Справа № 2-652/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2014 р. Тернівський районний суд
м. Кривого Рогу

у складі:

головуючого, судді -
Тарасенко О.В.

при секретарі -
Махоня Н.Ю.

за участі:

позивача
ОСОБА_1

представника позивача -
ОСОБА_2

представника відповідача ПАТ
«ПівнГЗК» - Юферевої Л.М.

представник відповідача ТОВ «ДСД» -
Захарченко В.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Кривому Розі
справу за позовом

ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства « Північний гірничо -
збагачувальний комбінат » та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ДСД» про
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

16.02.2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом, який уточнив 02.11.2011 року, до
ПАТ "ПівнГЗК" та ТОВ «ДСД» про
відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначив, що 12.06.1979 р. він був прийнятий
на роботу помічником машиніста
екскаватора в кар'єрі Ганнійського
рудника Північного ГЗК, з 01.02.1984 р. по
20.11.1984 р. був заступником начальника
екскаваторної дільниці № 2 з видобутку
руди і породи на автотранспорт
Ганнівського кар'єра Ганнівського РУ
ПівнГЗК, з 23:11.1985р. по 15.01.1987р. - помічник
машиніста екскаватора в кар'єрі
Ганнівського кар'єра Ганнівського РУ
ПівнГЗК, з 31.07.1992р. по 01.08.1997р. - заступник
начальника Ганнівського кар'єра по МТЗ
Ганнівського РУ ПівнГЗК, з 01.08.1997 р. по
01.12.1999р. - помічник машиніста
екскаватора в кар'єрі Ганнівського
кар'єра ВАТ «ПівнГЗК», з 02.12.1999р. по
01.01.2000р. - механік дільниці механічних
майстерень № 8 Ганнівського кар'єра ВАТ
«ПівнГЗК», з 01.01.200р. по 01.09.2003 р. - майстер
поверхового комплексу дільниці
механічних майстерень № 8 Ганнівського
кар'єра ВАТ «ПівнГЗК», з 01.09.2003р. по
12.07.2004р. - майстер дільниці механічних
майстерень Ганнівського кар'єра ВАТ
«ПівнГЗК», з 12.07.2004р. по 04.10.2004 р. - слюсар
черговий та з ремонту устаткування в
кар'єрі та на відвалах виробничої
дільниці з ремонту і утримання
механічного устаткування № 14
Ганнівського кар'єра ВАТ «ПівнГЗК», з
04.10.2004р. по 16.03.2009р. - слюсар черговий та з
ремонту устаткування в кар'єрі
виробничої бурової дільниці
Ганнівського кар'єра ВАТ «ПівнГЗК», з
16.03.2009р. - слюсар черговий та з ремонту
устаткування в кар'єрі ТОВ «ДСД».

Працюючи тривалий період часу слюсарем
черговим та з ремонту устаткування в
кар'єрі та на кар'єрній поверхні,
виконував роботи по монтажу, демонтажу,
наладці , опробуванню та ремонту
механічної частини технологічного
устаткування. При цьому умови праці
характеризуються запиленістю повітря
робочої зони підвищених параметрів в
зв'язку з несвоєчасним пилеподавленням
на автошляхах та пилячих майданчиках
кар'єру.

При цьому в наслідок особливостей
технологічного процесу, пов'язаного з
використанням наведених професій, на
протязі 16 років 7 місяців працював в
умовах впливу шкідливих факторів, що
перевищували гранично допустимий
рівень (ГДР) на робочих місцях стали
причиною виникнення та розвитку
професійного захворювання у позивача.

10.11.2009р. рішенням Українського НДІ
промислової медицини йому було
встановлене професійні захворювання:
хронічне обструктивне захворювання
легень першої ст. (пилової бронхіт
Першої-другої ст. емфізема легень
першої-другої ст.) ЛН - першого-другого
ст. код : 1-44.

Комісією 01.12.2009 р. було проведено
розслідування професійного
захворювання. Згідно п. 17 акту, причиною
профзахворювання стала робота
протягом 16 років 7 місяців в шкідливих
умовах запиленості повітря робочої
зони, що перевищує ГДК. Згідно
первинного висновку МСЄК (довідка ДНА-02
№ 034304 ) йому встановлено ступень втрати
професійної працездатності - 25% з 14
грудня 2009р. безстроково, інвалідність
не встановлена.

Відповідно до ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є завдання
майнової (матеріальної) та моральної
шкоди іншій особі.

