Справа № 368/1168/14-ц Головуючий у І
інстанції Шевченко І.І.Провадження №
22-ц/780/5222/14 Доповідач у 2
інстанції АнтоненкоКатегорія 22
УХВАЛА

Іменем України

7 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Касьяненко
Л.І.,

за участю секретаря - Ромашини І.В.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Кагарлицького районного суду
Київської області від 18 липня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання договору оренди
про визнання договору оренди житла
удаваним.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та доводи скарги,
колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся до суду з
вказаним позовом та просив визнати
договір оренди житла від 16 грудня 2010
року, укладений між ним та ОСОБА_2
удаваним та таким, що приховує договір
купівлі - продажу житлового будинку за
АДРЕСА_1, визнати договір оренди житла
від 16 грудня 2010 року, укладений між ним
та ОСОБА_4 удаваним та такими, що
приховує договір купівлі - продажу
житлового будинку за АДРЕСА_1, стягнути
з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на його
користь витрати за надання йому
правової допомоги в сумі 600 грн.,
посилаючись на те, що він - ОСОБА_1, мав
намір купити у відповідачів будинок,
який розташований в АДРЕСА_1. Даний
будинок належить відповідачам в рівних
частках згідно договору купівлі -
продажу від 01.04.2009 року. Між ними
відбувся усний договір про те, що він
купляє в них вищевказаний будинок за
25000 доларів США, що на той час становило
200 000 гривень і на протязі трьох років
частинами буде з ними розраховуватися,
оскільки відразу в них таких грошей не
було. Умови договору, його виконання,
строки та ціну, за яку він купляє у
відповідачів будинок обговорювалися в
присутності та безпосередній участі
його старшого брата ОСОБА_5 та його
матері ОСОБА_6, які фактично проводили
своїми коштами авансом оплату за
купівлю у відповідачів будинку, що
стверджується відповідними
документами. На підтвердження того, що,
він та його рідні домовилися купити у
відповідачів будинок з виплатою його
вартості авансом, відповідачі написали
власноруч розписки від 16.12.2010 року і
передали їх йому. Крім цього
відповідачка ОСОБА_3 надала
довіреність йому на продаж 1/2 частини
даного будинку, який належить їй. В свою
чергу, він написав розписки від 16.12.2010
року, в яких зобов'язався купити у
ОСОБА_2 її 1/2 частину спірного будинку
та у ОСОБА_3 її 1/2 частиниу будинку.
Оскільки в нього коштів не було, то його
мати та його брат, щомісячно сплачували
відповідачам конкретні суми коштів,
які вони обумовили з відповідачами, в
сумі 347 доларів США. А оскільки
відповідачі практично не могли з ними
оформити через нотаріальну контору
договір купівлі-продажу свого будинку,
бо відповідачі не приватизували
земельну ділянку біля даного будинку, а
тому нотаріус не може оформити договір
купівлі самого будинку, то їм порадив
нотаріус, щоб себе якимось чином
убезпечити щодо виплати їм щомісячної
сплати коштів в сумі 347 доларів за
проданий їм будинок скласти самим
договір оренди житла від 16 грудня 2010
року, де в п. 1.4. вказати 347 доларів і на
протязі трьох років вони б сплатили їм
25 тис. доларів Даний договір
заповнювали власноруч ОСОБА_2 та ОСОБА_3
і запропонували йому його підписати.
Коли він та його мати запитали в них, що
це за договір оренди і навіщо це вони
роблять, вони їх запевнили, що цей
договір немає ніякої юридичної сили, що
вони просто так його заповнили, щоб
було видно, яку щомісячну суму авансу
вони повинні їм виплачувати за
проданий йому будинок. Він та його
рідні повірили відповідачам, оскільки
відповідачі запевнили їх про свою
порядність, чесніть, що вони їх не
обдурюють, бо насправді ж вони
домовилися в них купити будинок і як
тільки будуть готові документи на
приватизацію землі, то офіційно буде
оформлений договір купівлі-продажу.
Вони їх запевнили, що ні про яку оренду
будинку ніхто мови не веде. Коли він
договір оренди почитав, то він
зрозумів, що дійсно там мова ведеться
про купівлю-продаж їхнього будинку, про
що власноруч дописувати у договорі
відповідачі. Після цього він зі сім'єю в
кінці грудня 2011 році вселився в будинок
АДРЕСА_1. Але сім'я в нього не склалася і
він з дружиною розлучилися. На початку
2012 року він залишив будинок і вони
віддали ключі відповідачкам. Оскільки
його братом було сплачено аванс за
будинок відповідачці ОСОБА_3 на
рахунок, який вона вказала у розписці в
сумі 27400 грн., а його мати сплатила аванс
за купівлю будинку ОСОБА_2 в сумі 19450
грн., вони стали просити відповідачів
повернути незаконно отримані кошти,
але вони категорично повертати гроші
відмовляються. Оскільки відповідачі в
даний час стверджують, що між ними
укладений договір оренди житла, він
вимушений звернутися з даним позовом
до суду, оскільки між ним та
відповідачами по справі склалися
правовідносини з купівлі-продажу
нерухомо майна, а саме: житлового
будинку по АДРЕСА_1 з розстроченням
платежів, а підписаний ним договір
оренди житла від 16 грудня 2010 року був
удаваним, оскільки він не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлено ним.
Той факт, що підписаний ними договір
оренди житла від 16 грудня 2010 року був
удаваним, стверджується пакетом
документів, а саме: власноруч
написаними відповідачками розписками
від 16 грудня 2010 року, де вони вказують,
що продають йому спірний будинок,
довіреністю від 16 грудня 2010 року, яку
йому надала ОСОБА_3 на продаж її частини
будинку, його розпискою, де позивач
зобов'язується купити 1/2 частини
будинку у кожної відповідачки і
сплачувати щомісячно 347 доларів не
менше у загальній сумі 12 500 доларів США
за 3 роки, розписками відповідачки
ОСОБА_2, яка власноруч отримувала кошти
від його матері - ОСОБА_6 і
розписувалася, копіями квитанцій по
сплаті щомісячно коштів його братом
ОСОБА_5 на рахунок ОСОБА_3

Рішенням Кагарлицького районного суду
Київської області від 18 липня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд правомірно
застосував положення ст.ст. 216, 235, 321, 328
ЦК України та обгрунтовано виходив з
того, що позивач не надав жодного
належного та допустимого доказу для
задоволення заявлених ним позовних
вимог.

Для визнання правочину удаваним суду
слід установити, що обидві сторони
договору діяли свідомо для досягнення
якоїсь особистої користі, їхні дії
направлені на досягнення інших
правових наслідків і приховують іншу
волю учасників угоди.

В силу норм ст. 60 ЦПК України
позивач, заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести: 1) факт
укладання правочину, що за його думкою
є удаваним; 2) спрямованість волі сторін
в удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети, ніж
приховати інший правочин; 3) настання
між сторонами інших прав та обов'язків,
ніж ті, що передбачені удаваним
правочином.

Згідно статті 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин
був вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

У відповідності з п. 25 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними за удаваним правочином
(стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють
один правочин, але
між ними насправді
встановлюються інші правовідносини.

Встановивши, що правочин
вчинено з метою приховати інший
правочин, суд першої інстанції на
підставі ст.. 235 ЦК України має визнати,
що сторонами вчинено саме цей правочин,
та вирішити спір із застосуванням норм,
що регулюють цей правочин. До удаваних
правочинів наслідки недійсності,
передбачені статтею 216 ЦК України,
можуть застосовуватися тільки у
випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

Договір оренди житла від 16
грудня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та
договір оренди житла від 16 грудня 2010
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позивач
просить визнати удаваними, оскільки за
ними приховується договір
купівлі-продажу будинку, так як це і
відповідало домовленості з
відповідачами, оскільки останні дали
позивачу розписки про те, що
відповідачі продають позивачу кожна по
1/2 частині житлового будинку, які їм
належать на підставі договору купівлі -
продажу житлового будинку від 01 квітня
2009 року.

Проте, позивачем в порушення вимог норм
матеріального та процесуального права
не надано до суду першої інстанції
доказів на підтвердження того, що між
ним та відповідачами укладався договір
купівлі продажу майна згідно вимог
чинного законодавства, оскільки
договір купівлі-продажу нерухомого
майна потребує нотаріального
посвідчення та державної реєстрації.

Доводи позивача про те, що сторони
написали розписки щодо укладення
договору купівлі-продажу будинку та
його родичами було сплачено аванс за
придбання будинку, свідчать лише про
наміри сторін у майбутньому укласти
договір купівлі-продажу спірного
будинку, а не про його фактичне
укладення.

За таких обставин колегія суд першої
інстанції правильно визначився з
характером правовідносин, що виникли
між сторонами та застосував до них
відповідні норми права.

Висновки суду відповідають вимогам
закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав до його
скасування при апеляційному розгляді
справи не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Кагарлицького районного суду
Київської області від 18 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді: