22-ц/775/1498/2014(м)
Головуючий у 1-й інстанції Хараджа О.О.
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
14 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
головуючого - Сорока Г.П.,
суддів - Баркової Л.Л.,
при секретарі - Бєльченко
за участю прокурора -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання таким, що втратив право
користування житловим приміщенням за
апеляційною скаргою Прокурора
Іллічівського району міста Маріуполя
Донецької області, діючого в інтересах
ОСОБА_3, на рішення Іллічівського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 26 грудня 2013 року,-
20 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_3 про
усунення перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження
власністю та просила визнати ОСОБА_3
таким, що втратив право користування
27/100 частинами жилого будинку АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що згідно договору
дарування від 13.08.2009 року вона є
власником 27/100 частин жилого будинку
АДРЕСА_1, дарувальником є відповідач,
який є її батьком та був власником
цього майна на підставі рішення суду
від 26.12.2003 року. Власником 73/100 частин
вказаного будинку на підставі
зазначеного рішення суду є її мати
ОСОБА_4 Відповідач в будинку
зареєстрований, але у червні 2011 року
виїхав з місця проживання і з цього
часу в будинку не проживає, його
місцезнаходження їй невідомо, свої
зобов'язання по утриманню будинку та
сплаті комунальних послуг він не
виконує. Вважає, що реєстрація
відповідача порушує її права власника
нерухомого майна та суперечить вимогам
діючого законодавства.
Заочним рішенням Іллічівського
районного суду м.Маріуполя Донецької
області від 26 грудня 2013 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням задоволено.
Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що
втратив право користування 27/100
частинами жилого будинку АДРЕСА_1.
Ухвалою цього ж суду від 26 серпня 2014
року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про
скасування заочного рішення
Не погодившись з рішенням суду,
прокурор Іллічівського району
м.Маріуполя, діючи в інтересах ОСОБА_3,
в апеляційній скарзі просить скасувати
заочне рішення та ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову, посилаючись на незаконність
рішення, порушення норм матеріального
та процесуального права,

Позивачка та її представник в судове
засідання не з'явилися, про причини
неявки суду не повідомили, заяву про
відкладення розгляду справи не подали,
про час та місце судового засідання
були повідомлені належним чином
рекомендованою кореспонденцію з
повідомленням про вручення та особисто
шляхом направлення телефонограми,
зареєстрованою у встановленому
порядку в журналі телефонограм, що
підтверджується поштовим
повідомленням про отримання судового
виклику та витягом із журналу
телефонограм. Тому, виходячи з положень
ст.305 ЦПК України, колегія суддів дійшла
до висновку про можливість розгляду
справи у відсутності позивачки та її
представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
прокурора Кліменкової А.В. та
відповідача ОСОБА_3, які доводи
апеляційної скарги підтримали, просили
апеляційну скаргу задовольнити,
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
рішення не тим суддею, який розглянув
справу.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що позивачка на
підставі договору дарування №2536 від 13
серпня 2009 року, зареєстрованого у
Маріупольському БТІ за реєстраційним
№14210429, є власником 27/100 частин будинку
АДРЕСА_1.

Згідно копії домової книги для
реєстрації громадян, які мешкають у
будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_3 1953 року
народження, з 06 грудня 2008 року
зареєстрований у зазначеному будинку.

Згідно акту комісії КСН «Азовьє»
м.Маріуполя від 02.11.2013 року відповідач
не проживає у будинку АДРЕСА_1 з
середини 2011 року.

За таких обставин, задовольняючи позов,
суд першої інстанції, керуючись
положеннями ст.ст.317,319,321,391, 405 ЦК
України, виходив з того, що відповідач
втратив право користування жилим
приміщенням спірного будинку, оскільки
не проживає в будинку за місцем
реєстрації більше року.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія судів не може
погодитись, оскільки вони не
відповідають обставинам справи та
вимогам матеріального і
процесуального права.

Згідно положень ст.ст.317,319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї та інших осіб.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п.п.33,34 постанови від 07.02.2014 року
№ 5 "Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав", усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, зокрема
жилим приміщенням, шляхом зняття особи
з реєстраційного обліку, залежить від
вирішення питання про право
користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;
стаття 405 ЦК), а саме від вирішення
однієї із таких вимог: про позбавлення
права власності на жиле приміщення; про
позбавлення права користування жилим
приміщенням; про визнання особи
безвісно відсутньою; про оголошення
фізичної особи померлою.

Як вбачається зі справи спірні 27/100
частини будинку належали на праві
власності відповідачу ОСОБА_3, який
згідно нотаріально посвідченого
договору дарування від 31.08.2009 року
подарував це майно своїй доньці ОСОБА_2,
після чого залишився в будинку
проживати та зареєстрований в ньому з
11.12.1980 року. Дані обставини не
оспорювались сторонами, як і те, що
відповідач є членом сім'ї позивачки та
після відчуження належної йому частки
будинку за згоди позивачки залишився
проживати в цьому будинку на постійно.

Звертаючись до суду з позовом,
позивачка в своїй позовній заяві не
навела ніяких обставин щодо причин не
проживання відповідача у спірному
будинку.

Вирішуючи справу та визнаючи
відповідача таким, що втратив право
користування жилим приміщенням у
спірному будинку, на підставі ст.405 ЦК
України, суд першої інстанції не
встановив також обставин щодо причин
відсутності відповідача за своїм
місцем проживання та не навів їх в
своєму рішенні, залишивши поза увагою
вимоги ч.2 ст.405 ЦК України про те, що
член сім'ї власника житла втрачає право
користування жилим приміщенням лише в
разі відсутності за місцем свого
проживання більше одного року без
поважних причин.

Не погоджуючись з рішенням суду та
заперечуючи проти позову, відповідач в
судовому засіданні апеляційного суду
пояснив, що він постійно проживав у
спірному будинку і після відчуження
належної йому частини будинку за
згодою доньки він залишився проживати
у будинку, але з червня 2011 року в
будинку не проживав у зв'язку з
проходженням примусового
стаціонарного лікування, після
закінчення якого продовжує проживати у
будинку по теперішній час.

Як вбачається з доданої відповідачем
до заяви про перегляд заочного рішення
довідки Міської психіатричної лікарні
№7 від 29.07.2014 року та доданих
прокурором до апеляційної скарги
постанови Іллічівського районного
суду м.Маріуполя від 22.06.2011 року, ухвали
Жданівського міського суду від 23.12.2013
року ОСОБА_3 в період з 22.06.2011 року по
13.12.2013 року перебував на психіатричному
стаціонарному примусовому лікуванні в
Жданівській психіатричній лікарні
Донецької області (а.с.48,60-67), що
свідчить про поважність причин його
відсутності за постійним місцем
проживання.

З урахуванням наведеного, у справі
відсутні підстави для задоволення
позову, оскільки позивачка не навела
ніяких обставин та не надала жодних
доказів, які б свідчили про те, що
відповідач не проживав в будинку
більше року без поважних причин.

Таким чином, рішення суду не може бути
визнане законним та підлягає
скасуванню, оскільки висновки суду не
відповідають обставинам справи та
вимогам матеріального і
процесуального права, з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову. Тому апеляційна
скарга прокурора є обґрунтованою та
підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України
судовий у зв'язку із задоволенням
апеляційної скарги прокурора,
скасуванням рішення суду та відмовою у
задоволені позову збір у розмірі
121,80грн., який не був сплачений
прокурором при подачі апеляційної
скарги у зв'язку із звільненням від
його оплати відповідно до вимог Закону
України «Про судовий збір», підлягає
стягненню в дохід держави з позивачки.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш
И Л А :

Апеляційну скаргу Прокурора
Іллічівського району міста Маріуполя
Донецької області, діючого в інтересах
ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
26 грудня 2013 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання таким, що втратив право
користування 27/100 частинами житлового
будинку АДРЕСА_1, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави
судовий збір за подання апеляційної
скарги у розмірі 121 гривень 80 копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :
Сорока Г.П.

Судді :
Баркова Л.Л.

Гаврилова Г.Л.