У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Демянчук С.В., Ковалевича
С.П.

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Дубровицького
районного суду Рівненської області від
02 червня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
„ПриватБанк" про скасування
підвищеної ставки процентів за кредит,
про визнання застосування нечесної
підприємницької практики, про визнання
недійсним частини договору, про
зобов"язання по вчиненню дій, -

в с т а н
о в и л а :

ОСОБА_1 12 лютого 2014 року звернувся до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку „ПриватБанк" про скасування
підвищеної ставки процентів за кредит,
про визнання застосування нечесної
підприємницької практики, про визнання
недійсним частини договору, про
зобов"язання по вчиненню дій.

Рішенням Дубровицького районного суду
Рівненської області від 02 червня 2014
року в задоволенні даного позову
відмовлено.

Вважаючи дане рішення незаконним
ОСОБА_1 подав на нього апеляційну
скаргу.

Вказує, що судом першої інстанції
при ухваленні рішення не в повній мірі
взято до уваги певні обставини,
письмові докази, зміст умов договору, у
їх взаємозв'язку, які мають суттєве
значення для вирішення справи у
відповідності із законом:

Зазначає, що йому при укладенні
договору відповідачем надавалась
гарантія по здешевленню кредиту
протягом всього часу дії договору
через Державну іпотечну установу (далі
ДІУ) шляхом надання їй пропозиції щодо
відступлення прав вимог за договором з
посиланням на укладену угоду між
банком та ДІУ.

Стверджує, що саме надання таких
гарантій спонукало його на укладення
договору іпотечного кредиту. На дані
обставини вказувалось у позовній
заяві. Ці обставини відповідач не
заперечував. В даному випадку суд не
брав вказані обставини у взаємозв'язку
із п.8.8 Договору у відповідності до ст.
212 ЦПК України і не навів мотивів з яких
він вважав відсутність даного факту.

Підтвердженням надання гарантій
рефінансування і що саме ця обставина
спонукала позивача на підписання угоди
, а також підтвердженням некоректної
поведінки відповідача при виконанні
договору є аналіз змісту його трьох
листів у порівнянні із текстом листа
ДІУ позивачу.

Суд же всупереч листу від 31.07.2008р. за
№20.1.3.2/6-11860, банку вказує на достатність
будь-якої відмови ДІУ у пропозиції
банку.

Вказує, що лише при відмові ДІУ у
прийнятті пропозиції по
рефінансуванню договору у
відповідності до п.8.8 застосовується
наступний пункт по зміні процентної
ставки.

Суд не взяв такий письмовий доказ, як
лист від 02 вересня 2009 року № 3.37.0.0.2/377 у
взаємозв'язку із попереднім, в якому
відповідач сам стверджує, що
пропозиції надаються у відповідності
до Стандартів ДІУ і укладеної між ними
Генеральної угоди.

Просить скасувати оскаржуване
рішення та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, беручи до уваги
пояснення учасників процесу, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для їх
задоволення.

На підтвердження такого висновку в
рішенні наведені відповідні мотиви та
докази, з якими погоджується і
апеляційний суд.

Судом встановлено, що 12 березня 2008
року між позивачем та ЗАТ "ПриватБанк"
(із подальшою зміною найменування ПАТ
КБ "ПриватБанк") був укладений договір
про іпотечний кредит №R0R0GI, згідно
з умовами якого позивач отримав
кредитні кошти в сумі 123725,00 грн., зі
сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 15% річних на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення 12 березня
2022 року.

Особливістю укладення зазначеного
договору про іпотечний кредит є
наявність умови щодо третьої сторони в
особі Державної Іпотечної установи
України.

Метою діяльності даної організації є
створення умов для представлення
громадянам України більш дешевих, ніж
на ринкових умовах, кредитів на
придбання нерухомості, за рахунок
застосування механізму
рефінансування.

Операція рефінансування фактично
представляє собою викуп ДІУ у банка
кредитів, виданих клієнтам на умовах
співпраці з ДІУ за умови дотримання
конкретних умов оформлення кредитного
договору.

Однією з умов, вищезгаданого договору є
те, що у випадку, якщо права кредитора
за ними не будуть відступлені на
користь будь-якої третьої особи, Банк
має право змінити розмір відсоткової
ставки до розміру, звичайної
процентної ставки, що встановлена у
кредитора для таких видів кредитів.

Відповідно до п.3.5 Постанови Правління
НБУ "Про затвердження правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту" від 10 травня 2007 року,
банки мають право змінювати процентну
ставку лише в разі настання події
незалежної від волі сторін договору,
яка має безпосередній вплив на
вартість кредитних ресурсів банку.

Судом також встановлено, що листом від
31 липня 2008 року Банк повідомив
позивача, що ДІУ не має можливості
викупляти кредити у Банку і фактично не
виконує зобов'язання за договором про
співпрацю, що договір фактично є
тристороннім, в якому третьою стороною
виступає держава в особі Державної
іпотечної установи, яка не виконала
своїх зобов'язань щодо рефінансування
кредиту ( а. с. 15 ).

Листом банку від 02.09.2009 року №3.37.0.0.2/377
адресованого ОСОБА_1 зазначено, що
Приватбанком було надано в Державну
Іпотечну Установу пропозицію щодо
відступлення прав вимоги за іпотечним
кредитом, але банком так і не було
отримано жодної офіційної відповіді
ДІУ, що кваліфікується банком як
відмова, а тому відповідно до п 8.8
договору про іпотечний кредит банк був
вимушений змінити процентну ставку за
даним договором (а.с.16).

Листом «ПриватБанку» від 25 грудня 2008
року позивачу було повідомлено, що у
зв'язку зі зміною кон'юнктури ринку
грошових ресурсів в Україні, а саме:
зміні курсу долара США до гривні більше
ніж на 10%, у порівнянні з курсом долара
США до гривні, встановленого НБУ на
момент укладання даного договору,
зміни облікової ставки НБУ; зміні
розміру відрахувань; у страховий
(резервний) фонд або зміни
середньозваженої ставки по кредитам
банків України у відповідній валюті (по
статистиці НБУ) здійснення поточних
коливань відсоткових ставок за
вкладами та/ або кредитами, або зміні у
грошово-кредитній політиці НБУ;
підвищення ставки за кредитами
Кредиторів України у відповідній
валюті (по статистиці НБУ); підвищення
ставки більш ніж на (три) відсоткових
пунктах за бланковими кредитами
«овернайт» НБУ з дати укладання цього
договору чи останнього перегляду
відсоткової ставки, починаючи з 01.02.2009
року відсоткова ставка за кредитним
договором складатиме 30 % на рік ( а.с. 18 ).

З листа ДІУ від 27 лютого 2013 року № 762/11/2
адресованого позивачу вбачається, що у
рефінансуванні іпотечних кредитів
ПУЛі №138 було відмовлено, у зв'язку із
невідповідністю двох кредитів із 25
зазначених у ПУЛі та запропоновано ПАТ
КБ "Приватбанк" виправити порушення
стандартів і надати нову пропозицію.
Станом на 25 лютого 2013 року пропозиції
щодо відступлення прав вимоги для
здійснення рефінансування за даним
кредитом від банку не надходило (а.с.19).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що якщо умовами кредитного договору,
щодо яких сторони дійшли згоди під час
його укладення, передбачено право
банку в односторонньому порядку
збільшувати розмір процентної ставки
за користування кредитом у разі
настання певних умов із додержанням
установленої кредитним договором
процедури повідомлення позичальника,
то збільшення банком розміру
процентної ставки за цим кредитним
договором в односторонньому порядку є
правомірним.

Вірним є на думку колегії суддів і
висновок суду першої інстанції щодо
того, що вимоги позивача про визнання
неправомірним підвищення ПАТ КБ
"Приватбанк" відсоткової ставки до 30% із
01 лютого 2009 року по договору про
іпотечний кредит за №R0R0GI від 12
березня 2008 року та зобов'язанні ПАТ КБ
"Приватбанк" скасувати підвищену
відсоткову ставку в розмірі 30
відсотків із 01.02.2009р. задоволенню не
підлягають, як не підлягають
задоволенню і вимоги позивача про
проведення по особистому рахунку
позивача всіх сплачених сум,
зарахованих банком в рахунок сплати
пені, подвійної відсоткової ставки за
кредит, штрафів в рахунок погашення
процентів за користування кредитом
виходячи із відсоткової ставки
встановленою п.1.1 договору в розмірі 15%
річних та на погашення тіла кредиту,
оскільки дані вимоги за своєю природою
є взаємопов'язані.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Частиною 2 ст. 207 цього Кодексу
передбачено, що правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
зазначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства. Сторони мають право
укласти договір, в якому містяться
елементи різних договорів (змішаний
договір). До відносин сторін у
змішаному договорі застосовуються у
відповідних частинах положення актів
цивільного законодавства про договори,
елементи яких містяться у змішаному
договорі, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
змішаного договору.

Як вбачається із анкети-заяви ОСОБА_1
на оформлення кредиту від 26 лютого 2008
року, позивача було ознайомлено з усіма
умовами кредитування, на які він дав
свою згоду, про що свідчить його підпис
у вказаній анкеті-заяві.

Враховуючи вищезазначене, на момент
підписання договору сторонами було
досягнуто згоди з усіх істотних умов.
На час укладання договору обидві
сторони володіли необхідним обсягом
цивільної дієздатності, волевиявлення
учасників було вільним та відповідало
їхній внутрішній волі. Прийнявши
грошові кошти у відповідача, позивач
погодився з умовами даного договору, а
тому дана його вимога є безпідставна.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням колегії судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області від 26.11.2013
року у справі за скаргою ПАТ
«ПриватБанк» на рішення Дубровицького
районного суду від 09.08.2013 року по справі
за позовом ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_1
про звернення стягнення та зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ПриватБанк» про
недійсність правочину - договору
№R0R0GI000006005 від 12 березня 2008 року, яким
рішення Дубровицького районного суду
Рівненської області від 09.08.2013 року
скасовано та відмовлено у задоволенні
зустрічних вимог ОСОБА_1 до ПАТ
«ПриватБанк» про недійсність
правочину - договору №R0R0GI000006005 від 12
березня 2008 року.

З вищезазначеного рішення суду
вбачається, що у даному випадку, судом
вже було вирішено спір по кредитному
договорі про визнання його недійсним в
цілому, зокрема з підстави
використання банком нечесної
підприємницької діяльності, що тоді не
знайшло свого підтвердження, а відтак
дана вимога позивача є безпідставною
та не потребує свого доведення.

Недоведеним позивачем є наявність
умислу в діях відповідача, щодо
введення ОСОБА_1 в оману з метою
укладання договору про іпотечний
кредит №R0R0GI від 12 березня 2008 року.

Не знайшли свого підтвердження і
доводи позивача про умисне створення
підстав для відмови у рефінансуванні
кредиту позивача шляхом надання до ДІУ
пропозицій по відступленню права
вимоги за кредитним договором без
дотримання стандартів ДІУ і умов
укладеної угоди між банком і ДІУ та
створенню обставин для підвищення
відсоткової ставки за кредит до 30%
річних із 01.02.2009р. оскільки знову ж таки,
в даному випадку необхідно довести
наявність умислу у діях відповідача, що
має істотне значення. Твердження
позивача, що дана обставина
підтверджується листом - відповіддю
ДІУ від 27.02.2013 року за №762/11/2, про те, що
«пропозицій щодо відступлення права
вимоги для здійснення рефінансування
за кредитом відповідача не надходило»,
не може бути доказом навмисного
створення підстав для відмови у
рефінансуванні кредиту.

Інших доказів у відповідності до ч.2
ст.59 ЦПК України, позивачем на
підтвердження факту умислу в діях ПАТ
КБ «ПриватБанк» суду не надано.

Таким чином, судова колегія не
знаходить правових підстав не
погодитися з висновками суду першої
інстанції, оскільки вони ґрунтуються
на матеріалах справи, які ретельно
досліджені у ході розгляду справи.
Висновки суду першої інстанції вірно
обґрунтовані у мотивувальній частині
рішення і судова колегія з ними
погоджується оскільки вони повністю
відповідають обставинам справи, яким
суд дав вірну оцінку.

Керуючись ст. ст. 308, ст. 313, ст. 315, 317
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Дубровицького районного
суду Рівненської області від 02 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча
А.М. Шеремет

Судді:
С.В.
Демянчук

С.П. Ковалевич