УХВАЛА

іменем україни

15 жовтня 2014 року м. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до кредитної
спілки «Либідь» про стягнення
заборгованості за депозитними
договорами та відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 01 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 08 липня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 19 вересня 2008 року між ним та
кредитною спілкою «Либідь» (далі - КС
«Либідь») укладено договір про
внесення депозитного вкладу на
депозитний рахунок, за яким він вніс
грошові кошти в сумі 7 902 грн строком на 3
місяці. 19 грудня 2008 року між сторонами
було укладено додаткову угоду № 1 до
вказаного договору, згідно умов якого
було продовжено строк дії договору до 19
березня 2009 року. 20 жовтня 2008 року було
укладено договір про внесення
депозитного вкладу на депозитний
рахунок, за яким він вніс грошові кошти
в сумі 1 тис. грн строком на 3 місяці,
строк дії якого було продовжено до 20
квітня 2009 року додатковою угодою від 20
січня 2009 року. Також 19 листопада 2008 року
він уклав з КС «Либідь» договір про
внесення депозитного вкладу на
депозитний рахунок, за яким він вніс
грошові кошти в сумі 1 тис. грн строком
на 3 місяці, строк дії якого було
продовжено до 19 червня 2009 року
додатковою угодою від 19 березня 2009
року. Вказував, що по закінченню дії
вказаних договорів КС «Либідь»
депозитні внески не повернула,
нараховані відсотки не сплатила, у
зв'язку з чим просив суд стягнути з
відповідача на свою користь грошові
кошти в сумі 17 288 грн 53 коп. з
урахуванням індексу інфляції та 3 %
річних, моральну шкоду в розмірі 10 тис.
грн та витрати на правову допомогу в
розмірі 500 грн.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 01 квітня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 08 липня
2014 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з кредитної спілки «Либідь»
на користь ОСОБА_3 суму депозитних
внесків у розмірі 9 902 грн, відсотки у
розмірі 1 473 грн 85 коп., індекс інфляції
та 3 % річних у розмірі 1 751 грн 80
коп., пеню у розмірі 4 133 грн 36 коп., а
всього 17 261 грн 01 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. У задоволенні решти вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4, посилаючись на порушення
судам попередніх інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати оскаржувані судові
рішення в частині відмови у
задоволенні позову про стягнення
витрат на правову допомогу, ухвалити в
цій частині нове рішення, яким позов
задовольнити.

В іншій частині судові рішення не
оскаржуються, тому у касаційному
порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК
України).

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про стягнення витрат на
правову допомогу, суд першої інстанції
з висновком якого погодився і
апеляційний суд, виходив із того, що
представник приватного підприємства
«Власт» не приймав участі в судових
засіданнях в ході розгляду даної
справи, а надання консультаційних
послуг та послуг зі складання
документів не підлягають компенсації
за рахунок іншої сторони в силу
положень Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу».

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів попередніх інстанцій
не можна, оскільки суди дійшли їх із
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення районного та апеляційного
судів в частині відмови у стягненні
витрат на правову допомогу не
відповідають.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України до
витрат, пов'язаних з розглядом справи,
відносяться, зокрема, витрати на
правову допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

З матеріалів справи вбачається, що при
зверненні до суду з позовом, ОСОБА_3 24
жовтня 2013 року уклав з приватним
підприємство «Власт», в особі
директора ОСОБА_4, договір про надання
юридичних (правових) послуг, згідно з п.
1.1 якого останній зобов'язується за
завданням замовника надавати юридичні
(правові) послуги, а також на підставі
довіреності має право здійснювати свої
повноваження по представленню
інтересів замовника в органах
державної судової влади
(Голосіївському районному суді м.
Києва) з питань даного позову (а. с. 17).

З довідки АА № 809182 з єдиного державного
реєстру підприємств та організацій
України вбачається, що приватне
підприємство «Власт», керівником якого
є ОСОБА_4, здійснює діяльність зокрема у
сфері права (а. с. 20).

Статтею 1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу» встановлено, що розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза
судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді, що визначається у відповідному
судовому рішенні.

Згідно наданого позивачем акту
здачі-приймання робіт (надання послуг)
від 24 жовтня 2013 року юридичні послуги
надані в повному обсязі, їх загальна
вартість склала 500 грн (а. с. 19). Вказані
кошти ОСОБА_3 сплатив шляхом внесення
на рахунок ПП «Власт», вказаний у
договорі про надання юридичних
(правових) послуг, що підтверджується
квитанцією № 7076.376.1 від 24 жовтня 2013 року
(а. с. 63).

Таким чином, суди попередніх інстанцій
всупереч вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України зазначене не врахували, не
застосували норми законодавства, які
підлягали застосуванню та дійшли до
передчасного висновку про відмову у
задоволенні вимог про стягнення витрат
на правову допомогу.

Склад та розміри витрат, пов'язаних
оплатою правової допомоги, входить до
предмета доказування у справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг та ін.), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних із наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки,
посвідчення про відрядження).

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем сплачено витрати на правову
допомогу у розмірі 500 грн, які
підлягають стягненню з відповідача.

За таких обставин судові рішення в
частині відмови у стягненні витрат на
правову допомогу не відповідають
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухваленого рішення з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 01 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 08 липня
2014 року в частині вирішення вимог про
стягнення витрат на правову допомогу
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

О.В.
Умнова

І.М.
Фаловська