АДРЕСА_2 та вивіз з цієї
квартири усе особисте майно позивача
та усе спільно нажите майно сторін, без
погодження з нею, у зв'язку з чим
позивач була вимушена звернутися з
заявою до правоохоронних органів.

Також вказувала, що АДРЕСА_1 належить на
праві приватної власності її матері
ОСОБА_5. На початку 2010 року між
подружжям та матір'ю позивача було
досягнуто згоди про те, що подружжям
ОСОБА_4 за їх спільні кошти буде
зроблено ремонт у цій квартирі, після
чого сторони будуть проживати в цій
квартирі та сплачувати витрати на
комунальні послуги.

Вартість спільно нажитого сторонами
майна, наявного у АДРЕСА_1 складає 155 638,00
грн. Також, за час шлюбу, 22.05.2008, між ВАТ
«СЕБ Банк», правонаступником якого є
ПАТ «Фідобанк», та відповідачем ОСОБА_3,
як позичальником, був укладений
кредитний договір, за яким банк надав
відповідачу кредит в сумі 103 500,00
доларів США строком на 15 років - до
22.05.2033, в тому числі: 80 000,00 доларів США на
рефінансування кредиту № 33-07 від 12.04.2007
в АКБ «Імекс-Банк», 6 221,48 доларів США на
рефінансування кредиту № 146- 07 від
29.10.2007 в АКБ «Імекс-Банк» та 38 278,52
доларів США на споживчі цілі.

За цим кредитним договором відповідач
зобов'язався погашати кредит
відповідно до графіку та сплачувати
проценти за користування кредитом, які
розраховуються і сплачуються за
плаваючою відсотковою ставкою: 9,5%
(переглядається щорічно) +
LIBOR(переглядається щоквартально).

31.08.2011, після припинення шлюбних
відносин, позивач отримала від Банку
письмову вимогу № 2-2-2-1/5495 від 31.08.2011 про
усунення порушень, у якій Банк
зазначив, що з 22.07.2012 позичальником
(ОСОБА_3) не виконуються умови щодо
погашення суми основного боргу та
оплати процентів за користування
кредитом. Станом на 31.08.2011 сума
простроченої заборгованості за
кредитом складала 1 690,01 доларів США, в
тому числі: 247,68 доларів США по кредиту
та 1 442,33 доларів США по процентам, а
також пеня в сумі 1 335,93 грн.

У зв'язку з наявною заборгованістю Банк
вимагав від позивача, як поручителя, у
тридцяти денний строк погасити
прострочену заборгованість, яка й була
погашена позивачем за особисті кошти, а
починаючи з 31.08.2011 й по день звернення
до суду позивачка вимушена здійснювати
погашення суми основного боргу та
оплату процентів за користування
кредитом.

Згідно квитанцій, позивачка за рахунок
своїх особистих коштів сплатила банку
в рахунок погашення простроченої
заборгованості, основного боргу за
кредитом та оплати процентів за
користування кредитом 17 975 доларів США
(еквівалент у гривнях 143 577,81 грн.).

Відповідно до довідки ПАТ «Фідобанк» №
2-2-1-2/1597 від 22.11.2012 поточна
заборгованість за кредитом (без
урахування процентів за користування
кредитом) на час звернення до суду
складала 95 424,84 доларів США.

З урахуванням платежів за грудень 2012
року - березень 2013 року (виходячи з того,
що відповідно до графіку погашення
кредиту щомісячне погашення тілу
кредиту дорівнює 345 доларів США), на
даний час заборгованість за кредитом
складає 94 044,84 доларів США.

Посилаючись в обґрунтування позовних
вимог на ст.ст. 60, 65 СК України, позивач
зазначила, що у разі взяття в кредит або
в позику грошових коштів для
використання на споживчі цілі, боргові
зобов'язання перед позикодавцем несуть
як чоловік, так і дружина, а не тільки
той із подружжя, хто підписав кредитний
договір або договір позики, тому,
згідно зі ст. 70 СК України розмір часток
майна дружини та чоловіка при поділі
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, має
визначається за правилами вказаної
статті - з дотриманням принципу
рівності часток подружжя при поділі
майна.

Оскільки загальна вартість наявного на
час подачі позову спільного майна
подружжя (вартість наявних меблів,
побутової техніки та обладнання в
АДРЕСА_1) складає 155 638,00 грн., відповідач
одноособово розпорядився частиною
спільного майна, привласнивши його
собі на суму 84 540,00 грн. (придбані за час
шлюбу речі з АДРЕСА_2), привласнив
особисте майно позивача (речі
позивачки з її АДРЕСА_2, придбані нею до
шлюбу та подаровані їй особисто) на
суму 38 640,00 грн., а також з урахуванням
того, що позивач за рахунок своїх
особистих коштів після припинення
ведення спільного господарства
сплатила Банку в рахунок погашення
спільної простроченої заборгованості,
основного боргу за кредитом та оплати
процентів за користування кредитом 17 975
доларів США (еквівалент у гривнях 143 577,81
грн.), що складає 8 987,50 доларів США Ѕ
частина цієї суми (еквівалент 71 788,91
грн.), борг відповідача перед позивачем
за її особисті речі та за сплачені нею
особисто Ѕ частин спільного кредиту
складає 110 428,91 грн., то позивач вважає,
що все наявне в АДРЕСА_1 майно вартістю
155 638,00 грн. має бути виділено їй, а з
відповідача на її користь в рахунок
погашення боргу має бути стягнена
грошова сума в розмірі 74 879,91 грн.

Заочним рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 23.04.2013 позов
задоволено. В порядку поділу спільного
майна подружжя виділено ОСОБА_4 та
визнано за нею право власності на
наступне майно:

- міжкімнатні двері та фурнітуру,
вартістю 15 000,00 грн.;

- радіатори, вартістю 3 100,00 грн.;

- кухню фабрика «Альфа», вартістю 18
200,00 грн.;

- кухонну та барну столешні «Біла
скеля», вартістю 8 300,00 грн.;

- мийку керамічну кухонну зі
змішувачем та подрібнювачем, вартістю 5
360,00 грн.;

- духову шафу В071 ORA В, вартістю 3 800,00
грн.;

- варочну поверхню електричну Gorenje
ЕСТ 680 ORA, вартістю 4 395,00 грн.;

- витяжку кyxoнну VENTOLUX GARDA 60 INOX,
вартістю 1 256,00 грн.;

- посудомийну машину Samsung DMM 59 ANC,
вартістю 3 440,00 грн.;

- холодильник Samsung RS21HNLBG1, вартістю 9
662,00 грн.;

- кухонний стіл та 4 стільця
«Мілан», вартістю 6 460,00 грн.;

- вбудовану шафу Fores, вартістю 2 710,00
грн.;

- шафу-купе коридорну збірну
«Епіцентр», вартістю 3 860,00 грн.;

- дитячу кімнату Fores, вартістю 6 455,00
грн.;

- матрац двомісний латексний,
вартістю 5 000,00 грн.;

- матраци одномісні 2 шт. (дитячі),
вартістю 3 600,00 грн.;

- тумбу під телевізор, вартістю 5
870,00 грн.;

- LCD телевізор Samsung UE-55D7000, вартістю 24
000,00 грн.;

- м'який диван Limitless S903-3302-01-2,
вартістю 3 500,00 грн.;

- камін електричний Азія кутовий,
вартістю 2 400,00 грн.;

- кондиціонер спліт-систему CHOU Serano
JRC2429PXU, вартістю 7 920,00 грн.;

- кондиціонер спліт-систему VALORE,
вартістю 2 000,00 грн.;

- фонтан декоративний Водоспад,
вартістю 600,00 грн.;

- сейф стінний, вартістю 1 650,00 грн.;

- пральну машину Candy, вартістю 3 100,00
грн.;

- сантехніку та душову систему,
вартістю 4 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
борг в сумі 74 879,91 грн. та судові витрати
в сумі 748,80 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 25.04.2014 заяву ОСОБА_3 про
перегляд заочного рішення залишено без
задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про відмову в задоволенні позову.
Вказує, що суд першої інстанції неповно
з'ясував обставини, які мають значення
для справи, внаслідок чого висновки
суду не відповідають обставинам
справи. Також вважає, що позивачем не
доведено факту привласнення
відповідачем спільно майна та
особистого майна позивачки, а тому
підстави для визнання за позивачкою
права власності на це майно відсутні.
Крім цього, вказує на відсутність
підстав для стягнення з нього боргу за
кредитом, оскільки за кредитні кошти
була придбана квартира, яка належить
матері позивачки і він позбавлений
можливості нею користуватись. Більш
того вказав, що витратив на ремонт цієї
квартири значно більше коштів, ніж
сплачено позивачем кредитної
заборгованості, а тому вимоги про
стягнення боргу є безпідставними.

