Справа № 0907/2-8426/2011
Провадження № 22-ц/779/2221/2014
Головуючий у 1 інстанції Островський Л.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Матківського Р.Й., Шалаути Г.І.,

секретаря
Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості та відшкодування
моральної шкоди за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського
міського суду від 29 жовтня 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2011 року ОСОБА_2 звернулась з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу в
сумі 41430 грн., 3% річних від простроченої
суми в розмірі 1200 грн. та 2000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим,
що 18.12.2008 року купила у ВАТ "Кредобанк"
11000 євро по курсу 13,60 грн. на суму 149600
грн. та 6000 доларів США по курсу 9,48 грн.
на суму 56880 грн. Обмін валюти проводила
касир ОСОБА_3, яка не видала їй належної
квитанції.

Посилаючись на те, що в день купівлі
валюти курс валют був значно меншим, а
відповідач, відмовившись відмінити
операцію з обміну та написавши
розписку про повернення протягом
січня-лютого 2009 року різниці курсу в
сумі 41430 грн., не повернула зазначену
суму і по даний час, ОСОБА_2 просила
позов задовольнити.

Справа неодноразово розглядалась
судами різних інстанцій.

Оскаржуваним рішенням
Івано-Франківського міського суду від
29 жовтня 2013 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості та
відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на незаконність та
необґрунтованість судового рішення, що
ухвалено з порушення норм
матеріального та процесуального права.
У зв'язку з цим, просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове, яким позовні вимоги задовольнити
у повному обсязі.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує
тим, що у відповідності до ст.1046, 1049 ЦК
України, між нею та відповідачем було
укладено письмовий правочин - розписка
(фактичний договір позики), але
відповідач не виконала свої
зобов'язання за письмово укладеним
правочином. Наявність невиконаних
боргових зобов'язань позичальника
підтверджується оригіналом складеної
нею боргової розписки, яка знаходиться
у кредитора.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта та його представника,
заперечення відповідача та її
представника, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення з
таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції в повній мірі не
відповідає цим вимогам процесуального
права.

Відповідно до вимог ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із
того, що копія розписки, яка додана до
матеріалів справи не є допустимим
доказом відповідно до положень ст.59, 64
ЦПК України, оскільки вона належним
чином не завірена, оригінал цієї
розписки для огляду у судовому
засіданні позивачем не надавався.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції.

ОСОБА_2 при поданні позовної заяви
надала копію розписки (а.с.4). В
засіданні апеляційного суду при
попередньому перегляді справи в
апеляційному порядку 10.01.2014 року
позивач подала оригінал розписки
(а.с.97).

Таким чином, у суду першої
інстанції не було правових підстав,
згідно ст.59, 64 ЦПК України, для визнання
копії розписки неналежним та
недопустимим доказом, а тому висновок
суду про відмову у задоволенні позову з
цих підстав є необгрунтованим.

Подаючи позов до суду та
оскаржуючи рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку,
позивач свої вимоги обґрунтувала тим,
що у відповідача перед нею існують
боргові зобов'язання в розмірі 41430 грн.,
які виникли на підставі договору
позики. Додатково позивач у позовній
заяві вказала, що відповідач своїми
неправомірними діями завдала їй
матеріальної та моральної шкоди, які
просила відшкодувати згідно ст.ст.1166,
1167 ЦК України.

На думку колегії суддів грошові
кошти в сумі 41000 грн. не можуть бути
стягненні з відповідача ні згідно
договірних зобов'язань (договір
позики), ні згідно відшкодування
матеріальної та моральної шкоди з
наступних підстав.

Статтею 509 ЦК України передбачено,
що зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші, тощо) або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватись
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст.1047 передбачено, що на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно зі ст.526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

З матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_3 зобов'язана повернути ОСОБА_2
41000 грн. на протязі січня-лютого 2009 року,
що підтверджується розпискою від 30.12.2008
року (а.с.4, 97).

Таким чином, розписка містить
лише зобов'язання повернути грошові
кошти, натомість за положеннями ч.1
ст.1046 ЦК України, за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
таких умов розписка не містить. Позивач
в апеляційному суді пояснила, що дійсно
між нею та ОСОБА_3 договору позики не
укладалось і гроші їй вона не позичала,
а відповідач зобов'язалась повернути
їй курсову різницю валют, яку на її
думку вона втратила в результаті дій
ОСОБА_3, тобто по суті відшкодувати
завдану шкоду.

В той же, час ОСОБА_3 заперечує
факт написання спірної розписки та те,
що вона має повернути позивачу курсову
різницю, оскільки ніяких зобов'язань з
цього приводу вона на себе не брала.

Враховуючи вищенаведене, не
підлягають до задоволення і вимоги
позивача з приводу стягнення з
відповідача 3% річних за порушення
строків повернення грошових коштів у
розмірі 1200 грн., оскільки в даному
випадку відсутні договірні
зобов'язання (договір позики не
укладався), а тому ст.625 ЦК України не
може застосовуватись до даних спірних
правовідносин.

Одночасно, відповідно до положень
ст.ст. 1166, 1167 ЦК України майнова шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала. Моральна шкода,
завдана фізичній особі
відшкодовується особою, яка її завдала
за наявності її вини. Особа, яка завдала
шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо доведе, що шкоду
заподіяно не з її вини.

Згідно до загальних підстав
відповідальності, встановлених ст. ст.
1166, 1167 ЦК, для покладення
відповідальності (деліктної) на
заподіювача майнової та моральної
(немайнової) шкоди, відповідно,
необхідна сукупність чотирьох умов, а
саме: наявність шкоди; протиправність
дій заподіювача; причинний зв'язок між
протиправною поведінкою заподіювача і
шкодою; вина в заподіянні шкоди.

В деліктних правовідносинах саме
на позивача покладається обов'язок
довести наявність шкоди та її розмір,
протиправність поведінки заподіювача
шкоди та причинний зв'язок такої
поведінки із заподіяною шкодою.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у п.2 постанови №6 від 27
березня 1992 року "Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди", розглядаючи
спори про відшкодування шкоди, суди
повинні мати на увазі, що шкода,
заподіяна особі і майну громадянина
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

На думку колегії суддів, позивач
жодними доказами не довела, що ОСОБА_3
по-перше взагалі здійснювала обмін
валют під час її обслуговування у ВАТ
"Кредобанк". Відсутні будь-які докази,
що відповідач на той час працювала у
ВАТ "Кредобанк" і що така операція з
грошовими коштами відбулась (відсутні
квитанції, офіційні листи банківської
установи і таке інше). Позивач не
зверталась з відповідними скаргами чи
зауваженнями до керівництва ВАТ
"Кредобанк", яке, за умови перебування
відповідача у трудових відносинах з
банком, мало нести відповідальність за
порушення допущені працівником під час
обміну валют. Натомість, позивач
стверджує, що вирішила врегулювати
дане питання безпосередньо із ОСОБА_3
Хоча, згідно ч.1 ст.1172 ЦК України,
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків. Ніяких інших
відомостей крім того, що відповідач має
повернути певну суму грошей, розписка
не містить. Крім того, розписка має
виправлення щодо суми, яку необхідно
повернути відповідачу, що викликає
сумніви в її справжності. Враховуючи це
позивачем не доведено навіть сам факт
спричинення шкоди та те, що саме ОСОБА_3
спричинила таку шкоду і між цими діями
та наслідком є причинний зв'язок. При
цьому, позивачем не доведено і те, що в
день купівлі іноземної валюти курс
долара США мав становити саме 7 доларів
США за гривню, а не 9,48, по якому було
здійснено купівлю. Згідно
загальнодоступної інформації, курс
долара США на 18.12.2008 року щодо його
продажу становив на міжбанківському
валютному ринку - 9,8 доларів за одну
гривню.

ОСОБА_2 також подала заяву про
направлення матеріалів справи до
правоохоронних органів для прийняття
рішення стосовно відкриття
кримінального провадження відносно
ОСОБА_3 за скоєння злочину,
передбаченого ч.3 ст.191 КК України
(а.с.24-25). У судовому засіданні
апеляційного суду позивач підтвердила,
що в іншому порядку до правоохоронних
органів у зв'язку з діями відповідача
вона не зверталась і вони ніяких рішень
стосовно ОСОБА_3 не приймали. Таким
чином, ні факт злочину, ні факт
правопорушення компетентними органами
у встановленому законом порядку не
зафіксований, що виключає можливість
встановлення вини відповідача у даному
випадку. Тим більше, що ОСОБА_3 доводи
позивача заперечує та не визнає
розписку, а про проведення судової
почеркознавчої експертизи сторони суд,
в порядку ст.143 ЦПК України, не просили,
хоч справа неодноразово слухалась
судами.

А тому, колегія суддів вважає, що
позивач не довела своїх позовних вимог
у встановленому законом порядку і
підстав для стягнення з ОСОБА_3
грошових коштів в сумі 41430 грн., як
відшкодування матеріальної шкоди за
завдані збитки при обміні валюти 18.12.2008
року, не має, як і стягнення відповідно
моральної шкоди.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
підлягає до скасування з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог у зв'язку з
їх недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 29 жовтня 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості та
відшкодування моральної шкоди -
відмовити за недоведеністю позовних
вимог.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Р.Й. Матківський

Г.І. Шалаута