РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року
м.
Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Бондаренка Ю.О.,

суддів - Куцин М.М., Собослой Г.Г.,

при секретарі - Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 19 березня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк» в особі
Закарпатського Управління Західного
регіонального департаменту ПАТ
«Укрсиббанк» про визнання пунктів
кредитного договору недійсними, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
про визнання пункту 1.1 пункту 1 (валюта
кредиту) кредитного договору №0
від 30 листопада 2006 року недійсним з
моменту укладення, зобов'язання ПАТ
«Укрсиббанк» перевести валюту
кредитування в гривню по курсу НБУ на
час підписання кредитного договору 30
листопада 2006 року та встановлення
кредиту в національній валюті.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 30
листопада 2006 року між ОСОБА_1 та
Публічним акціонерним товариством
«Укрсиббанк» в особі Закарпатського
Управління Західного регіонального
департаменту Публічного акціонерного
товариства «Укрсиббанк» було укладено
договір про надання споживчого кредиту
№0 у розмірі 36 000,00 Швейцарських
франків, із сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 8,99%
річних з кінцевим терміном погашення 30
листопада 2016 року. Договір містить
положення, які значно погіршують її
становище, як споживача за споживчим
кредитом. Вважає, що банком при
укладені кредитного договору були
порушені вимоги чинного банківського
законодавства щодо валюти
кредитування, оскільки відповідно до
Постанови Національного Банку України,
забороняється видача кредиту у валюті,
яка на момент видачі цього кредиту була
відсутня у касі банківської установи.
Крім того, зазначає, що при підписані
кредитного договору банком були
порушені її права, як споживача
банківських послуг на отримання повної
та достовірної інформації щодо
кредиту, а саме порушено вимоги ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів», правил надання банками
України інформації споживачу про
сукупну вартість кредиту, та не надано
в письмовій формі інформації про умови
кредитування, а пункти кредитного
договору є дискримінаційні по
відношенню до неї, як позичальника,
тобто такі, що всупереч принципу
добросовісності має наслідок
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків на шкоду позивача, що
значно погіршує становище позивача, як
споживача порівняно з відповідачем -
надавачем фінансових послуг в разі
настання певних подій (а.с.2-5).

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 19
березня 2014 року в задоволені позову
відмовлено (а.с.81-84).

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити, мотивуючи
неповним з'ясуванням судом обставин
справи, порушенням і неправильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права. Зазначила, що
умови договору є несправедливими та
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків (а.с.88-96).

Відповідач подав до суду заперечення
на апеляційну скаргу, якою просить
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 19 березня 2014
року залишити без змін (а.с.115-118).

В судовому засіданні апелянт та її
представник підтримали апеляційну
скаргу і просили задовольнити з
підстав зазначених в ній.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив щодо задоволення
апеляційної скарги, з мотивів, що
наведені в запереченні на апеляційну
скаргу, вважає, що підстав для
задоволення скарги немає та просив
таку відхилити, а рішення суду залишити
без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони
та їх представників, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення у рішенні, колегія суддів
апеляційного суду дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.2, 3 ст.213 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції в
повній мірі не відповідає вимогам щодо
законності та обґрунтованості.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із
того, що під час підписання кредитного
договору сторонами було досягнуто
згоди з усіх істотних умов кредитного
договору, про що свідчать підписи на
кожній із сторінок оспорюваного
договору, а доказів протилежного зі
сторони позивача суду надано не було.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції, на підставі
матеріалів справи, вірно встановлено,
що 30 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та
Публічним акціонерним товариством
«Укрсиббанк» в особі Закарпатського
Управління Західного регіонального
департаменту Публічного акціонерного
товариства «Укрсиббанк» було укладено
договір про надання споживчого кредиту
№0 у розмірі 36 000,00 Швейцарських
франків, із сплатою 8,99 відсотків річних
за користування кредитом з кінцевим
терміном погашення 30 листопада 2016 року
(а.с.7-14). Позивачу ОСОБА_1, як
позичальнику згідно договору було
надано копію кредитного договору
№0 від 30.11.2006 року та додаток №1 до
договору, тобто графік погашення
заборгованості по кредиту (а.с.7-18).

Також, судом встановлено, що укладений
сторонами кредитний договір з
додатками відповідає діючому
цивільному законодавству, містить всі
суттєві умови, повну і детальну
інформацію про права і обов'язки його
учасників, порядок отримання і
повернення кредиту, розмір платежів,
відповідальність сторін. Даний
кредитний договір підписаний як
ОСОБА_1, так і представником Публічного
акціонерного товариства «Укрсиббанк»
в особі начальника відділення №161 АКІБ
«Укрсиббанк» (надалі у відповідності
та виконання Закону України «Про
акціонерні товариства» назву змінено з
АКІБ на ПАТ Закарпатського Управління
Західного регіонального департаменту
Публічного акціонерного товариства
«Укрсиббанк»), при цьому підписи
знаходяться на кожній сторінці.

В пункті 8.2 Договору про надання
споживчого кредиту №0 від 30.11.2006
року передбачено, що підписанням
даного договору позичальник
підтверджує, що позичальник повністю
розуміє всі умови цього Договору, свої
права та обов'язки з цим Договором і
погоджується з ними.

Пунктом 9.13 цього договору зазначено, що
підписання даного Договору
позичальником свідчить про те, що всі
умови даного Договору йому цілком
зрозумілі і він вважає їх
справедливими по відношенню до нього.
Перед підписанням даного договору
позичальником отримано інформаційний
лист відповідно до вимог чинного
законодавства України, зокрема, п.2 ст.11
ЗУ «Про захист прав споживачів».

