Номер провадження: 22-ц/785/6480/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Погорєлової С.О.

суддів - Сидоренко І.П., Цюри
Т.В.

при секретарі - Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
ухвалу Приморського районного суду м.
Одеси від 26 травня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Головного Управління
державної міграційної служби України в
Одеській області про встановлення
факту, який має юридичне значення,
відшкодування моральної шкоди,

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до відповідача із
позовом, який уточнив, про встановлення
факту, який має юридичне значення, а
саме факт законного перебування на
території України з 2005 року та
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 5 000 гривень. (а. с. 2-8, 37-42)

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 26 травня 2014 року провадження
у справі - закрито, у зв'язку з тим, що
для вирішення такого роду справ
передбачено окреме провадження. (а. с. 51)

В апеляційній скарзі апелянт просить
задовольнити його позовні вимоги,
посилаючись на необґрунтованість
ухвали суду, неповне з`ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення судом норм процесуального
права. (а. с. 54-59)

Заслухавши суддю -
доповідача, доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість ухвали
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Закриваючи провадження по
справі за його позовом до Головного
Управління державної міграційної
служби України в Одеській області про
встановлення факту, який має юридичне
значення та відшкодування моральної
шкоди, суд першої інстанції виходив з
положень ст. 234 ЦПК України.

Проте, з таким висновком
суду першої інстанції погодитись не
можна, оскільки він не відповідає
матеріалам справи і вимогам
процесуального закону.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та
п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 256 ЦПК України суд
розглядає в порядку окремого
провадження справи про встановлення
фактів, якщо згідно із законом вони
породжують юридичні наслідки.

Стаття 258 ЦПК України, п. п. 1, 3 постанови
Пленуму Верховного Суду України N 5 від
31.03.95 року "Про судову практику в
справах про встановлення фактів, що
мають юридичне значення" з
послідуючими змінами зазначає, що
судом встановлюються факти, якщо
чинним законодавством не передбачено
іншого порядку їх встановлення,
заявник повинен зазначити з якою метою
просить встановити факт, з яких причин
неможливо одержати або відновити
документ, що посвідчує даний факт,
якими доказами цей факт
підтверджується.

Зі змісту позовної заяви
вбачається, що ОСОБА_2 звернувся з
позовом до Головного Управління
державної міграційної служби України в
Одеській області про встановлення
факту, що має юридичне значення, а саме
факт законного перебування на
території України з 2005 року,
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 5 000 гривень та визнання
законним проживання дітей позивача з
ним до повноліття. Метою такого
звернення є можливість подальшого
оформлення документів, пов'язаних з
отриманням дозволу на імміграцією в
Україну.

У Рішенні Конституційного Суду України
від 25.12.97 N 9-зп у справі щодо офіційного
тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції
України, зазначено, що частина перша
статті 55 Конституції України містить
загальну норму, яка означає право
кожного звернутися до суду, якщо його
права чи свободи порушені або
порушуються, створено або створюються
перешкоди для їх реалізації або мають
місце інші ущемлення прав та свобод.
Зазначена норма зобов'язує суди
приймати заяви до розгляду навіть у
випадку відсутності в законі
спеціального положення про судовий
захист.

Підставою для звернення до суду ОСОБА_2
є рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
надання дозволу на імміграцією в
Україну.

З огляду на викладене та
виходячи із суб'єктного складу сторін,
предметності спору такі справи, у
розумінні пункту 1 частини першої
статті 3, пункту 1 частини першої статті
17 КАС, є адміністративними.

Аналогічні роз'яснення
містить п.3 Постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 25
червня 2009 року N 1 "Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні", зі
змінами і доповненнями, про те, що
справи щодо рішення індивідуального
характеру, а також дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень, які
прийняті (вчинені, допущені) стосовно
конкретної фізичної особи, відповідно
до частини другої статті 19 КАС України
вирішуються за вибором позивача
адміністративним судом за
зареєстрованим у встановленому
законом порядку місцем проживання
(перебування, знаходження) цієї
особи-позивача або адміністративним
судом за місцезнаходженням
відповідача. Якщо позивач не має місця
проживання (перебування) в Україні,
тоді справу вирішує адміністративний
суд за місцезнаходженням відповідача.

Отже, критеріями розмежування справи
цивільного судочинства від справи
адміністративного судочинства є
одночасно: суб'єктивний склад
учасників процесу та характер спірних
правовідносин.

Проте, при визначенні
процесуального статусу сторін, суд
першої інстанції не з'ясував належним
чином зміст і характер правовідносин,
що виникли, і не врахував, що цивільні
процесуальні правовідносини можуть
виникнути тільки між носіями цивільних
процесуальних прав і обов'язків у
цивільному процесі, сторонами в якому є
особи, матеріально-правовий спір між
якими є предметом розгляду і вирішення
судом.

Спір у справі, що розглядається,
стосується захисту прав, свобод і
інтересів фізичної особи у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, а тому розгляд таких справ
відбувається за правилами
адміністративного судочинства.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
зазначені приписи закону не виконав і
дійшов передчасного висновку про
закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 311 ЦПК
порушення норм процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення питання, є підставою для
скасування ухвали суду, що перешкоджає
подальшому провадженню у справі, і
направлення справи для продовження
розгляду до суду першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія
приходить до висновку, що судом першої
інстанції порушені вимоги
процесуального закону, у зв'язку з чим
ухвала Приморського районного суду м.
Одеси від 26 травня 2014 року не може
вважатись законною та обґрунтованою, у
зв'язку з чим вона підлягає скасуванню
з направленням справи до суду першої
інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного та керуючись
п. 4 ч. 2 ст. 307, п. 4 ст. 311, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м.
Одеси від 26 травня 2014 року - скасувати,
справу за позовом ОСОБА_2 до Головного
Управління державної міграційної
служби України в Одеській області про
встановлення факту, який має юридичне
значення, відшкодування моральної
шкоди направити для продовження
розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної
сили з моменту її проголошення та може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили до суду касаційної
інстанції

Головуючий
Погорєлова С.О.

Судді
Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.