Провадження №2/761/6966/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01 жовтня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова
А.А.

при секретарі: Вольда
М.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві в приміщенні
суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Б2Б-Центр» про
зобов»язання вчинити дії та стягнення
моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до
Шевченківського районного суду м.
Києва з позовом до відповідача
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Б2Б-Центр», в якому
просив суд зобов»язати відповідача
вчинити дії спрямовані на розгляд його
заяви про прийняття на роботу від 17.06.2014
року, ознайомити його з результатом її
розгляду та здійснити заходи з його
працевлаштування та стягнути на його
користь моральну шкоди.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовував тим, що 17.06.2014 року на
офіційному інтернет-сайті Державної
служби зайнятості України відповідач -
ТОВ «Б2Б-центр» опублікувало
інформацію про наявність вакансії
«Директор (начальник, інший керівник)
підприємства» у зв»язку з чим позивач
18.ж06.2014 року направив на його адресу
заяву про прийняття на роботу із
резюме. Між тим, станом на 18.08.2014 року
будь-яких дій з боку відповідача щодо
вказаної заяви відсутні, що позивач
вважає фактичною відмовою у прийнятті
на роботу. Посилаючись на вимоги
ст.ст.24,32,43 Конституції України, ст.2,2-1,5,
22,24, 232 Кодексу законів про працю
України та постанову пленуму
Верховного суду України №9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів» вважає, що йому
відмовлено відповідачем в укладені із
ним трудового договору, а тому
звернувся до суду із цим позовом.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не
з»явився, але направив до суду заяву
про розгляд справи у його відсутність,
підтримавши наведені у позові вимоги.

Представник відповідача Лі Д. Д. в
судовому засіданні заперечувала проти
задоволення позову, подані письмові
заперечення підтримала, вважаючи позов
безпідставним, так як в період
розміщення інформації про наявність
вакансії «Директор/директор
(начальник, інший керівник)
підприємства», на сайті Державної
служби зайнятості України: http:www.trud.gov.ua
з 17.06.2014 по 22.07.2014 TOB «Б2Б-ЦЕНТР» від
позивача не було отримано заяви про
прийняття на вказану вище вакансію.
Необхідно зазначити, що в заяві на
розміщення вакансії, за формою ЗПН,
були зазначені особливі вимоги до
кандидати, не було попередньої
домовленості між TOB «Б2Б-ЦЕНТР» та
ОСОБА_1 про його працевлаштування,
засобами телефонного зв»язку позивач
до відповідача не звертався, а тому
ніяких відносин між позивачем, в тому
числі трудових, не було. Крім того,
позивач до центру зайнятості
Шевченківського району із заявою про
його працевлаштування не звертався і
не був зареєстрований як особа, що
потребує направлення на роботу в
Шевченківському районі м.Києва. Крім
того, згідно трудового договору
вказану позивачем вакантну посаду вже
займає інша особа.

Суд, розглянувши подані сторонами
документи, повно і всебічно з'ясувавши
всі фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, вважає, що в задоволенні позову
необхідно відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Позивач у своїй позовній заяві
посилається на порушення відповідачем
вимог трудового законодавства,
оскільки відсутність відповіді від
нього він вважає відмовою у прийнятті
на роботу.

Між тим, відповідно до ст.2 Кодексу
законів про працю України - право
громадян України на працю, - тобто на
одержання роботи з оплатою праці не
нижче встановленого державою
мінімального розміру, - включаючи право
на вільний вибір професії, роду занять
і роботи, забезпечується державою.
Держава створює умови для ефективної
зайнятості населення, сприяє
працевлаштуванню, підготовці і
підвищенню трудової кваліфікації, а
при необхідності забезпечує
перепідготовку осіб, вивільнюваних у
результаті переходу на ринкову
економіку.

Працівники реалізують право на працю
шляхом укладення трудового договору
про роботу на підприємстві, в установі,
організації або з фізичною особою.

Статею 21 вказаного Кодексу
передбачено, що трудовий договір є
угода між працівником і власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Стаття 22 Кодексу забороняє
необгрунтовану відмова у прийнятті на
роботу.

Між тим, як встановлено судом вказані
трудові правовідносини між позивачем і
відповідачем не настали з огляду на те,
що трудовий договір між сторонами не
укладався, а доказів відмови позивачу з
боку відповідача у прийнятті його на
роботу суду надано не було.

До таких висновків суд прийшов з огляду
на наступне.

Так, як на підставу своїх вимог про
необхідність задоволення позову
ОСОБА_1 посилається на те, що він
направив на адресу відповідача заяву
про прийняття на роботу із своїм
резюме, надавши суду завірену ним же
копію відповідної заяви від 17.06.2014 року
та поштові відправлення на адресу
відповідача із печаткою поштового
відділення м.Львів про їх отримання
відділенням зв»язку (а.с.2-4).

Однак, будь-яких доказів про отримання
вказаних документів від нього
відповідачем за адресою його
місцязнаходження в м.Києві суду надано
не було.

Крім того, посилання позивача на
порушення відповідачем вимог п.6
постанови Пленуму Верховного суду
України №9 від 06.11.1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів» є
безпідставним, оскільки ніяких доказів
про можливість віднесення позивача до
зазначеної у вказаному пункті
постанови пленуму категорії осіб
надано суду не було.

Згідно із ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно вимог ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Суд не вправі обґрунтовувати рішення
про задоволення позову за наявністю
лише припущення позивача про
отримання відповідачем його заяви про
прийняття на роботу без надання
належних і допустимих доказів
отриманням ТОВ «Б2Б-Центр» вказаної
заяви.

Приймаючи до уваги те, що позивач в
судове засідання не з»явися,
передбаченим ч.1,2 ст.10 ЦПК України
принципом змагальності сторін не
скористався, належних доказів в
обґрунтування позовних вимог суду не
надав, суд вважає заявлені позовні
вимоги є необґрунтованими та
безпідставними.

При прийнятті вказаного рішення судом
враховано пояснення відповідача в
судовому засіданні про відсутність
заяви про прийняття на роботу позивача
і надані докази прийняття на вакантну
посаду іншої особи, яка з врахуванням
наявних у Єдиному реєстрі підприємств
вже займала вказану вакантну посаду
директора ТОВ «Б2Б-центр» з 2013 року.

Також, не вбачає підстав для
задоволення вимог позивача в
зобов»язанні ТОВ «Б2Б-центр» здійснити
його працевлаштування, оскільки чинним
законодавством відповідача не
уповноважено здійснювати
працевлаштування фізичних осіб, а
також тому, що позивачем не було
дотримано процедури щодо здійснення
працевлаштування із надання
відповідної заяви на прийняття на
роботу, доказів її отримання
відповідачем надано не було.

Позивач просив також стягнути з
відповідача моральну шкоду в розмірі -
1000 грн. без будь-якого посилання на
норми законодавства та без надання
доказів заподіяння йому вказаної
шкоди.

В зв»язку з цим, враховуючи вимоги
пункту 3 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від №4 від 31.03.1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», ч.3 ст.10, 57, 60 ЦПК України суд не
вбачає підстав для задоволення позову,
оскільки позивач не надав суду доказів,
які підтверджують факт заподіяння йому
моральних страждань або втрат
немайнового характеру.

На підставі викладено, керуючись
ст.ст.2,5, 22 Кодексу законів про працю
України, ст. ст. 3, 57-61, 208, 209, 213, 214, 215, 218, 223
ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Б2Б-Центр» про
зобов»язання вчинити дії та стягнення
моральної шкоди, - відмовити у повному
обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: