Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №283/1070/14-ц
інст. Тарасенко М. П.
Доповідач Кочетов Л. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Кочетова Л.Г.,

суддів Снітка
С.О., Худякова А.М.,

за участю секретаря
Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Житомирі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Малинського районного суду
Житомирської області від 17 липня 2014
року, -

в с т а н о в
и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом та в
обгрунтування вимог зазначив, 28.04.2012
року ОСОБА_2 позичила у нього 36000.00 грн.
та зобов"язалася повернути борг до
30.04.2014 року шляхом сплати щомісяця
рівними частинами по 1500.00 грн. У випадку
прострочки оплати боргу, відповідач
зобов»язалася повертнути весь борг
достроково. До цього часу відповідач
жодного разу повернення
заборгованості не здійснювала та на
вимоги повернути борг не реагує.
Просив стягнути з відповідача на його
користь зазначену суму.

Рішенням Малинського районного суду
Житомирської області від 17 липня 2014
року в задоволенні позову відмовлено
за безпідставністю.

В апеляційній скарзі апелянт просить
рішення суду скасувати, та постановити
нове - про задоволення позову,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах,
передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Стаття 1047 ЦК передбачає, що договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян.

Судом встановлено, що 28 квітня 2012 року
ОСОБА_2 написала розписку про те, що
вона отримала в борг у позивача 36000.00
грн. та зобов"язується повернути борг
до 30.04.2014 року шляхом сплати щомісяця
рівними частинами по 1500.00 грн. У випадку
прострочки оплати боргу, відповідач
зобов»язалася повертнути весь борг
достроково (а.с. 4).

Будь-які платежі, направлені на
погашення боргу, відповідачем не
дійснювалися, що встановлено з
пояснень сторін.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції виходив з того, що вказана
розписка написана ОСОБА_2 під впливом
насильства з боку позивача.

Вказані обставини судом встановлені з
показань свідка ОСОБА_3, яка пояснила,
що вона та відповідач працювали в
магазині позивача. Вказана
заборгованість утворилася внаслідок
нестачі товаро-матеріальних цінностей,
розписки про позику були написані нею
та відповідачем під загрозою невидачі
трудової книжки при звільненні.

З таким висновком погодитись не можна,
поскільки погроза невидачі трудової
книжки, не є насильством в розумінні ст.
231 ЦК України.

Крім того, відповідачем зазначена
розписка не оспорувалася. До
правоохоронних органів, з приводу
застосування до неї будь-яких
насильницьких дій під час її написання,
вона не зверталася.

У відповідності до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Стаття 59 ЦПК передбачає, що суд не бере
до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Згідно з положеннями ст. 1051 ЦК України,
якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

За таких обставин, суд першої інстанції
безпідставно послався у своєму рішенні
на вказані показання свідка.

Оскільки допустимих доказів
безгрошовості спірного зобов»язання
суду не надано, колегія суддів вважає,
що рішення постановлено з порушенням
норм матеріального та поцесуального
права, а тому підлягає скасуванню з
постановленням нового - про
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовільнити.

Рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 17 липня 2014
року скасувати та постановити нове.

Позов задовільнити. Стягнути з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 36000.00 грн. боргу та 540.00
грн. сплаченого судового збору, а
всього 36540.00 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді