Справа № 539/2361/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2014 року
Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Яценка
В. В.

при секретарі - Карпенко Т.П.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Лубнах цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа Відділ державної
виконавчої служби Лубенською МРУЮ, про
виключення майна з акту опису та арешту
та зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В :

10 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
Лубенського міськрайонного суду з
позовною заявою про виключення майна з
опису та арешту, та зняття арешту з
майна.

В своєму позові зазначав, що 14 серпня 2009
року між ним та ОСОБА_2 були укладені
письмові договори купівлі - продажу
домоволодіння по АДРЕСА_1, та земельної
ділянки за тією ж адресою, згідно яких
він придбав зазначене майно. Обидва
договори були у встановленому порядку
нотаріально посвідчені. У зв'язку з
погіршенням фізичного стану здоров'я
позивач своєчасно не зміг
зареєструвати вказане майно на своє
ім'я, а в 2011 році дізнався, що на
домоволодіння по АДРЕСА_1 накладено
арешт державним виконавцем на підставі
виконавчого листа №2-1563, виданого 28
вересня 2011 року Лубенським
міськрайонним судом, як на майно ОСОБА_2
Крім того, 18 серпня 2011 року та 18 вересня
2012 року державними виконавцями було
також проведено опис та накладено
арешт на земельну ділянку та
домоволодіння, що знаходяться за
адресою - АДРЕСА_1, про що складено
відповідні акти. Вважає, що станом на 18
серпня та 05 жовтня 2011 року, як і на 18
вересня 2012 року зазначене майно у
власності ОСОБА_2 не перебувало, а вже
було його, позивача, власністю, що
підтверджується самим договорами
купівлі - продажу від 14 серпня 2008 року, а
жодних заборон на їх відчуження на той
час не було.

Також позивач посилається на ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 15 жовтня 2012 року та на постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 25 вересня
2013 року, в яких викладені певні
висновки, які в силу ст.61 ч.3 ЦПК України
не підлягають повторному доказуванню.

В судовому засіданні позивач та його
представник - ОСОБА_5 - позовні вимоги
підтримали в повному обсязі, на їх
задоволенні наполягали. Вважали, що
ОСОБА_1 є добросовісним набувачем та
законним власником і домоволодіння і
земельної ділянки по АДРЕСА_1, оскільки
підписав відповідні нотаріально
посвідчені договори купівлі - продажу,
сплатив кошти ОСОБА_2, з того часу
постійно проживає в зазначеному
будинку та користується вказаним
майном.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явились, хоча про час та
місце розгляду справи належним чином
повідомлені, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштових
відправлень.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник
ОСОБА_6 позовні вимоги не визнали в
повному обсязі, послались на постанову
Вищого адміністративного Суду України
від 22 травня 2014 року та ухвалу Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справі від 26 вересня 2012 року, якими вже
визначено обставини дійсності набуття
позивачем права власності на майно,
придбане у ОСОБА_2

Третя особа - відділ ДВСІ Лубенського
МРУЮ - надав письмові заперечення,
представник Матвієнко А.В. проти
задоволення позовних вимог
заперечував.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, перебуваючи в межах позовних
вимог та дотримуючись принципів
змагальності сторін й диспозитивності
цивільного судочинства, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1
до задоволення не підлягають.

Суд відповідно до вимог статті 212 ЦПК
України оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 129 Конституції
України, статті 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Згідно з статтею 60 частина 2 ЦПК України
сторони зобов'язані подати свої докази
чи повідомити про них суд до або під час
попереднього судового засідання у
справі. Суд лише сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи.

В розумінні положень ст.61 ч.3 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

В ході судового розгляду даної справи
встановлено та об'єктивно підтверджено
її матеріалами, що 14 серпня 2008 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали письмові
договори (а.с.6 - 10), згідно яких ОСОБА_2
продав, а ОСОБА_1 купив домоволодіння та
земельну ділянку площею 0,0712 га,
розташовані по АДРЕСА_1. Вказані
договори посвідчені приватним
нотаріусом Лубенського міського
нотаріального округу ОСОБА_8

Судами загальної юрисдикції
розглядалась справа за позовом ОСОБА_4
як кредитора ОСОБА_2 про недійсність
вказаних договорів, проте рішенням
апеляційного суду Полтавської області
по вказаній справі було встановлено, що
вказані договори не пройшли державної
реєстрації, тому з огляду на вимоги
частини 3 статті 640 ЦК України вони не є
укладеними. Відтак, вказані правочини
не є вчиненими, і не породжують у ОСОБА_1
прав як власника, які були б порушені
державними виконавцями.

Зазначене рішення апеляційного суду
Полтавської області залишено без змін
ухвалою Вищого спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 вересня 2012
року.

Суд критично оцінює такий доказ
позивача як постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду,
оскільки Вищий адміністративний Суд
України своєю ухвалою від 22 травня 2014
року (а.с.47 - 49) касаційні скарги ОСОБА_4
та відділу ДВС Лубенського МРУЮ
задовольнив, а вказану постанову ХААС
скасував, залишивши в силі відповідно
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 08 липня 2013
року, якою в задоволенні вимог ОСОБА_1
про визнання протиправними дій
державного виконавця відмовлено за
безпідставністю.

В своїй ухвалі ВАС України також
посилається на вищевказані висновки
апеляційного та касаційного судів, та
приходить до висновку про те, що
позивачем (тобто ОСОБА_1) не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що майно, на яке
накладено арешт в межах виконавчого
провадження, а саме домоволодіння та
земельна ділянка по АДРЕСА_1, є його
власністю, а тому його права, свободи чи
інтереси жодним чином не порушені, що є
підставою для відмови в задоволенні
позовних вимог.

Враховуючи такі правові висновки,
викладені в ухвалах двох вищих
спеціалізованих судів України, суд не
знаходить правових підстав для
задоволення вимог ОСОБА_1, оскільки в
судовому засіданні не здобуто жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження права власності ОСОБА_1
на майно, з якого він прохає суд зняти
арешти та яке виключити з актів описів.

Договори купівлі - продажу були
предметом розгляду в судах, рішеннями
яких вже надано правову оцінку як
спірним правовідносинам та доказам по
справі, так і правомірності дій
державних виконавців.

Керуючись ст.ст.10, 15, 60, 61, 88, 114, 212 - 214 ЦПК
України, ст.ст.640 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
- відмовити.

На рішення може бути подана
апеляційна скарга протягом 10 днів з
моменту проголошення чи отримання
копії до Апеляційного суду Полтавської
області.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду
Яценко В. В.