Отже, згідно ст. 23 Цивільного кодексу
України «особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я». У зв'язку з
професійним захворюванням у ОСОБА_1
змінився спосіб та якість життя, що
завдає йому моральних страждань. Він
перебуває на диспансерному обліку,
змушений змінити звичний спосіб життя -
постійно лікуватися амбулаторно та
стаціонарно. Він відчуває себе
немічним та безпорадним: не дає спокою
періодично сухий кашель, почуття
важкості у грудній клітині, біль в
області серця, головний біль,
запаморочення, слабкість. Постійно
турбує задишка, навіть при незначному
фізичному навантаженні та ходьбі.
Турбує кашель, біль у грудях та
міжлопатковій ділянці, слабкість.
Замість того, щоб бути корисним для
своєї сім'ї, він перетворився в
інваліда, який потребує сторонньої
допомоги. Це дуже заважає спілкуванню з
оточуючими, завдає йому психологічної
травми. Всі ці обставини дуже
ускладнюють його життя, очікування
можливого погіршення стану здоров'я
заважає будувати плани на майбутнє,
створюючи почуття пригніченості,
розпачу, психологічного дискомфорту.
Факт завдання йому моральних страждань
підтверджується згідно первинного
висновку МСЄК (довідка ДНА-02 № 034304 ).
Виписками з історії хвороби. Моральну
шкоду він оцінює у 173 800 грн.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача позовні вимоги
підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «ПівнГЗК»
позов не визнала пояснила, що виробнича
діяльність підприємства, яка
використовує працю робітників у
шкідливих умовах не є протиправною за
умовами дотримання роботодавцем
гарантій прав працівників на охорону
праці. ПАТ «ПівнГЗК» виконувало вимоги
ЗУ «Про охорону праці»: при прийняття
позивача на роботу проінформувало про
умови праці та наявність небезпечних і
шкідливих виробничих факторів;
проводило періодичні медичні огляди;
забезпечувало індивідуальними
засобами захисту; надавало пільги та
компенсації; сплачувало внески на
загальнообов'язкове державне
соціальне та пенсійне страхування.
Тобто, відповідач не допускав стосовно
позивача порушення норм чинного
законодавства про охорону праці.

Крім того тривалість роботи працівника
у шкідливих умовах , яка збільшує
рівень професійного ризику, залежить
від самого працівника і лише він несе
відповідальність за наслідки свого
вибору. Таким чином причинно -
наслідковий зв'язок між професійним
захворюванням і діями самого
потерпілого, які виражаються у
тривалому продовженні роботи в
шкідливих умовах праці, а не діями
роботодавця, який не має можливості
будь - яким чином обмежити термін
роботи працівника у шкідливих умовах.

Позивач не надав будь яких доказів щодо
підтвердження факту заподіяння
моральної шкоди, як і обґрунтування
розміру моральної шкоди.

Крім того згідно ст. 237-1 КЗпП України
підставою для виникнення матеріальної
відповідальності є протиправне, винне
невиконання чи неналежне виконання
однією із сторін трудового договору
своїх обов'язків, яке спричинило
заподіянню шкоди. Позивач був
ознайомлений з умовами праці і
погодився на роботу в шкідливих умовах.

Наказом МОЗ України від 22.11.95р. N 212
затверджено «Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків», який був чинний
на той час (далі Порядок), згідно з п.п.
1.1. п.1 обов'язки щодо встановлення факту
спричинення моральної шкоди
потерпілим на виробництві покладено на
медико-соціальні експертні комісії
(МСЕК).

У п.3.8 зазначеного Порядку передбачено,
що «Висновком медичних органів як
підставою для відшкодування моральної
шкоди може бути висновок
лікаря-психіатра
лікувально-профілактичного закладу,
або лікарсько-консультативної чи
медико-соціальної експертної комісії
про стрес, якого зазнав потерпілий в
результаті трудового каліцтва чи
професійного захворювання, чи їх
наслідків про депресію чи інші
негативні вияви стану потерпілого».
Тобто, для встановлення факту
моральної шкоди необхідні докази, які б
підтверджували негативні психологічні
наслідки у потерпілого, такі як
висновок лікаря-психіатра
лікувально-профілактичного закладу,
або лікарсько-консультативної чи
медико-соціальної експертної комісії
про стрес чи депресію, які зазнав
потерпілий в результаті професійного
захворювання.

Відповідно до пункту 48 «Правил», спори
між потерпілим або іншими
заінтересованими особами і власником
щодо права на відшкодування шкоди
визначення або перерахування її
розміру, а також наявності порушення
правил охорони праці, визначення
ступеня провини власника і потерпілого
та інших умов, від яких залежить розмір
відшкодування шкоди, вирішуються в
порядку, встановленому для розгляду
трудових спорів.

Позивачем не надано доказів які б
підтвердили факт причинення йому
моральної шкоди, а розмір її
відшкодування ні чим не обґрунтований.
На підставі викладеного просять в
позові відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «ДСД»
позов підтримав.

Вислухавши позивача, представників
позивача, відповідачів, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що позов
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та сторонами
не оспорюється, що позивач тривалий час
працював у шкідливих умовах на ВАТ
«ПівнГЗК», під час роботи в якому йому
встановлено первинно 14.12.2009 р.
професійне захворювання, яке було
отримано в період роботи в ВАТ
«ПівнГЗК». Висновком МСЕК від 14.12.2009 р.
позивачу первинно встановлено втрату
професійної працездатності у розмірі
25%.(а.с.5-8, 22).

Таким чином у позивача на
підставі висновку МСЕК від 14.12.2009 р.
право на відшкодування моральної шкоди
виникло з 14.12.2009 року, дня встановлення
ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами),
судам необхідно враховувати , що
відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України за
наявності погіршення прав працівника у
сфері трудових відносин ( в тому числі
виконання робіт у безпечних для життя і
здоров'я умовах), яке призвело до його
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по
відшкодуванню моральної (немайнової)
шкоди покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

3 01 квітня 2001 року набрав чинності
Закон України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності».
Одним із завдань цього Закону та
обов'язку Фонду соціального
страхування було відшкодування
моральної шкоди, заподіяної умовами
виробництва, застрахованим та членам
їх сімей від нещасних випадків.

Законами України про Державний бюджет
на 2006 рік та 2007 рік, зупинялась дія, в
частині відшкодування моральної
шкоди застрахованим та членам їх
сімей, абзацу 4 ст. 1, підпункту «є» ч, 1
ст. 21, ч. З ст. 28, ч. З ст. 34 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Крім цього, Законом від 28.12.2007 року № 107
з п. З Прикінцевих положень виключені
слова, які свідчили про відшкодування
за умов, зазначених у цьому пункті,
моральної (немайнової) шкоди
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей, і водночас доповнено цей пункт
таким абзацом: «відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків моральної шкоди
застрахованим та членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку припиняється з 01 січня 2008
року».

Конституційний Суд України в абзаці 9
пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про
страхові виплати) зазначив, що
положеннями п. 1, абзацу 3 п. 5, п. 9, абзацу
3 п. 10, п.11 розділу 1 Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23.02.2007 року №717,
скасовано право застрахованих
громадян, що потерпіли на виробництві
від нещасного випадку або професійного
захворювання, на відшкодування
моральної шкоди за рахунок Фонду, яке
вони мали відповідно до приписів
первинної редакції Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності». Проте, Конституційний
Суд України вважає, що саме право цих
громадян на відшкодування моральної
шкоди не порушено, оскільки ст. 1167
Цивільного кодексу України та ст.. 237-1
КЗпП України їм надано право
відшкодовувати моральну шкоду за
рахунок власника або уповноваженого
ним органу (роботодавця). Встановлений
законодавством розподіл обов'язків
щодо відшкодування моральної шкоди
потерпілим на виробництві від
нещасного випадку та професійного
захворювання не суперечить вимогам
статті 22 Конституції України. З огляду
на викладене, Конституційний Суд
України не вбачає підстав для визнання
неконституційними положень п.1, абзацу 3
п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності».

З урахуванням вищевикладеного суд
вважає, що спірні правовідносини
виникають із трудових правовідносин і
позивач має право на відшкодування
моральної шкоди відповідачем - ПАТ
«ПівнГЗК».

Визначаючи розмір моральної шкоди,
суд вважає, що слід врахувати
роз'яснення п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995р., з
подальшими змінами, "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди",
відповідно до якого, розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає в межах заявлених
вимог залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням в
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховується характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках,
конкретних обставин по справі,
характер моральних страждань і
наслідків, що наступили.

Отже, враховуючи те, що вперше
позивачу встановлено 25% втрати
працездатності, а також характер
захворювання, пов'язаних з
спричиненням профзахворюванням
фізичних і моральних страждань
позивача, їх тривалість і тяжкість,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках,
конкретних обставин по справі, і
наслідків, що наступили та виходячи із
засад розумності, виваженості та
справедливості, суд вважає, що слід
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково та стягнути з відповідача ПАТ
"ПівнГЗК" на користь ОСОБА_1 20 000,0 грн. у
відшкодування моральної шкоди.

На підставі ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України ,
ст.10, 11, 60, 88, 209 ч.3, 212, 213-214, 218 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "Північний
гірничо-збагачувальний комбінат" про
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Північний гірничо-
збагачувальний комбінат" на користь
ОСОБА_1 на відшкодування моральної
шкоди - 20 000,0 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Північний
гірничо-збагачувальний комбінат" на
користь держави судовий збір в сумі 8,50
грн.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Північний
гірничо-збагачувальний комбінат" на
користь держави витрати з
інформаційно-технічного забезпечення
розгляду цивільної справи в сумі 15,0
грн.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Тернівський районний суд м. Кривого
Рогу. Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: