Справа № 2604/5511/2012
Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2014 р. Дніпровський
районний суд міста Києва в складі:

головуючої судді - Бірса О.В.

при секретарі - Куса Л.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві заяву ОСОБА_1
про визнання таким, що не підлягає
виконанню виконавчого листа по
цивільній справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Фідобанк» до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості, -

в с т а н о в и в:

Заявник звернувся до суду з
заявою про визнання таким, що не
підлягає виконанню виконавчого листа
виданого на підставі рішення суду у
справі за позовом ПАТ «Фідобанк» до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості на підставі ст. 369 ЦПК
України, оскільки виконавчий документ,
враховуючи положення ЦК України і ЦПК
України, не відповідає вимогам ст. 18
Закону України «Про виконавче
провадження», та відкриттям державним
виконавцем, у супереч даних обставин,
виконавчого провадження.

Представник заявника ОСОБА_3 у судовому
засіданні заяву підтримала у повному
обсязі, просила задовольнити, оскільки
у даному випадку наявні інші причини,
які у розумінні ст. 369 ЦПК України,
враховуючи вимоги ст.ст. 18, 26 Закону
України «Про виконавче провадження»,
ст.ст. 368, 369 ЦПК України, слугують
беззаперечною підставою для визнання
виконавчого листа таким, що не підлягає
виконанню.

Державний виконавець Чайка І.В. у
судовому засіданні заперечувала у
задоволенні заяви, враховуючи її
необґрунтованість та те, що вона діяла
у рамках виконавчого провадження у
відповідності до вимог діючого
законодавства України, при відкритті
виконавчого провадження, на підставі
виконавчого документа, нею
встановлено, що останній у повній мірі
відповідає вимогам Закону України «Про
виконавче провадження» та ЦПК України.

Представник ПАТ «Фідобанк» Желєзнов
З.О. у судовому засіданні заперечував
проти задоволення заяви, враховуючи її
необґрунтованість та просив суд у її
задоволенні відмовити, оскільки
підстави регламентовані ст.. 369 ЦПК
України для визнання виконавчого листа
таким, що не підлягає виконанню
відсутні, а сам виконавчий документ у
повній мірі відповідає вимогам ЦПК
України та Закону України «Про
виконавче провадження».

Суд, заслухавши думку учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
приходить до наступного.

11 січня 2013 року Дніпровський районний
суд м. Києва ухвалив рішення у справі №
2604/5511/2012, яким частково задовольнив
позов ПАТ «Фідобанк» (далі - Банк)
стягнувши на користь останнього
заборгованість з ОСОБА_1, ОСОБА_2 за
кредитом у розмірі 21626 гривень 68
копійок, суму заборгованості за
процентами у розмірі 3797 гривень 59
копійок та судовий збір у розмірі 2154
гривні 24 копійки, а всього 217578 гривень 51
копійку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21.08.2013 року у
справі № 6-19524св13 дане судове рішення
місцевого суду було залишено без змін,
у зв'язку з чим останнє набрало
законної сили.

19 листопада 2013 року Дніпровський
районний суд м. Києва постановив
ухвалу, якою виправив описку в рішенні
Дніпровського районного суду м. Києва
від 11.01.2013 року, виклавши абзац
резолютивної частини даного рішення у
наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1,
ОСОБА_2 на користь Публічного
акціонерного товариства «Фідобанк»
суму заборгованості за кредитом у
розмірі 211626 гривень 68 копійок, суму
заборгованості за процентами у розмірі
3797 гривень 59 копійок та судовий збір у
розмірі 2154 гривні 24 копійки, а всього
217578 гривень 51 копійку».

Згідно положень ст. 368 ЦПК України,
питання, пов'язані із зверненням
судового рішення до виконання, вирішує
місцевий суд, який розглянув справу. 1За
кожним судовим рішенням, яке набрало
законної сили, за заявою осіб, на
користь яких воно ухвалено, чи
прокурора, який здійснював у цій справі
представництво інтересів громадянина
або держави в суді, видається один
виконавчий лист.

04 грудня 2013 року Дніпровським районним
судом м. Києва, на підставі вимог ст.. 368
ЦПК України, було видано два виконавчих
листи на підставі рішення у справі №
2604/5511/12 (провадження № 2/755/1066/13).

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України суд,
який видав виконавчий лист, може за
заявою стягувача або боржника
виправити помилку, допущену при його
оформленні або видачі, чи визнати
виконавчий лист таким, що не підлягає
виконанню, та стягнути на користь
боржника безпідставно одержане
стягувачем за виконавчим документом.

При цьому, за змістом ст. 369 ЦПК України,
ухвалою суду можна визнавати
виконавчий лист таким, що не
підлягає виконанню лише у випадках:
а) якщо його було видано помилково; б)
якщо обов'язок боржника відсутній у
зв'язку з його припиненням
добровільними виконанням боржником
чи іншою особою; в) з інших передбачених
законом причин.

