Номер провадження: 22-ц/785/6690/14
Головуючий у першій інстанції Вінська
Доповідач Доценко Л. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Доценко Л.І.,

суддів - Заїкіна А.П., Процик М.В.,

за участю секретаря - Колмакова В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного
майна чоловіка та жінки, які проживали
однією сім'єю без шлюбу, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Комінтернівського районного суду
Одеської області від 06 травня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА :

10.02.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_3 про встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу в період часу з 06
жовтня 2007 року по 23 вересня 2011 року та
визнати квартиру та майно, що були
придбані під час спільного проживання
спільною сумісною власністю, визнати
за ним право на ? частину квартири та
стягнути з відповідачки на його
користь ? частину ціни майна набутого
під час проживання на суму 2 394 грн.,
стягнути з відповідачки судові
витрати.

В обґрунтування позову ОСОБА_2
посилався на те, що у 2001 році
познайомився з відповідачкою та з
лютого 2002 року вони почали
зустрічатися. З 2003 по 2007 рік вони
проживали порізно, але підтримували
стосунки. В 2007 році він запропонував
відповідачці переїхати до нього та
проживати разом. З 06 жовтня 2007 року вони
стали проживати разом, як подружжя та
жили у квартирі, яку він почав
орендувати з травня 2007 року в смт.
Чорноморське Комінтернівського
району. Приблизно у травні-липні 2010
року за спільні кошти, а саме 230 000 грн.
за договором пайової участі у
будівництві багатоквартирного
житлового будинку вони придбали
однокімнатну квартиру в с. Фонтанка
Комінтернівського району Одеської
області. Договір про пайову участь у
будівництві відповідачка без його
згоди оформила на своє ім'я, документи
на квартиру до цього часу від нього
ховає. 23 вересня 2011 року вони
посварилися та стали жити порізно. Він
залишив відповідачці орендовану
квартиру з усім майном, відповідачка
надала йому лише особисті речі та речі
необхідні для першого часу для
проживання. По питанню розподілу
спільного майна вони до цього часу не
можуть дійти згоди, у зв'язку з чим
позивач звернувся до суду.

В судовому засіданні позивач
позовні вимоги підтримав та просив суд
їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні повідомив, що відповідачка
позовні вимоги позивача не визнає в
повному обсязі., просив застосувати
строки позовної давності, оскільки їх
відносини припинились у січні 2010
року.

Рішенням Комінтернівського
районного суду Одеської області від 06
травня 2014 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна чоловіка та жінки, які
проживали однією сім'єю без шлюбу -
відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову
у вигляді накладення арешту на
квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 06.09.2010 року, виданого
виконавчим комітетом Фонтанської
сільської ради Комінтернівського
району Одеської області на підставі
рішення від 30.08.2010 року.

Рішення суду оскаржує ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити в
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги, заперечення на неї,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду зміні з наступних
підстав.

За правилами ст.309 ч.1п.п.3,4 ЦПК України
підставами для зміни рішення суду
першої інстанції є невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення судом матеріального і
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у
позові, суд першої інстанції вказав на
те, що сторони з 2007року по жовтень
2009року проживали разом, а також на те,
що судовим розглядом справи не
встановлено що між позивачем та
відповідачкою склалися усталені
відносини, що притаманні подружжю, не
надано доказів придбання майна за
спільні кошти та позивачем пропущено
строк позовної давності для звернення
до суду.

З висновками суду першої інстанції
колегія суддів погоджується частково і
вважає за необхідне викласти
мотивувальну частину рішення суду
повністю в новій редакції, оскільки
мотивувальна частина рішення містить
суперечливі висновки.

Відповідно до ст.74 ст.1 СК України
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім;єю, але не перебувають у
шлюбі між собою, майно набуте ними за
час спільного проживання, належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними.

Відповідно до роз;яснень, вказаних в
п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007року « Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», при
застосуванні ст.74 СК що регулює поділ
майна осіб, які проживають у фактичних
шлюбних відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталеві відносини, що
притаманні подружжю.

Із матеріалів справи вбачається, що
сторони проживали однією сім;єю, але не
перебували у шлюбі між собою з жовтня
2007року. Дані обставини вказані у позові
позивача ( а.с.1) та у запереченнях на
позов відповідачки ( а.с.23).

Таким чином факт знаходження у
фактичних шлюбних відносинах сторони
визнають, що у відповідності до вимог
ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не
підлягає.

Період часу коли сторони припинили
спільне проживання сторони вказують
різне: позивач -вересень 2011року, а
відповідачка- січень 2010року.

Наявні у справі докази підтверджують
факт спільного проживання сторін до
січня 2010року. Дані обставини
підтверджені показами свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, фотографіями , які
позначені датою та містять спільне
зображення позивача та відповідачки, з
яких вбачається період часу до кінця
2009року. Інші фото не містять дати
виконання фотографії і вони могли бути
зроблені в період часу, що не
оспорюється сторонами.

Позивач вказує на те, що за час
спільного проживання сторони придбали
телевізор слім SAMSUNG, вартістю 1159грн.,
мікрохвильову піч SAMSUNG, вартістю 700грн.,
праску PHILIPS, вартістю 239грн., пральну
машину ZANUSI, вартістю 2689грн.

Із видаткової накладної №24-3681 від 27
червня 2007року вбачається, що ОСОБА_2
придбав телевізор, праску,
мікрохвильову піч до початку
спільного проживання з відповідачкою.
І як вбачається з кредитного договору
№ 323682-1-322-7 від 27 червня 2007року дані
речі були придбані у кредит ( а.с. 132).
Таким чином, виплата кредиту з червня
по жовтень 2007року тобто на суму 650,10грн.
була проведена до спільного
проживання, з листопада 2007року по
квітень 2008року кредит виплачувався у
період спільного проживання на суму
1447,87грн. Тобто частина майна є
сумісним майном сторін.

Однак відповідачка не визнала
факту знаходження даного майна у неї,
позивач не надав суду доказів, які б
це спростовували, тому у суду немає
підстав для стягнення з неї вартості 12
частини цього майна.

Видаткова накладна № 27214767 від
11.09.2010року свідчить про придбання
ОСОБА_2 пральної машини вже після
припинення його відносин з
відповідачкою.

22 грудня 2009року між ОСОБА_3 та
товариством з обмеженою
відповідальністю « Ремстрой- Україна»
був укладений договір про пайову
участь у будівництві об;єкта
нерухомого майна, за яким
підприємство зобов;язується передати
у власність пайовика ( ОСОБА_4.) пай,
пайовик зобов;язується прийняти пай
та сплатити підприємству суму
договору.

Відповідно до п.5.1 договору №
ФС/РС-2-30 від 22.12.2009року сума договору
становила 225144грн. та підлягала сплаті
згідно до п.5.2 договору у наступному
порядку : 1) 79500грн. до 28 травня 2010року; 2)
79500грн. до 04 червня 2010року ; 3) 66144грн. до 01
липня 2010року.

Внесення коштів на рахунок ТОВ «
Ремстрой-Україна» було здійснено за
рахунок ОСОБА_8 , матері відповідачки,
яка проводила наступні операції:

ОСОБА_8 26.05.2010року вносила готівкові
кошти в сумі 80000грн. на картку

ОСОБА_3, а остання за квитанцією № 8602
вносить кошти на свій поточний рахунок
та за платіжним дорученням № 1 від 28
травня 2010року сплачує 79500грн., за
договором № ФС/РС-2-30 від 22.12.2009року на
рахунок ТОВ « Ремстрой- Україна».

ОСОБА_8 04.06.2010року отримала з рахунку
53 кошти в сумі 10106,85доларів США та
передає їх ОСОБА_3 остання за
квитанцією № 10477 вносить кошти на свій
поточний рахунок та за платіжним
дорученням № 2 від 04 червня 2010року
сплачує 79500грн. за договором № ФС/РС-2-30
від 22.12.2009року на рахунок ТОВ «
Ремстрой-Україна».

Платіжним дорученням № 3 від 14 липня
2010 року та квитанцією № 11063 ОСОБА_4 було
сплачено третю частину суми 66144 грн. за
вищевказаним договором. Зазначені
кошти ОСОБА_3 отримала від матері
ОСОБА_8 для оплати за квартиру. Дані
кошти ОСОБА_8 отримала від продажу
своєї власності за договором купівлі-
продажу від 12липня 2010року ( а.с.137).

30.08.2010року виконавчим комітетом
Фонтанської сільської ради
Комінтернівського району Одеської
області видано ОСОБА_4 видано свідоцтво
про право власності на квартиру
АДРЕСА_1

В силу статті 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні данні, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин які мають значення для
вирішення справи.

При цьому відповідно до статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підстави своїх вимог
и заперечень.

Матеріали справи не містять доказів
того, що позивач та відповідачка могли
за власні кошти здійснити оплату
договору оскільки їх дохід не дозволяв
це здійснити. Напроти матеріали справи
містять докази оплати вартості
квартири за грошові кошти отримані від
матері відповідачки ОСОБА_8

Таким чином, спірна квартира АДРЕСА_1
не може бути визнана спільним майном,
оскільки придбана не за спільні кошти
сторін та в період коли сторони вже не
проживали однією сім;єю.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на наявність доказів придбання
квартири за рахунок коштів, отриманих
від продажу будинку його бабусі ОСОБА_9,
згідно договору купівлі-продажу від
15.09.2010 року (а.с. 138), колегія суддів
вважає не обґрунтованим, оскільки
даний договір укладений між ОСОБА_9 та
ОСОБА_8, після внесення грошових коштів
на придбання спірної квартири. Крім
того, грошові кошти за продаж будинку
отримала продавець ОСОБА_9 і доказів
того, що дані кошти вона передала онуку
- позивачу по справі на придбання
спірної квартири матеріали справи не
містять.

Встановлення факту проживання
однією сім;єю чоловіка та жінки без
шлюбу є юридичним фактом від якого
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб. Колегія суддів вважає,
що оскільки не встановлено наявності
спільного майна та потреби в його
розподілі то встановлення факту
спільного проживання є зайвим.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції також
послався на пропущення позивачем
встановленого статтею 257 ЦК України
трирічного строку звернення до суду та
заяви ОСОБА_3 про застосування строків
позовної давності, що за правилами
статті 267 ЦК України визнав також
підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Статтею 261 ЦК України визначено, що
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Згідно із роз'ясненнями,
викладеними в абз. 3 пункт 11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі», встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважних причин, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Таким чином, Положеннями ЦК України
визначено, що позовна давність
застосовується лише у випадку
обґрунтованості позову. У разі якщо
вимоги позову є необґрунтованими, то
суд має відмовити в його задоволенні за
необґрунтованістю.

Проте, встановивши, що позов ОСОБА_2, є
необґрунтованим, суд першої інстанції
помилково відмовив у задоволенні
позову і за необґрунтованістю позову, і
за пропуском строку звернення до суду з
цим позовом, що є взаємовиключними
підставами.

За викладених обставин колегія
суддів дійшла висновку про те, що така
підстава відмови у задоволенні позову
, як пропуск позивачем звернення до
суду з цим позовом строків позовної
давності, підлягає виключенню з
мотивувальної частини рішення суду
першої інстанції.

З резолютивною частиною рішення
колегія суддів повністю погоджується.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2
слід задовольнити частково, рішення
суду першої інстанції слід змінити в
межах мотивувальної частини, у решті
рішення суду слід залишити без змін.

Оскільки суд відмовляє у
задоволенні позову ОСОБА_2, то заходи
забезпечення позову, про які ОСОБА_2
заявив в суді апеляційної інстанції, є
зайвими, а тому у клопотанні про
забезпечення позову треба відмовити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1п.3, 309 ч.1п.п.3,4, 316,
319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного
суду Одеської області від 06 травня 2014
року змінити в частині викладення
мотивувальної частини рішення.

В решті рішення залишити без змін.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про
забезпечення позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення та може
бути оскаржене до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з
дня набрання ним законної сили.

Головуючий
Л.І. Доценко

Судді
А.П.Заїкін

М.В. Процик