Справа № 513/810/13-ц
Провадження № 2/513/186/14
Саратський районний суд Одеської
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2014 року Саратський районний
суд Одеської області у складі: судді
Бучацької А.І., при секретарі Златіній
О.І., за участю: представників позивача
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, представника
відповідачки ОСОБА_3, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
приміщенні Саратського районного суду
в смт.Сарата цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення
грошових коштів за договором позики,

В С
Т А Н О В И В:

у квітні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до відповідачів ОСОБА_6
та ОСОБА_5, в якому зазначив, що 29 грудня
2011 року між ним та ОСОБА_6 був укладений
договір позики, згідно якого він
передав відповідачу 100 000 доларів США,
що за курсом НБУ складає 810 000 гривень.
Факт отримання відповідачем грошових
коштів підтверджується його розпискою,
в якій він зобов'язався повернути борг
по пред'явленню позивачем вимоги. На
його письмову вимогу повернути борг в
добровільному порядку відповідач борг
не повернув. Позивач вважає, що з
моменту отримання відповідачем ОСОБА_6
зазначеної суми грошових коштів,
останні стали об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_6,
оскільки відповідачі в цей же день за
вказані грошові кошти придбали
нерухоме майно.

Посилаючись на ці обставини, позивач
просив стягнути солідарно з ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 на його користь борг за
договором позики від 29 грудня 2011 року у
сумі 810 000 гривень та судові витрати.

Відповідач ОСОБА_6 звернувся до суду із
зустрічним позовом до позивача, в якому
просив визнати розписку від 29 грудня
2011 року недійсною, посилаючись на те, що
розписку він написав, але грошових
коштів від позивача не отримував, також
він не отримував від позивача
письмової вимоги про повернення
коштів.

Рішенням Саратського районного суду
Одеської області від 29 серпня 2013 року
позов був задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 солідарно
на користь ОСОБА_4 грошові кошти за
договором позики від 29 грудня 2011 року у
сумі 799 300 гривень та пропорційно судові
витрати у загальній сумі 8441 гривня (т.1
а.с.141-144).

Ухвалою судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області від 16 жовтня 2013 року апеляційна
скарга ОСОБА_6 та ОСОБА_5 була відхилена
і рішення Саратського районного суду
Одеської області від 29 серпня 2013 року
залишено без змін (т.1 а.с.177-181).

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 січня 2014 року касаційна
скарга ОСОБА_6, ОСОБА_5 задоволена
частково. Рішення Саратського
районного Одеської області від 29
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 16 жовтня 2013
року в частині вирішення позову ОСОБА_4
до ОСОБА_5 про стягнення грошових
коштів за договором позики було
скасовано і в цій частині справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції. Рішення Саратського
районного суду від 29 серпня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 16 жовтня 2013 року в частині
вирішення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про
стягнення грошових коштів за договором
позики та зустрічного позову ОСОБА_6
до ОСОБА_4 про визнання розписки
недійсною залишено без змін ( т.1
а.с.220-222).

Під час розгляду справи позивач
ОСОБА_4, його представники ОСОБА_7,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позов підтримали та
просили його задовольнити, посилаючись
на те, що 100 000 доларів США, отримані 29
грудня 2011 року ОСОБА_6 за договором
позики, були використані останнім в
інтересах сім'ї, оскільки в цей день
ОСОБА_5 за вказані кошти купила у
ОСОБА_8 садовий будинок та земельну
ділянку площею 0,0200 га, розташовані за
адресою АДРЕСА_1 У зв'язку з чим,
позивач та його представники вважають,
що з моменту отримання відповідачем
зазначені грошові кошти стали об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, відповідачів по справі.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їхній
представник ОСОБА_3 позов не визнали,
просили відмовити в його задоволенні,
посилаючись на те, що приблизно з 2009
року в сім'ї ОСОБА_6 та ОСОБА_5 склались
напружені відносини, з того часу вони
разом не проживають, спільне
господарство не ведуть, шлюбні
відносини фактично припинили. ОСОБА_5
зазначила, що їй не було відомо про
укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
договору позики грошових коштів, вона
не надавала своєї згоди на укладення
цього договору і жодних коштів від
ОСОБА_6 не отримувала. Вищезазначені
садовий будинок та земельну ділянку
вона придбала у ОСОБА_8 за власні кошти,
які 27 грудня 2011 року отримала в борг у
свого батька ОСОБА_9

Відповідач ОСОБА_6 пояснив, що на
укладення договору позики з позивачем
від 29 грудня 2011 року ОСОБА_5 не надавала
йому ні усної, ні письмової згоди.
Садовий будинок та земельну ділянку
ОСОБА_5 придбала за власні кошти.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх
представників, свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12, дослідивши
письмові докази, суд приходить до
наступних висновків.

Згідно розписки, 29 грудня 2011 року
відповідач ОСОБА_6 взяв в борг у
позивача ОСОБА_4 100 000 доларів США, які
він зобов'язався повернути за вимогою.
Розписка написана ОСОБА_6 власноруч
без будь-якого примусу.

Починаючи з 03 листопада 1990 року та на
час укладання договору позики ОСОБА_6
перебував у шлюбі з ОСОБА_5 згідно
копії актового запису про укладення
шлюбу (а.с. 27).

29 грудня 2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5
були укладені договори купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,0200 га та
садового будинку, розташованих за
адресою: АДРЕСА_1, які були посвідчені
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_13
за реєстровими № 2717 та № 2719.

20 квітня 2013 року позивач звернувся до
відповідача ОСОБА_6 з письмовою вимогою
про повернення грошових коштів в сумі
100000 доларів США протягом 10 днів з дня
отримання повідомлення. Вказана вимога
залишена відповідачем без
задоволення.

Вищевказані обставини встановлені
рішенням Саратського районного суду
Одеської області від 29 серпня 2013 року,
яке набрало законної сили в частині
вирішення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6, а
тому відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України
ці обставини не потребують доказування
(т.1 а.с.142-144).

Свідок ОСОБА_12 показала, що ОСОБА_5 - її
шкільна подруга, вони часто бачаться.
Їй відомо, що з 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6
не живуть однією сім'єю. Батьки ОСОБА_5
придбали для ОСОБА_5 будинок АДРЕСА_1.
Вона часто відвідує ОСОБА_5 за її місцем
проживання, але ОСОБА_6 та його речей у
вищевказаному будинку вона не бачила.

Ухвалами Приморського районного суду
м. Одеси від 14 лютого 2009 року та від 27
березня 2009 року відповідно було
відкрито провадження у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
розірвання шлюбу та позовна заява
залишена без розгляду на підставі п.5
ч.1 ст.207 ЦПК України ( т.3 а.с. 91, 134).

Таким чином, хоча ОСОБА_6 з 03 листопада
1990 року та на час отримання позики
перебував у шлюбі з ОСОБА_5, але
фактично з 2009 року вони припинили
сімейні відносини і спільного
господарства не ведуть.

Пояснення свідка ОСОБА_11 про те, що він
часто бачить ОСОБА_6 за місцем
проживання відповідачки, суд не може
прийняти до уваги в якості доказу того,
що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 підтримують
сімейні відносини, тому що зазначений
свідок хоча і проживає в АДРЕСА_2, по
сусідству з ОСОБА_5, але з нею не
спілкується і вдома у неї ніколи не
був.

З тексту розписки від 29 грудня 2011
року убачається, що відповідачка
ОСОБА_5 не була стороною у договорі
позики. Позивач ОСОБА_4, відповідачі
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили, що
відповідачка ОСОБА_5 не надавала
письмової згоди на укладення
відповідачем ОСОБА_6 договору позики з
ОСОБА_4 Така письмова згода в
матеріалах справи відсутня.

Згідно пунктів 1; 5; 2.1; 9; 3.8 вказаних
договорів купівлі-продажу садового
будинку та земельної ділянки,
укладених 29 грудня 2011 року, ОСОБА_8
передає, а ОСОБА_5 приймає в особисту
приватну власність садовий будинок та
земельну ділянку, розташовані за
адресою: АДРЕСА_1. Продаж садового
будинку вчинено за 1363500 гривень, які
продавець отримала від покупця
повністю до підписання цього договору;
а земельної ділянки - за 367238 гривень,
які продавець отримала повністю від
покупця під час укладання договору.
Покупець заявляє та доводить до відома
продавця, що придбає садовий будинок
та земельну ділянку за свої особисті
кошти, цей факт підтверджується
заявами її чоловіка ОСОБА_6 ( т.1
а.с.85-86,92-94).

Судом встановлено, що при укладанні
вищевказаних договорів
купівлі-продажу ОСОБА_5 по кожній з
квитанцій № 4910.695.3 та № 4910.695.1 від 29
грудня 2011 року оплатила по 6817,50 гривень
- 1% збір по операції купівлі-продажу
нерухомості. В квитанції № 4910.695.3 від
29 грудня 2011 року платником був
зазначений ОСОБА_6, але дана обставина
спростовується довідкою від 29 грудня
2011 року відділення № 79 ПриватБанку,
відповідно якої ОСОБА_6 був
зазначений платником помилково,
правильним вважати П.І.Б платника -
ОСОБА_5 ( т.3, а.с.108-а -109).

У своїх заявах, посвідчених
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_13
29 грудня 2011 року за реєстровими № 2714, №
2715, ОСОБА_6 підтвердив, шо гроші у сумі
1363500 гривень та у сумі 367 238 гривень, які
його дружина ОСОБА_5 збирається вкласти
у придбання вищевказаних садового
будинку та земельної ділянки, належать
його дружині - відповідачці ОСОБА_5 на
праві особистої приватної власності
та складають її дошлюбне та подароване
майно і не належать до спільного майна
подружжя (т.1 а.с.91, 103).

Зазначені письмові докази
спростовують твердження позивача
ОСОБА_4 та його представників про те, що
грошові кошти в сумі 100 000 доларів США,
отримані 29 грудня 2011 року ОСОБА_6 за
договором позики, були використані
останнім в інтересах сім'ї. З цих же
підстав суд критично оцінює як
пояснення свідка ОСОБА_8 про те, що за
вищевказані садовий будинок та
земельну ділянку вона отримала 100 000
доларів США від ОСОБА_6 особисто, так і
твердження представника відповідача
ОСОБА_2 про те, що він отримав 100 000
доларів США особисто від ОСОБА_6 за
вищевказану земельну ділянку та
садовий будинок.

Свідок ОСОБА_9 підтвердив, що в 2011 році,
більш точно дату він не пам'ятає, він
позичив своїй єдиній дочці ОСОБА_5 1 600 000
гривень для придбання житла в м.Одеса,
про що дочка написала розписку. Свідок
ОСОБА_10 дала аналогічні пояснення.

Факт отримання ОСОБА_5 коштів за
договором позики на придбання садового
будинку та земельної ділянки
підтверджується розпискою від 27 грудня
2011 року, яка за безгрошовністю не
оспорена ( т.3 а.с.110).

Таким чином, досліджені судом
докази підтверджують, що садовий
будинок та земельну ділянку
відповідачка ОСОБА_5 придбала в
особисту приватну власність за кошти,
що належали їй особисто.

Позивач не надав суду належних і
допустимих доказів того, що 100 000
доларів США, які ОСОБА_6 позичив у
ОСОБА_4, були використані ОСОБА_6 в
інтересах сім'ї на придбання
вищевказаної нерухомості.

Вартість земельної ділянки та
садового будинку вдвічі перевищує суму
коштів, отриманих ОСОБА_6 в борг від
позивача ОСОБА_4 Крім того, ОСОБА_6
отримав в борг 100 000 доларів США, а
земельну ділянку та садовий будинок
ОСОБА_5 придбала за національну валюту
України - гривні.

За змістом ст.65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово. Згода на
укладення договору, який потребує
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена. Договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Згідно частини 2 ст. 73 СК України
стягнення може бути накладено на майно,
яке є спільною сумісною власністю
подружжя, якщо судом встановлено, що
договір був укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї і те, що було
одержане за договором, використано на
її потреби.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України встановлює,
що позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Аналіз встановлених судом обставин
справи та норм матеріального права
дають суду підстави до висновку, що на
відповідачку ОСОБА_5 не може бути
покладено обов'язок за договором
позики, який ОСОБА_6 уклав 29 грудня 2011
року з позивачем ОСОБА_4, оскільки вона
не надавала письмової згоди на
укладання даного договору і позивач не
надав суду належних та допустимих
доказів того, що договір позики був
укладений ОСОБА_6 в інтересах сім'ї, а
одержані ним за договором 100 000 доларів
США він використав на потреби сім'ї , а
саме: на придбання вищезазначеної
нерухомості.

За таких обставин у задоволенні
позову до ОСОБА_5 належить відмовити.

Керуючись ст.ст.3-8,10, 11, 212-215 ЦПК України,
ч.1 ст.1049 ЦК України, ст. 65, ч.2 ст.73 СК
України, суд

В
И Р І Ш И В:

ОСОБА_4 у задоволенні позову до ОСОБА_5
про стягнення грошових коштів за
договором позики - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
через Саратський районний суд Одеської
області шляхом подання апеляційної
скарги протягом десяти днів після
проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
А. І. Бучацька