Відповідно до п. 2.1 мотивувальної
частини Рішення Конституційного суду
України N 5-рп/2013 від 26.06.2013 року у справі
№ 1-7/2013, Конституційний Суд України
неодноразово зазначав, що виконання
судового рішення є невід'ємною
складовою права кожного на судовий
захист і охоплює, зокрема, законодавчо
визначений комплекс дій, спрямованих
на захист і відновлення порушених прав,
свобод, законних інтересів фізичних та
юридичних осіб, суспільства, держави
(пункт 2 мотивувальної частини Рішення
від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012);
невиконання судового рішення загрожує
сутності права на справедливий розгляд
судом (пункт 3 мотивувальної частини
Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Конституційний Суд України бере до
уваги практику Європейського суду з
прав людини, який, зокрема, в рішенні у
справі "Шмалько проти України" від 20
липня 2004 року вказав, що право на
виконання судового рішення є складовою
права на судовий захист, передбаченого
статтею 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, для
цілей якої виконання рішення,
ухваленого будь-яким судом, має
розцінюватися як складова частина
судового розгляду (пункт 43).

Згідно ст. 14 ЦПК України, судові
рішення, що набрали законної сили,
обов'язкові для всіх органів державної
влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України.

З положень ст. 60 ЦПК України слідує, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Звертаючись до суду з заявою боржник
посилається на те, що виконавчий
документ не відповідає вимогам ст. 18
Закону України «Про виконавче
провадження» та ст.ст. 368, 369 ЦПК України,
що не можу бути прийнято судом як
підстава для визнання виконавчого
листа виданого на виконання рішення
суду, яке набрало чинності, таким, що
не підлягає виконанню, оскільки,
апріорі, не свідчить про те, що його
було видано помилково, обов'язок
боржника відсутній у зв'язку з його
припиненням добровільними виконанням
боржником чи іншою особою та беручи
до уваги той факт, що право на виконання
судового рішення є складовою права на
судовий захист, а його невиконання
загрожує сутності права на
справедливий розгляд судом.

Інших підстав, що визначені ст. 369 ЦПК
України, для визнання виконавчого
листа таким, що не підлягає виконання
заявником не доведено.

Так, порушення вимог ст. 368 ЦПК України
судом виявлено не було.

Обставин визначених ст.ст. 26, 47, 49
Закону, у судовому засіданні, не
встановлено.

Вимоги стосовно обов'язкових
реквізитів у виконавчому документі
чітко регламентовані ст. 18 Закону
України «Про виконавче провадження»
(далі - Закон) та ЦПК України.

Виходячи з положень ст. 369 ЦПК України, у
разі невідповідності виконавчого
листа вказаним положенням заявник
наділений правом звернення до суду з
заявою з метою виправлення помилок
допущених при його оформленні.

Відповідно до ст. 82 Закону, рішення, дії
чи бездіяльність державного
виконавця або іншої посадової особи
державної виконавчої служби щодо
виконання судового рішення можуть
бути оскаржені сторонами до суду, який
видав виконавчий документ, а іншими
учасниками виконавчого провадження
та особами, які залучаються до
проведення виконавчих дій, - до
відповідного адміністративного суду
в порядку, передбаченому законом.

Тобто, певного роду помилки у
виконавчому документі, при їх дійсній
наявності, як про те зазначає заявник,
не є підставою для звернення до суду з
заявою про визнання його таким, що не
підлягає виконанню, а слугують
передумовою для подання заяви про
виправлення, або при незгоді з діями
державного виконавця, у даному випадку
з відкриттям провадження, підставою
для подання скарги, тобто не являються
«іншими причинами» у розумінні ст. 369
ЦПК України.

Крім того, при наявності сумнівів у
учасників виконавчого провадження, у
розумінні рішення суду, останні
наділені, згідно ст. 221 ЦПК України, при
наявності передумов, визначених
вказаною статтею ЦПК України, правом
звернення до суду за його роз'ясненням.

Щодо посилань заявника на
невідповідність резолютивної частини
судового рішення у виконавчому
документі нормам ЦК України, то суд
вважає їх надуманими.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 8 від 13
червня 2007 року «Про незалежність
судової влади», судові рішення
вважаються законними, доки вони не
скасовані в апеляційному чи
касаційному порядку або не переглянуті
компетентним судом в іншому порядку,
визначеному процесуальним законом.

З рішення Європейського суду з прав
людини у справі «Салов проти України»
від 06.09.2005 року слідує, що одним із
основних аспектів принципу
верховенства права є принцип правової
впевненості, який передбачає, що коли
рішення суду стало остаточним, воно не
може бути піддано сумніву будь-яким
іншим рішенням суду.

У судовому засіданні, відомостей про
те, що рішення суду у даній справі або ж
ухвала про виправлення описки, на
момент розгляду заяви у суді, є
скасованими, встановлено не було, а
викладені у заяві заявника обставини
не є, у розумінні ст. 369 ЦПК України,
«іншими причинами» для визнання
виконавчого документу таким, що не
підлягає виконанню, оскільки свідчать
про фактичне оскарження судового
рішення, тобто піддання сумніву
заявником, що прямо суперечить
принципу верховенства права.

Таким чином, аналізуючи наведене та
надані письмові докази, суд приходить
до висновку, що заява заявника є
необґрунтованою і задоволенню не
підлягає.

На підставі викладеного,
керуючись ст. 369 ЦПК України, Законом
України "Про виконавче провадження",
суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про
визнання таким, що не підлягає
виконанню виконавчого листа по
цивільній справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Фідобанк» до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом
п'яти днів з дня її проголошення до
Апеляційного суду м. Києва через
Дніпровський районний суд м. Києва.
У разі, якщо ухвалу постановлено
без участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

С у д д я :
Бірса О.В.