Представник позивача в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечувала за її
безпідставністю і необґрунтованістю
та просила рішення суду залишити без
змін, оскільки воно ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального закону.

Інші особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином, про причини неявки суд
не повідомили, заяв про відкладення
розгляду справи не подавали. Таким
чином, колегія суддів визнала за
можливе розглянути справу за
відсутності осіб, які не з'явились,
оскільки їх неявка не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Так, задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з обґрунтованості та
доведеності заявлених вимог про поділ
спільного майна подружжя та з
урахуванням фактичних обставин справи
дійшов висновку про можливість
виділення позивачці і визнання за нею
права власності на майно та стягнення з
відповідача відповідної грошової
компенсації.

Вказаний висновок суду є законним і
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що 26.09.2003 між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 був укладений шлюб,
зареєстрований у Лівобережному
відділі реєстрації шлюбів м. Києва з
державним Центром розвитку сім'ї,
актовий запис № 1410.

Від шлюбу сторони мають двох
малолітніх дітей - сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньку - ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 02.12.2011, яке набрало чинності
13.01.2012, шлюб між сторонами розірвано.

Судом встановлено, що до 26.06.2011 сторони
спільно проживали в АДРЕСА_2, яка
належала позивачці на праві особистої
власності. Квартира була
укомплектована придбаними позивачем
меблями та побутовою технікою до шлюбу
на загальну суму 30 800,00 грн., а також
речами подарованими їй родичами на
загальну суму 7 840,00 грн., тобто,
особистими речами позивачки, які
зберігалися в квартирі на загальну
суму 38 640,00 грн.

Крім того, в квартирі знаходилися речі,
придбані спільно подружжям за час
шлюбу на загальну суму 84 540,00 грн.
Зокрема, речами, придбаними позивачем
до шлюбу на суму 30 800,00 грн., були:

- холодильник Стінол, вартістю 4 000,00
грн.;

- мікрохвильова піч Делонгі,
вартістю 800,00 грн.;

- барні стільці вартістю 6 000,00 грн.;

- колекція старовинних монет,
вартістю 20 000,00 грн.

Речами, які були подаровані ОСОБА_4 під
час шлюбу її родичами на суму 7 840,00 грн.
були:

- шафа дитяча, вартістю 1 600,00 грн.;

- плетений стіл, вартістю 1 200,00 грн.;

- два плетених крісла, вартістю 1
200,00 грн.;

- дзеркальні двері до шафи-купе,
вартістю 3 200,00 грн.;

- дитячий комод, вартістю 640,00 грн.

Речами, придбаними сторонами під час
шлюбу на суму 84 540,00 грн., були:

- диван, вартістю 5 000,00 грн.;

- два крісла, вартістю 5 000,00 грн.;

- два комоди, вартістю 12 000,00 грн.;

- чотири скляні полиці, вартістю 1
600,00 грн.;

- шафа-купе, вартістю 12 000,00 грн.;

- кухонні меблі, вартістю 16 000,00 грн.;

- двоспальне ліжко, вартістю 1 450,00
грн.;

- матрац до ліжка, вартістю 1 450,00
грн.;

- дві тумби, вартістю 720,00 грн.;

- електричний чайник, вартістю 400,00
грн.;

- варочна панель, вартістю 960,00 грн.;

- духова шафа електрична, вартістю 1
520,00 грн.;

- телевізор Sony, вартістю 4 000,00 грн.;

- пральна машина Candy вартістю 3 500,00
грн.;

- витяжка кухонна, вартістю 1 200,00
грн.;

- посуд, всього вартістю 10 000,00 грн.;

- чотири люстри, вартістю 3 200,00 грн.;

- коврове покриття, вартістю 1 600,00
грн.;

- двері Porta, вартістю 1 200,00 грн.;

- домофон, вартістю 240,00 грн.;

- телефон, вартістю 700,00 грн.;

- видеодомофон, вартістю 800,00 грн.

Також судом встановлено, що 26.06.2011
позивачка разом з дітьми переїхала до
іншого місця проживання - АДРЕСА_1, де
проживає і на даний час. Відповідач
залишився проживати в АДРЕСА_2.

Як убачається з постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві від 20.08.2012, 16.08.2012 позивачка
виявила, що відповідач виїхав з АДРЕСА_2
та вивіз з цієї квартири, без її згоди,
усе особисте майно позивача та усе
спільно нажите майно сторін.

Судом обґрунтовано встановлено й те, що
АДРЕСА_1 належить на праві приватної
власності матері позивачки - ОСОБА_5, з
якою у 2010 році було досягнуто згоди про
те, що подружжям ОСОБА_4 за їх спільні
кошти буде зроблено ремонт у цій
квартирі, після чого сторони будуть
проживати в ній та нести витрати по її
утриманню.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що вартість спільно
нажитого сторонами майна, наявного у
АДРЕСА_1 складає 155 638,00 грн., яким є:

- міжкімнатні двері та фурнітуру,
вартістю 15 000,00 грн.;

- радіатори, вартістю 3 100,00 грн.;

- кухню фабрика «Альфа», вартістю 18
200,00 грн.;

- кухонну та барну столешні «Біла
скеля», вартістю 8 300,00 грн.;

- мийку керамічну кухонну зі
змішувачем та подрібнювачем, вартістю 5
360,00 грн.;

- духову шафу В071 ORA В, вартістю 3 800,00
грн.;

- варочну поверхню електричну Gorenje
ЕСТ 680 ORA, вартістю 4 395,00 грн.;

- витяжку кyxoнну VENTOLUX GARDA 60 INOX,
вартістю 1 256,00 грн.;

- посудомийну машину Samsung DMM 59 ANC,
вартістю 3 440,00 грн.;

- холодильник Samsung RS21HNLBG1, вартістю 9
662,00 грн.;

- кухонний стіл та 4 стільця
«Мілан», вартістю 6 460,00 грн.;

- вбудовану шафу Fores, вартістю 2 710,00
грн.;

- шафу-купе коридорну збірну
«Епіцентр», вартістю 3 860,00 грн.;

- дитячу кімнату Fores, вартістю 6 455,00
грн.;

- матрац двомісний латексний,
вартістю 5 000,00 грн.;

- матраци одномісні 2 шт. (дитячі),
вартістю 3 600,00 грн.;

- тумбу під телевізор, вартістю 5
870,00 грн.;

- LCD телевізор Samsung UE-55D7000, вартістю 24
000,00 грн.;

- м'який диван Limitless S903-3302-01-2,
вартістю 3 500,00 грн.;

- камін електричний Азія кутовий,
вартістю 2 400,00 грн.;

- кондиціонер спліт-систему CHOU Serano
JRC2429PXU, вартістю 7 920,00 грн.;

- кондиціонер спліт-систему VALORE,
вартістю 2 000,00 грн.;

- фонтан декоративний Водоспад,
вартістю 600,00 грн.;

- сейф стінний, вартістю 1 650,00 грн.;

- пральну машину Candy, вартістю 3 100,00
грн.;

- сантехніку та душову систему,
вартістю 4 000,00 грн.

Крім цього, судом встановлено, що 22.05.2008
(за час шлюбу сторін) між ВАТ «СЕБ Банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«ФІДОБАНК» та відповідачем ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір № 1451, за
яким банк надав відповідачу кредит в
сумі 103 500,00 доларів США строком на 15
років - до 22.05.2033, в тому числі: 80 000,00
доларів США на рефінансування кредиту
№ 33- 07 від 12.04.2007 в АКБ «Імекс-Банк»; 6 221,48
доларів США на рефінансування кредиту
№ 146-07 від 29.10.2007 в АКБ «Імекс-Банк» та 38
278,52 доларів США на споживчі цілі.

Умовами кредитного договору
передбачено, що відповідач
зобов'язався погашати кредит
відповідно до графіку та сплачувати
проценти за користування кредитом, які
розраховуються і сплачуються за
плаваючою відсотковою ставкою, згідно
договору.

З матеріалів справи вбачається, що
31.08.2011 позивачка, як поручитель,
отримала від Банка письмову вимогу №
2-2-2-1/5495 про усунення порушень, в якій
вказувалось, що з 22.07.2012 ОСОБА_3 не
виконуються умови щодо погашення суми
основного боргу та оплати процентів за
користування кредитом. Станом на 31.08.2011
сума простроченої заборгованості за
кредитом складала 1 690,01 доларів США, в
тому числі: 247,68 доларів США по кредиту
та 1 442,33 долари США по процентам. Сума
нарахованої пені за порушення умов
договору складала 1 335,93 грн. У зв'язку з
цим Банк вимагав від позивачки у
30-денний строк погасити прострочену
заборгованість, яка була погашена
позивачкою, що підтверджується
відповідними квитанціями.

Так, згідно наданих позивачем
квитанцій, починаючи з 31.08.2011 і на даний
час позивач за рахунок своїх особистих
коштів сплатила банку в рахунок
погашення простроченої
заборгованості, основного боргу за
кредитом та оплати процентів за
користування кредитом, 17 975 доларів США,
що еквівалентно 143 577,81 грн.

Відповідно до довідки ПАТ «Фідобанк» №
2-2-1-2/1597 від 22.11.2012 поточна
заборгованість за кредитом (без
урахування процентів за користування
кредитом) на час звернення до суду
складала 95 424,84 доларів США.

З урахуванням платежів за грудень 2012
року - березень 2013 року (виходячи з того,
що відповідно до графіку погашення
кредиту щомісячне погашення тілу
кредиту дорівнює 345 доларів США, на час
ухвалення рішення заборгованість за
кредитом складала 94 044,84 доларів США.

Вищевказані фактичні обставини справи
встановлені судом першої інстанції на
підставі наявних у справі доказів в їх
сукупності, які є належними та
допустимими.

Вирішуючи питання про застосування
норм права, які регулюють виниклі
спірні правовідносини сторін, суд
правомірно послався на ст. 60 СК України,
відповідно до якої майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.п. 23, 24 постанови від 21.12.2007 №
11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

До складу майна, що підлягає поділу,
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). У разі взяття
в кредит або в позику грошових коштів
для використання на споживчі цілі,
боргові зобов'язання перед
позикодавцем несуть як чоловік, так і
дружина, а не тільки той із подружжя,
хто підписав кредитний договір або
договір позики.

З огляду на встановлені фактичні
обставини справи та вимоги закону, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що усе
наявне в АДРЕСА_1 майно може бути
виділено позивачці, а з відповідача на
користь позивача в рахунок погашення
боргу має бути стягнена грошова сума в
розмірі 74 879,91 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги, слід
зазначити наступне.

В обґрунтування апеляційних вимог
відповідач вказує, що факт
привласнення ним спільного майна
подружжя на суму 84 540,00 грн. та
особистого майна позивача на суму 38 640,00
грн., що знаходилося в АДРЕСА_2, є
недоведеним, а ремонт АДРЕСА_1 та
придбання обладнання, побутової
техніки та меблів для встановлення в
цій квартирі, всього на суму 356 426,72 грн.
здійснювалося за його рахунок. Також
апелянт зазначає, що оскільки АДРЕСА_1
придбана, відремонтована та обладнана
за його рахунок, то усі обов'язки по
погашенню кредиту має нести позивачка,
оскільки саме вона на даний час
користується цією квартирою та всім
наявним в ній обладнанням одноособово.

Проте, з такими доводами апелянта
погодитись не можливо, з огляду на
наступне.

В своїй апеляційній скарзі у
відповідності до наведеного в скарзі
переліку майна та доданих до скарги
первинних документів - звіту по ремонту
квартири, товарних чеків, договорів,
накладних, тощо, відповідач оцінює
майно (обладнання, побутова техніка та
меблі), яке є предметом даного спору та
знаходиться в АДРЕСА_1 на суму 160 641,21
грн.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача зазначив, що
оскільки оцінка майна відповідачем
майже не відрізняється від оцінки
майна позивачем, то позивач вважає за
можливе погодитись з оцінкою
відповідача вищевказаного майна.

При цьому слід наголосити, що
документально підтверджується, що усе
вищевказане майно було набуте за час
шлюбу, а саме в період з 03.04.2010 по 28.04.2011,
оскільки рішенням Дніпровського
районного суду від 02.12.2011, яке набрало
законної сили, встановлено, що сторони
зареєстрували шлюб 26.09.2003, а з червня 2011
року між сторонами припинені шлюбні
стосунки та ведення спільного
господарства, а тому, у відповідності з
вимогами ст. 60 СК України, усе
вищевказане майно є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Разом з цим, слід зазначити, що вимоги,
заявлені апелянтом щодо придбаного ним
іншого майна та понесених ним витрат в
зв'язку з ремонтом АДРЕСА_1, не були
предметом розгляду у суді першої
інстанції, а тому відповідно до ч. 1 ст.
303 ЦПК України не можуть бути предметом
розгляду й у суді апеляційної
інстанції.

Як вбачається зі змісту апеляційної
скарги, відповідач не оспорює, що після
припинення ведення спільного
господарства 26.06.2011, повне
обслуговування кредиту (погашення
основної заборгованості та процентів)
здійснює позивач за рахунок своїх
особистих коштів і вважає, що саме
позивачка має погашати кредит,
оскільки саме вона з дітьми проживає в
квартирі, на придбання якої були
витрачені кошти, отримані подружжям за
кредитним договором.

При цьому, слід зауважити, що зі змісту
кредитного договору № 1451 від 22.05.2008 не
вбачається, що цей договір був
укладений з метою придбання АДРЕСА_1 і
відповідачем з цього приводу, як вже
вказувалось вище, жодних вимог не
заявлялось.

У разі взяття в кредит або в позику
грошових коштів для використання на
споживчі цілі, боргові зобов'язання
перед позикодавцем несуть як чоловік,
так і дружина, а не тільки той із
подружжя, хто підписав кредитний
договір або договір позики. Отже,
оскільки сторонами визнається, що
боргові зобов'язання за кредитним
договором виникли в інтересах сім'ї, ці
зобов'язання в рівних частках повинні
нести сторони, а тому висновок суду про
те, що особисті кошти позивача в сумі 17
975 доларів США, сплачені останнім в
погашення спільної заборгованості
подружжя за кредитним договором, мають
бути враховані при поділі спільного
майна подружжя, є законним і
обґрунтованим.

За таких обставин, навіть не враховуючи
те майно, яке знаходилося в АДРЕСА_2 та
було привласнене відповідачем (спільне
майно подружжя, вартістю 84 540,00 грн. +
особисте майно, позивача вартістю 38 640,00
грн.) при поділі спільного майна
подружжя, яке є предметом даного
позову, стягненню з відповідача
підлягає 36 410,57 грн. (233 462,35 грн. погашена
позивачем спільна заборгованість за
кредитом - 160 641,21 грн. вартість
спільного майна, що знаходиться в
АДРЕСА_1 : 2).

Щодо майна, яке знаходилося в АДРЕСА_2,
то факт його привласнення відповідачем
підтверджується постановою ДІМ
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві про відмову в порушенні
кримінальної справи від 20.08.2012.

Крім того, на переконання колегії
суддів, слід також врахувати й те, що
АДРЕСА_2 належить на праві особистої
власності позивачу, подружжя проживало
в цій квартирі майже 9 років (2003-2011), в
цій квартирі у 2006 році народилися і 5
років росли та проживали спільні діти
сторін (близнюки), тобто квартира була
повністю обладнана для проживання
сім'ї з двома малолітніми дітьми.

Після того, як з 26.06.2011 сторони
припинили сімені стосунки і позивач
разом з дітьми переїхала на інше місце
проживання, відповідач залишився
проживати в АДРЕСА_2, де він на даний час
зареєстрований, проте, як вже
вказувалось, 16.08.2012 позивач виявила, що
відповідач виїхав з квартири та вивіз з
неї усе майно, з приводу цього позивач і
зверталась до правоохоронних органів.

Крім цього, слід зауважити, що з липня
2011 року по березень 2014 року відповідач,
будучи обізнаним про рішення суду про
стягнення з нього аліментів, ні в
добровільному, ні в примусовому
порядку не сплачує позивачу аліменти
на утримання дітей, що підтверджується
довідкою-розрахунком заборгованості
по аліментах № 3030 від 28.03.2014 ВДВС
Дніпровського РУЮ у м. Києві.

Більш того, з матеріалів справи
вбачається, що за час шлюбу 27.10.2008 за
спільні кошти подружжя був придбаний
автомобіль Toyota Prado 2,7 А/Т 2008 року випуску
№ кузова НОМЕР_1, який був реалізований
відповідачем, однак вимог про його
поділ позивачем не заявлялось.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 70 СК України
при вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Підсумовуючи все вищевикладене та
враховуючи несплату відповідачем
аліментів на утримання дітей, які
проживають разом з позивачем, а також
приховування та витрачання
відповідачем на шкоду інтересам сім'ї
спільного майна, колегія суддів
приходить до висновку, що у суду першої
інстанції були належні правові
підстави для відступлення від засади
рівності часток подружжя та збільшення
частки майна позивача.

З огляду на викладене, доводи
апеляційної скарги про порушення судом
норм матеріального і процесуального
права не знайшли свого підтвердження
під час апеляційного розгляду справи.

Отже, суд першої інстанції повно та
всебічно розглянув справу, надав всім
доводам сторін належну правову оцінку,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 23 квітня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді