АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/943/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3010/14
Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О.
Доповідач Панченко О. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.,

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1,
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "Приватбанк" та
доповненнями до апеляційної скарги
ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 21 серпня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "Приватбанк" про
визнання бездіяльності неправомірною,
зобов'язання надати інформацію та про
стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суд з позовом до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк", який в подальшому
уточнював та остаточно просив визнати
неправомірною бездіяльність
відповідача в частині ненадання в
установлений строк письмової
відповіді на його заяву від 14 квітня 2011
року, в частині відмови у наданні
інформації, яку він запитував у
письмових заявах від 15 серпня 2013 року
та 03 вересня 2013 року, зобов'язати
відповідача надати таку інформацію, а
також стягнути на його користь
моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн.

Рішенням Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 21 серпня 2014
року вказаний позов задоволено
частково.

Визнано неправомірною бездіяльність
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк» в
частині ненадання ОСОБА_1 в
установлений строк письмової
відповіді на його заяву від 14 квітня 2011
року та визнано неправомірними дії
відповідача в частині відмови у
наданні ОСОБА_1 інформації, яку він
запитував у письмових заявах від 15
серпня 2013 року та 03 вересня 2013 року.

Зобов'язано Публічне акціонерне
товариства комерційний банк
«Приватбанк» надати ОСОБА_1 інформацію,
про яку він запитував у письмових
заявах від 15 серпня 2013 року та 03 вересня
2013 року.

У задоволенні позову про стягнення
моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн. -
відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«Приватбанк» на користь ОСОБА_1
понесені ним судові витрати в сумі 241,57
грн.

З вказаним рішенням суду не погодився
ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну
скаргу та доповнення до неї, в яких
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить судове рішення скасувати в
частині відмови в задоволенні позову
та ухвалити нове, яким стягнути з
відповідача на його користь моральну
шкоду у розмірі 5000 грн. та судові
витрати.

Окрім того, з рішенням місцевого суду
не погодилося ПАТ КБ «Приватбанк» та
подало на нього апеляційну скаргу, в
якій також посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин справи, просить
його змінити в частині задоволення
позову і ухвалити в цій частині нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в
задоволенні таких позовних вимог. В
іншій частині рішення просило залишити
без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи та доводи апелянтів, приходить
до висновку, що апеляційні скарги не
підлягають до задоволення за наступних
підстав.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що 3 червня 2002 року між
банком та Кременчуцьким МУ УМВС
України, в якому на той час проходив
службу ОСОБА_1, було укладено договір №
КМ-123 577 про розрахункове касове
обслуговування по видачі заробітної
плати з використанням пластикових
карток.

14 квітня 2011 року банкоматом через
технічний збій була вилучена
пластикова картка позивача.

У той же день він письмово звернувся до
керівника Кременчуцької філії банку
(а.с.10), де повідомив про цей випадок,
просив встановити його причину,
заблокувати картку та письмово
повідомити йому про результати.
Приблизно через тиждень пластикова
картка була повернута банком клієнту.
Можливістю отримати грошові кошти у
касі одного з відділень банку ОСОБА_1 не
скористався. Через те, що Банк
своєчасно у письмовій формі не
відповів позивачу на заяву від 14 квітня
2011 року, ОСОБА_1 поскаржився до
Національного Банку України, в
прокуратуру м. Кременчука та 20 квітня
2012 року направив скаргу до ПАТ КБ
«Приватбанк».

НБУ України у відповіді від 18
травня 2012 року за вихідним № 08-022/2233 (а.с.
11) пояснив позивачу, що оскільки після
інкасації банкомату, банк повернув
картку і надав позивачу усні пояснення
щодо причин інциденту, письмової
відповіді на звернення банк клієнту не
направив.

Прокуратурою м. Кременчука за
результатами перевірки скарги ОСОБА_1
14.06.2012 року було встановлено порушення
відповідачем вимог чинного
законодавства, у зв'язку з чим на адресу
керівництва ПАТ КБ «Приватбанк»
підготовлено подання про їх усунення.

Відповідно до приписів статті 15 Закону
України «Про звернення громадян»,
органи державної влади, місцевого
самоврядування та їх посадові особи,
керівники та посадові особи
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності,
об'єднань громадян, до повноважень
яких належить розгляд заяв
(клопотань), зобов'язані об'єктивно і
вчасно розглядати їх, перевіряти
викладені в них факти, приймати рішення
відповідно до чинного законодавства
і забезпечувати їх виконання,
повідомляти громадян про наслідки
розгляду заяв (клопотань).

Згідно статті 5 Закону України
«Про інформацію», кожен має право на
інформацію, що передбачає можливість
вільного одержання, використання,
поширення, зберігання та захисту
інформації, необхідної для реалізації
своїх прав, свобод і законних
інтересів. Реалізація права на
інформацію не повинна порушувати
громадські, політичні, економічні,
соціальні, духовні, екологічні та інші
права, свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних
осіб.

Статтею 31 Закону України «Про
інформацію» передбачено, що у разі
якщо порушенням права на свободу
інформації особі завдано матеріальної
чи моральної шкоди, вона має право на
її відшкодування за рішенням суду.

Відповідно до статті 56 Закону України
«Про банки та банківську діяльність»,
клієнт має право доступу до інформації
щодо діяльності банку. Банки
зобов'язані на вимогу клієнта надати
таку інформацію: 1) відомості, які
підлягають обов'язковій публікації,
про фінансові показники діяльності
банку та його економічний стан; 2)
перелік керівників банку та його
відокремлених підрозділів, а також
фізичних та юридичних осіб, які мають
істотну участь у банку; 3) перелік
послуг, що надаються банком; 4) ціну
банківських послуг; 5) іншу інформацію
та консультації з питань надання
банківських послуг; 6) щодо кількості
акцій (паїв) банку, які знаходяться у
власності членів виконавчого органу
банку, та інформацію в обсязі,
визначеному Національним банком
України, про осіб, частки яких у
статутному капіталі банку
перевищують 5 відсотків.

Місцевий суд, врахувавши зазначені
норми законів, а також встановивши, що
відмова банку у наданні інформації
ОСОБА_1, яку останній вимагав у заявах
від 15 серпня 2013 року і 3 вересня 2013 року,
і яка за своїм характером не є ні
банківською таємницею, ні іншою
інформацією з обмеженим доступом, є
порушенням прав позивача, прийшов до
висновку про задоволення позову в
частині визнання неправомірною таку
бездіяльність відповідача, та про
зобов'язання банку надати інформацію.

Такий висновок суду відповідає вірно
встановленим судом обставинам справи
та вимогам матеріального та
процесуального права.

В свою чергу, апеляційна скарга ПАТ КБ
«Приватбанк» не містить нових фактів
чи засобів доказування, які б
спростовували висновки суду першої
інстанції. Наведені в них доводи є
необґрунтованими і не належать до тих
підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення щодо скасування або
зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 179 ЦПК
України, предметом доказування під час
судового розгляду є факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи (причини пропуску
строку позовної давності тощо) і
підлягають встановленню при ухваленні
судового рішення.

При цьому, згідно п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК
України, моральна шкода полягає у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода,
завдана фізичній особі неправомірними
діями відшкодовується особою, яка її
завдала, за наявності її вини.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК
України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

У спорі, пов'язаному із відшкодуванням
моральної шкоди підлягають
встановленню обставини наявності у
діях відповідача протиправної
поведінки та завдання цим моральних
страждань.

Так, відмовляючи в задоволенні позову в
частині стягнення моральної шкоди
місцевий суд виходив з того, що
позивачем не надано належних та
допустимих доказів, які б підтвердили
причинний зв'язок між діями банку та
погіршенням його стану здоров'я. Окрім
того, вказав, що вилучення платіжної
картки через технічний збій банкомату
не завдало позивачу майнових збитків і
не було абсолютною перешкодою
скористатися грошима, які він міг
отримати у касі одного з кількох
відділень банку у м. Кременчуці.

З огляду на наявні у справі докази, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про відсутність підстав для
стягнення на користь позивача
моральної шкоди і такий висновок суду
доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 та
її доповненнями не спростовується, а
докази та обставини, на які посилається
апелянт, були предметом дослідження
судом першої інстанції та додаткової
юридичної оцінки не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні місцевим судом дотримано
норми матеріального та процесуального
права.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені правовідносини,
що склалися між сторонами і їм надана
належна правова оцінка, в судовому
рішенні повно відображені обставини,
що мають значення для справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні, а відтак суд обґрунтовано
прийшов до висновку про часткове
задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст.
308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та
доповнення до неї - відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк" - відхилити.

Рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 21 серпня 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя: /підпис/ Панченко
О.О.

Судді: /підпис/ Обідіна О.І.
/підпис/ Прядкіна О.В.

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області
________________ Панченко О.О.