Справа № 296/3598/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"13" жовтня 2014 р.

м.Житомир

Корольовський
районний суд м. Житомира в складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

при секретарі
Могилевець В.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду № 327 цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності, -

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
даним позовом до відповідача ОСОБА_2 і
просила визнати за нею право власності
на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, за
набувальною давністю.

В обґрунтування вимог зазначила, що
вона проживає і зареєстрована у
вказаному помешканні з 16.02.1996 р., при
цьому являється власником 1/3 частини
даної квартири. Іншим співвласником
квартири в розмірі 2/3 є відповідачка,
яка ніколи не проживала у даній
квартирі, не сплачувала комунальні
платежі, хоча був відкритий окремий
особовий рахунок. На протязі останніх
десяти років, позивачка відкрито
володіє і користується всією
квартирою, здійснила у ній ремонт і
сплачує усі комунальні платежі. ОСОБА_2
залишаючи житло, вказала позивачці, що
та має права на всю квартиру, проте на
сьогоднішній день місце перебування
відповідачки невідоме.

У судовому засіданні позивач та
представник заявлені вимоги
підтримали, позивач вказала, що
відповідачка виїхала з даного
помешкання більше 17 років тому, вийшла
заміж за кордоном, має дітей та її місце
проживання позивачці не відоме.

Відповідач у судове засідання не
з'явилася, була повідомлена про час і
місце розгляду справи через оголошення
у пресі (Урядовий кур'єр), за вимог ст.224
ЦПК України, суд вирішує справу на
підставі наявних у ній доказів, позивач
і представник не заперечували проти
ухвалення судом заочного рішення.

Суд, заслухавши пояснення позивача та
її представника, покази свідка,
перевіривши матеріали справи та надані
докази, вважає позов таким, що підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 р., відповідно до Закону №475/97-ВР
від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до
Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд, учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом
власності є право особи на майно, яке
вона здійснює відповідно до закону за
своєю волею.

За положеннями ч. 1 ст.317, ч. 1 ст. 319 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування, розпорядження
майном і він реалізує їх на власний
розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України
передбачено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема, із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, позивач ОСОБА_1,
проживає і зареєстрована у АДРЕСА_1 з
16.02.1996 р. (а.с.3). При цьому, позивач ОСОБА_1
є власником 1/3 частини даної квартири
(а.с.5-8). Відповідач ОСОБА_2 являється
співвласником 2/3 частин даної квартири
(а.с.7). Відповідач ОСОБА_2 більше десяти
років не проживає у АДРЕСА_1 (а.с.10), не
сплачувала комунальні платежі, хоча на
її ім'я було відкрито особовий рахунок.
Позивач, протягом останніх 10 років
відкрито володіє та користується всією
площею вказаної квартири, здійснила
ремонт, самостійно сплачує всі
комунальні платежі. Крім того,
будь-яких договорів щодо даного майна
не укладалося. Допитаний в ході
розгляду справи свідок ОСОБА_3 дала
покази у яких фактично підтвердила
обставини, якими позивач підтверджує
свої вимоги, зокрема добросовісність
заволодіння позивчакою зазначеними 2/3
частинами вищенаведеної квартири, та
користування і володіння нею більше
ніж 10 років.

Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Право власності на нерухоме
майно, що підлягає державній
реєстрації, виникає за набувальною
давністю з моменту державної
реєстрації.

За ч.4 ст.344 ЦК України право власності
за набувальною давністю на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

Відповідно до вимог п.8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України правила
статті 344 ЦК України про набувальну
давність поширюються також на випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно вимог ч.1 ст.16 ЦК України одним із
способів захисту цивільних прав та
інтересів можуть особи може бути
визнання права. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи відповідно до частини 3 цієї
статті тільки в разі порушення особою
положень частин другої - п'ятої статті 13
цього Кодексу. У судовому засіданні
даних про те, що позивачем при
зверненні із зазначеним позовом до
суду порушені права інших осіб, завдано
шкоди довкіллю або культурній
спадщині, порушують моральні засади
суспільства, або її дії щодо звернення
з зазначеним позовом до суду вчинені з
наміром завдати шкоди іншій особі, а
також зловживання правом в інших
формах та використати цивільні права з
метою неправомірного обмеження
конкуренції, зловживання монопольним
становищем на ринку, а також
недобросовісної конкуренції не
встановлено.

Крім того, керівними роз'ясненнями п.8
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя» №9
від 01.11.1996 р. визначено, що з урахуванням
конституційного положення про те, що
правосуддя в Україні здійснюється
виключно судами, юрисдикція яких
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі (ст.124 Конституції),
судам підвідомчі всі спори про захист
прав і свобод громадян. Суд не вправі
відмовити особі в прийнятті позовної
заяви чи скарги лише з тієї підстави, що
її вимоги можуть бути розглянуті в
передбаченому законом досудовому
порядку.

Оскільки позивач добросовісно
заволодів зазначеними 2/3 частинами
вищенаведеної квартири, користується
та володіє нею більше ніж 10 років,
підтримує в охайному, придатному до
експлуатації стані, використовує як
господар для власних потреб за її
цільовим призначенням, користується
квартирою відкрито, безперервно, як
своєю, права третіх осіб не порушує, то
вона набуває право власності на це
майно, і суд вважає, що за позивачем
повинно бути визнано право власності
на це нерухоме майно.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.316,317,321,328,331,344,346 ЦК України,
ст.ст.10-15,60,212-215,223,224,294 ЦПК України, суд, -

В и р
і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3
частини квартири АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заява про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії. У разі залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення заочне рішення може бути
оскаржене в загальному порядку,
встановленому цим Кодексом. У цьому
разі апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Житомирської області через
Корольовський районний суд м. Житомира
протягом десяти днів з дати
постановлення ухвали про залишення
заяви про перегляд заочного рішення
без задоволення.

Головуючий суддя
Р. А.
Галасюк