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Пленум Верховного Суду України в п.7
постанови від 06 листопада 2009 року №9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснив, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Як роз'яснено в п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК України, саме
на момент вчинення правочину. Не є
укладеними правочини (договори), у яких
відсутні встановлені законодавством
умови, необхідні для їх укладення
(відсутня згода за всіма істотними
умовами договору; не отримано акцепт
стороною, що направила оферту; не
передано майно, якщо відповідно до
законодавства для вчинення правочину
потрібна його передача тощо).
Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним.

Згідно ст.626 ЦК України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

За приписами ст.ст.627, 628, 629 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Договір є обов'язковим для виконання
сторонами. Договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
щодо усіх істотних умов договору
згідно ст.638 ЦК України.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи положення ст.ст.10, 60 ЦПК
України, саме позивач має довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настанням відповідних наслідків.

Позивач ОСОБА_1 добровільно підписала
спірний кредитний договір, перед цим на
власний розсуд обравши фінансову
установу в якій планує отримати кредит,
що підтверджується її заявкою від
14.11.2006 року, в якій вона просила АКІБ
«Укрсиббанк» надати споживчий кредит з
зазначенням бажаної суми кредиту в
сумі 36 000, валюти кредиту CHF
(швейцарських франків) із сплатою
відсоткової ставки за користування
кредитом у розмірі 8,99% річних та
терміном кредитування на 120 місяців
(а.с.119-121). Таким чином, ОСОБА_1 мала
більше як два тижні до моменту
укладення кредитного договору для того
щоб врахувати всі ризики (можлива зміна
розміру заробітку, підвищення курсу
валюти та інше), свої можливості щодо
подальшого виконання зобов'язання та
наслідки, які наступлять у випадку
невиконання або неналежного виконання
умов договору.

Так, сторони спірного кредитного
договору на добровільних засадах
визначили усі його умови, в тому числі і
щодо отримання кредиту готівкою у
валюті, також ними погоджено умови та
порядок погашення кредиту та сплати
відсотків за кредит. До того ж,
ініціатива отримання кредиту виходила
від позивача.

Не можуть бути прийняти до уваги доводи
апеляційної скарги щодо валюти
кредитування та посилання на світову
фінансову кризу.

В силу дії ст.35 Закону України «Про
Національний банк України», ст.3
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19 лютого 1993
року №15-93 гривня (банкноти і монети) як
національна валюта є єдиним законним
платіжним засобом на території
України, який приймається усіма
фізичними і юридичними особами без
будь-яких обмежень на всій території
України за всіма видами платежів, а
також для зарахування на рахунки,
вклади, акредитиви та для переказів.

За змістом ст.524 ЦК України зобов'язання
має бути виражене у грошовій одиниці
України - гривні. Також, сторони можуть
визначити грошовий еквівалент
зобов'язання в іноземній валюті.

Саме по собі зростання/коливання курсу
іноземної валюти не є достатньою
підставою для розірвання кредитного
договору на підставі ст.625 ЦК України,
оскільки зазначене стосується обох
сторін договору, й позичальник при
належній завбачливості міг виходити з
динаміки зміни курсів валют із моменту
введення в обіг національної валюти та
її девальвації, передбачити в момент
укладення договору можливість зміни
курсу гривні України до іноземної
валюти, а також можливість отримання
кредиту в національній валюті.

Не заслуговують на увагу твердження
апелянта про те, що умови договору є
несправедливими, оскільки всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Представник ПАТ
«Укрсиббанк» підготував кредитний
договір та зазначив права та обов'язки,
як позичальника так і фінансової
установи, яка виконала в повному обсязі
свої зобов'язання перед позивачем
(надала грошові кошти, в подальшому
дотримувалась умов договору). У випадку
незгоди з обсягом таких прав та
обов'язків ОСОБА_1 могла не підписувати
кредитний договір, однак вона договір
підписала та отримала всю суму кредиту
на руки одночасно.

Інші доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу, так як не є
обґрунтованими.

З огляду на викладене, колегія вважає,
що укладений між сторонами правочин не
суперечить Цивільному кодексу, іншим
актам цивільного законодавства та
моральним засадам суспільства, а тому
підстав для визнання його недійсним не
вбачає.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статею 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що договір про надання
споживчого кредиту №0 від 30.11.2006
року укладено з додержанням сторонами
вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та
6 ст.203 ЦК України, їх зміст не
суперечить вимогам чинного, на час їх
укладення, законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. За таких обставин
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відсутність
підстав визначених законом для
визнання недійсним кредитного
договору.

З висновком суду першої інстанції про
відмову в задоволенні позову також в
зв'язку з пропуском позивачем строку
позовної давності на звернення до суду,
колегія суддів не може погодитись.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення», №14 від 18.12.09 року,
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, крім
випадків, коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Таким чином, сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України)
лише у випадку, якщо буде встановлено,
що право позивача насправді було
порушене, але він втратив право на його
захист судом через пропущення строку
на такий захист. Відтак, оскільки судом
не було встановлено порушення вимог,
встановлених ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК
України при укладенні кредитного
договору, то підстав для застосування
строку позовної давності у суду першої
інстанції не було.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції підлягає
зміні з виключенням з мотивувальної
частини рішення посилання на пропуск
ОСОБА_1 строку позовної давності на
звернення до суду, як на підставу для
відмови у задоволенні його позову.

Керуючись ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК
України, колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 19
березня 2014 року - змінити. З
мотивувальної частини рішення
виключити посилання на пропущення
ОСОБА_1 строку позовної давності, як на
підставу для відмови у задоволенні
його позову.

У решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді: