АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді:
Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б.,
Шиманського В.Й.

при секретарі:
Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами Солом'янської
районної в м. Києві державної
адміністрації та ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 02 червня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1,
Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації, треті особи:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
про визнання незаконним та скасування
розпорядження органу приватизації,
визнання свідоцтва про право власності
на житло недійсним, визнання договору
купівлі-продажу недійсним, скасування
державної реєстрації права власності
на квартиру, про вселення та виселення
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про
визнання добросовісним набувачем,

в с т а н о в и л а :

у березні 2012 року ОСОБА_2, ОСОБА_3
звернулися до суду з позовом, у якому, з
урахуванням зміни та збільшення
позовних вимог, просили визнати
розпорядження органу приватизації
Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації про передачу у
приватну власність квартири АДРЕСА_1
ОСОБА_4 незаконним та скасувати його;
визнати недійсним свідоцтво про право
власності на житло на ім'я ОСОБА_4 на цю
квартиру, видане на підставі
розпорядження органу приватизації;
визнати недійсним договір
купівлі-продажу даної квартири,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1;
скасувати державну реєстрацію права
власності на вказану квартиру за
ОСОБА_4, проведену на підставі
свідоцтва про право власності на житло
та за ОСОБА_1, проведену на підставі
договору купівлі-продажу від 30.12.2011
року; вселити їх до даної квартири та
виселити ОСОБА_1 з цієї квартири.

Справа № 2609/78801/12 Апеляційне
провадження № 22-ц-796/9136/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Лозинська М.І.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Махлай Л.Д. В
обгрунтування позову зазначали, що
рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 25.07.2008 року за позовом
ОСОБА_8, який є колишнім чоловіком
ОСОБА_9 та батьком ОСОБА_3, визнано
останніх такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1, яка
відносилась до державного житлового
фонду. Ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 12.05.2011 року рішення районного
суду скасовано та закрито провадження
у справі, у зв'язку зі смертю позивача
ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Після цього вони намагалися відновити
реєстрацію у спірній квартирі, однак їм
було відмовлено з підстав надання її
ОСОБА_4 на підставі ордеру.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 26.01.2012 року, яке набрало
законної сили визнано недійсним ордер
на жиле приміщення серії Б № 18375 від
16.03.2011 року, виданий Солом'янською
районною в м. Києві державною
адміністрацією на ім'я ОСОБА_4 та
виселено останнього із спірного жилого
приміщення.

Проте, надалі вони дізналися про
приватизацію ОСОБА_4 даної квартири та
продаж її ОСОБА_1. Враховуючи те, що
ордер на спірне жиле приміщення
виданий ОСОБА_4 визнаний недійсним,
вважають, що приватизація та продаж
спірної квартири не відповідає закону
та порушує їх права.

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із зустрічним позовом, в якому, з
урахуванням уточнень, просила визнати
її добросовісним набувачем спірного
житла, посилаючись на те, що на час
придбання нею спірної квартири
продавець мав усі необхідні документи
на її продаж та правовстановлюючі
документи не були скасовані. Про
наявність спору їй стало відомо лише у
лютому 2012 року від ОСОБА_4.

Ухвалою суду від 01.10.2012 року зустрічний
позов об'єднано в одне провадження
разом з первісним позовом.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 02.06.2014 року первісний позов
задоволено частково. Визнано
Розпорядження органу приватизації
Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації № 4486 від 03.08.2011
року про передачу у приватну власність
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 незаконним.
Визнано свідоцтво про право власності
на цю квартиру на ім'я ОСОБА_4 недійсним.
Визнано договір купівлі-продажу цієї
квартири, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 недійсним. Вселено ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 у спірну квартиру та виселено з
неї ОСОБА_1. В іншій частині позову
відмовлено. У задоволенні зустрічного
позову відмовлено. Вирішено питання
щодо стягнення судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
Солом'янська районна в м. Києві
державна адміністрація подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове про відмову в первісному позові та
задоволення зустрічного позову в
повному обсязі. Посилається на
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи. А саме, при
прийнятті розпорядження про
приватизацію житла ОСОБА_4 будь-яких
порушень закону допущено не було,
квартира під забороною відчуження не
перебувала. Судом не враховано, що на
момент купівлі квартири ОСОБА_1 30.12.2011
року ні ордер, ні свідоцтво про право
власності недійсними визнані не були,
тобто ОСОБА_1 набула право власності у
порядку встановленому законом і є
добросовісним набувачем.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про відмову в первісному
позові та задоволення зустрічного
позову в повному обсязі. Посилається на
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи. А саме, суд
не взяв до уваги, що позивачі не мають
ніякого відношення до спірної
квартири, оскільки ОСОБА_2 була
зареєстрована до 22.06.2010 року по АДРЕСА_4,
а ОСОБА_3 зареєстрована з 01.12.2009 року по
31.05.2011 року по АДРЕСА_3, зберігаючи таким
чином за собою право на користування
іншим житловим приміщенням. Крім того,
ОСОБА_2 приватизувала житло за місцем
своєї реєстрації. Ці факти позивачі
приховали при розгляді справи у
апеляційному порядку. Крім того, судом
не було встановлено ні неправомірних
дій Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації при
приватизації житла, ні протизаконності
договору купівлі - продажу, проте
договір визнано недійсним. Крім того,
суд допустив неповноту не допитавши
свідків, про допит яких вона просила.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник ОСОБА_11 підтримали свою
апеляційну скаргу та апеляційну скаргу
Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації та просили їх
задовольнити.

Представники Солом'янської районної в
м. Києві державної адміністрації
ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтримали свою
апеляційну скаргу та апеляційну скаргу
ОСОБА_1 та просили їх задовольнити.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник
ОСОБА_14 просили апеляційні скарги
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Інші сторони у судове засідання не
з`явилися, про день та час розгляду
справи повідомлені у встановленому
законом порядку, причини неявки не
повідомили, у зв`язку з чим колегія
суддів вважає за можливе розгляд
справи у їх відсутності, за правилами ч.
2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з`явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційні скарги підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 належала до
державного житлового фонду, будинок
знаходиться на балансі КП «Дирекція з
управління та обслуговування
житлового фонду» Солом'янської
районної в м. Києві державної
адміністрації. Квартира складається з
однієї житлової кімнати площею 12,60 кв.
м., загальною площею 22,70 кв.м.

Наймачем жилого приміщення був ОСОБА_8,
разом з яким у спірній квартирі були
зареєстровані ОСОБА_2 (колишня дружина)
та ОСОБА_3 (донька).

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 25.07.2008 року, ОСОБА_9 та
ОСОБА_3 визнано такими, що втратили
право користування спірною квартирою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
12.05.2011 року рішення районного суду
скасовано, провадження у справі
закрито.

10.03.2011 року Солом'янською районною у м.
Києві державною адміністрацією
прийнято розпорядження № 124 та спірне
жиле приміщення надано ОСОБА_4, якому
16.03.2011 року виданий ордер на вселення
серії Б № 018375 (а.с. 48 т.1).

13.07.2011 року ОСОБА_4 звернувся до органу
приватизації Солом'янської районної в
м. Києві державної адміністрації із
заявою про передачу наданої йому
квартири у приватну власність.

Розпорядженням Солом'янської районної
в м. Києві державної адміністрації від
03.08.2011 року спірна квартира передана у
приватну власність ОСОБА_4 та
останньому видано свідоцтво про право
власності на зазначену квартиру серії
САЕ № 493010.

30.12.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1
укладений договір купівлі-продажу
спірної квартири, який посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
(а.с. 33 т. 1).

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 26.01.2012 року, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва
від 20.06.2012 року, розпорядження
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації від 10.03.2011 року
№ 124 та ордер визнані недійсними та
ОСОБА_4 виселено із займаного жилого
приміщення.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
рішення суду про визнання позивачів
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням та зняття їх з
реєстрації скасовано, ордер, виданий на
спірну квартиру ОСОБА_4 визнаний
недійсним, а відтак останній не мав
права на приватизацію цієї квартири та
її відчуження.

Колегія суддів не може повністю
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції виходячи з
наступного.

Так, рішенням Солом'янського районного
суду м. Києва від 26.01.2012 року, яке
набрало законної сили, розпорядження
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації від 10.03.2011 року
про надання спірної квартири ОСОБА_4 та
ордер на цю квартиру визнані
недійсними.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» приватизація державного
житлового фонду - це відчуження квартир
(будинків), кімнат у квартирах та
одноквартирних будинках, де мешкають
два і більше наймачів, та належних до
них господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т. ін..) державного
житлового фонду на користь громадян
України.

Відповідно до п. 2 Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян, затвердженого наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
15.09.1992 року № 56 передачі у власність
громадян підлягають квартири
багатоквартирних будинків та
одноквартирні будинки, які
використовуються громадянами на
умовах найму.

За змістом даних норм право на
приватизацію мають лише громадяни, які
є наймачами житла та користуються ним
на законних підставах.

Оскільки документи, які стали
підставою для вселення ОСОБА_4 у спірну
квартиру, укладення ним договору найму
та проживання у зазначеній квартирі
визнані недійсними, суд першої
інстанції дійшов правильних висновків
про те, що ОСОБА_4 не набув права,
передбаченого Законом України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» на приватизацію цієї квартири, а
відтак і не мав права на її відчуження.

Суд також правильно зазначив у рішенні,
що згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Разом з тим судом не враховано, що
мотиви, з яких виходив суд при
ухваленні рішення, що набрало законної
сили не мають преюдиційного значення
та не є обов`язковими при розгляді
іншої справи.

Ухвалюючи рішення про визнання
розпорядження Солом'янської районної у
м. Києві державної адміністрації від
10.03.2011 року про надання спірної
квартири ОСОБА_4 та ордера на цю
квартиру недійсними, суди виходили з
того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зберігають
право користування спірною кватирою у
зв`язку із скасуванням рішенням суду,
яким вони були визнані втратившими
право користування цією квартирою та
закриттям провадження у справі. Інших
обставин, за яких позивачі зберігають
право на спірну квартиру судами не
встановлено.

Разом з тим, у даній справі встановлено,
що позивачі були зняті з реєстрації у
спірній квартирі з 14.08.2008 року. Після
чого ОСОБА_15 з 01.12.2009 року у
встановленому законом порядку набула
право користування житловим
приміщенням у квартирі АДРЕСА_3 та була
зареєстрована у цій квартирі, а ОСОБА_2
з 22.06.2010 року набула право користування
кімнатою АДРЕСА_4 Дані обставини не
заперечуються самими позивачами та
підтверджуються відмітками щодо
реєстрації у паспортах позивачів. Крім
того, ОСОБА_2 прийняла участь у
приватизації кімнати АДРЕСА_4 площею 18,
89 кв.м. та стала співвласником даного
житлового приміщення разом з ОСОБА_16 в
рівних долях, що підтверджується
свідоцтвом про право власності від
31.03.2011 року (а.с. 52 т. 3).

Відповідно до ст. 107 ЖК України у разі
вибуття наймача та членів його сім`ї на
постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті
договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім`я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім`ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

Відповідно до роз`яснень, викладених у
п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» від 12.04.1985
року № 2 з подальшими змінами
відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член
його сім`ї, який вибув на інше постійне
місце проживання, втрачає право
користування жилим приміщенням з дня
вибуття, незалежно від пред`явлення
позову про це.

За змістом ст. 65 ЖК за особою, яка
проживає у наймача жилого приміщення
як член сім`ї, не може бути визнано
право користування цим приміщенням,
якщо вона зберігає постійне місце
проживання у приватизованому нею
житловому приміщенні.

Суд першої інстанції не врахував
положення зазначених норм та обставин,
встановлених при розгляді даної
справи.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Кожна особа має право
на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Спірна квартира до передачі її у
власність ОСОБА_4 та до відчуження цієї
квартири останнім ОСОБА_1 належала до
державного житлового фонду.

Не врахувавши положень вищезазначених
норм, а також ті обставини, що позивачі
набули у встановленому законом порядку
право користування іншим житловим
приміщенням та ОСОБА_2 скористалася
правом на приватизацію іншого
житлового приміщення, суд першої
інстанції помилково вважав ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 належними позивачами у даній
справі.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 215 цього ж Кодексу
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частина першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Встановивши незаконність передачі
квартири у власність ОСОБА_4 та
відсутність у останнього права на
відчуження цієї квартири суд першої
інстанції також не звернув уваги на те,
що позивачі не є ні сторонами
оспорюваного договору, ні власниками
спірної квартири.

Оскільки до часу смерті наймодавця
спірної квартири - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1
року позивачі зберігали за собою право
користування іншими житловими
приміщеннями, а після його смерті та
після скасування рішення суду про
визнання їх такими, що втратили право
користування жилим приміщенням не
вирішували у встановленому законом
порядку питання про укладення з ними
договору найму спірної кварти, колегія
суддів дійшла висновку, що позовні
вимоги про визнання незаконним та
скасування розпорядження органу
приватизації, визнання свідоцтва про
право власності на житло недійсним,
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, скасування державної
реєстрації права власності на
квартиру, про вселення та виселення
задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
неповне з`ясування судом обставин, що
мають значення для справи є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення.

Оскільки колегією суддів встановлено
неповне з`ясування судом першої
інстанції обставин, що мають значення
для справи в частині первісного позову
рішення в цій частині підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в позові.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_1 суд першої інстанції
правильно виходив з того, що ст. 16 ЦК
України не передбачає такого способу
захисту порушеного права як визнання
добросовісним набувачем, а тому
рішення суду в цій частині законне та
обґрунтоване та не може бути скасоване
з підстав, викладених у апеляційній
скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш
и л а :

Апеляційні скарги Солом'янської
районної в м. Києві державної
адміністрації та ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 02 червня 2014 року в частині
задоволення позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_1, Солом'янської районної
в м. Києві державної адміністрації
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді