ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів Висоцької
В.С., Колодійчука В.М.,

Олійник А.С., Умнової
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом
комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційна організація
№2» Полтавської міської ради до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього ОСОБА_5,
треті особи: Полтавська міська рада,
Управління житлово-комунального
господарства Полтавського
міськвиконкому, виконавчого комітету
Київської районної у м. Полтаві ради,
Управління державної міграційної
служби України в Полтавській області,
про визнання ордера недійсним,
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням та
виселення із наданням іншого жилого
приміщення, за касаційними скаргами
Полтавської міської ради та
комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційна організація
№2» Полтавської міської ради на
рішення Київського районного суду м.
Полтави від 4 грудня 2013 року, ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 23 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року комунальне
підприємство «Житлово-експлуатаційна
організація № 2» Полтавської міської
ради (далі - КП «ЖЕО № 2») звернулось до
суду з указаним позовом, із урахуванням
уточнених позовних вимог станом на 21
листопада 2013 року просило визнати
недійсним ордер № 384 від 21 листопада 2001
року, виданий ОСОБА_4 відкритим
акціонерним товариством
«Полтавхіммаш» (далі - ВАТ
«Полтавхіммаш») на житлову площу в
гуртожитку АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина
ОСОБА_5 із кімнат НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3,
НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8 у
вказаного гуртожитку із наданням
іншого жилого приміщення, а саме:
кімнати № НОМЕР_4 жилою площею 19,1 кв.м.
та кімнати № НОМЕР_5 жилою площею 11,3
кв.м. у цьому гуртожитку.

Позовні вимоги мотивувало тим, що
відповідно до рішення Полтавської
міської ради від 28 вересня 2010 року та
акта приймання-передачі від 14 жовтня 2010
року приміщення гуртожитку АДРЕСА_1
прийнято до комунальної власності та
передано на баланс комунального
підприємства «Житлово-експлуатаційна
організація № 5» Полтавської міської
ради (далі - КП «ЖЕО № 5»).

Рішенням Полтавської міської ради від
16 березня 2012 року балансоутримувачем
житлових будинків, споруд і
прибудинкових територій, що
знаходилися на балансі КП «ЖЕО № 5»
визначено КП «ЖЕО № 2».

21 листопада 2001 року ОСОБА_4 видано ордер
№ 384 на сім'ю з двох осіб (ОСОБА_4 та її
матері ОСОБА_3) на право заняття лівої
секції на 1 поверсі гуртожитку, а саме:
кімнат НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4,
НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8,
загальною площею 151,5 кв.м.

Ураховуючи, що норма середньої
забезпеченості жилої площі у м. Полтава
становить 7,8 кв.м., видача ордеру
відповідачам на житлову площу у
гуртожитку у розмірі 151,5 кв.м.
суперечить загальним принципам ЖК
Української РСР та Примірного
положення про гуртожитки,
затвердженого постановою Ради
Міністрів Української РСР № 208 від 3
червня 1986 року.

Крім того, ордер № 384 від 21 листопада 2001
року видано керуючим санацією ВАТ
«Полтавхіммаш», який не мав
повноважень щодо надання жилої площі у
гуртожитку.

З огляду на викладене, а також те, що
відповідач ОСОБА_3 є інвалідом І групи
по зору та учасником Великої
Вітчизняної війни, відповідачі
підлягають виселенню із кімнат НОМЕР_1,
НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6,
НОМЕР_7, НОМЕР_8 у гуртожитку АДРЕСА_1 із
наданням іншого жилого приміщення, а
саме: кімнат № № НОМЕР_4, НОМЕР_5 у
вказаному гуртожитку.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 4 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Полтавської області від 23 січня 2014
року, в позові відмовлено.

У касаційних скаргах Полтавська міська
рада та комунальне підприємство
«Житлово-експлуатаційна організація
№2» просять скасувати судові рішення у
справі, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

У запереченнях на касаційні скарги
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діє у своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, просять
ухвалені у справі судові рішення
залишити без змін.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційні скарги підлягають
відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 21 листопада 2001
року керуючим санацією та головою
профкому ВАТ «Полтавхіммаш» ОСОБА_4
видано ордер № 384 на кімнати НОМЕР_1,
НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6,
НОМЕР_7, НОМЕР_8 АДРЕСА_1, загальною
площею 151,5 кв.м., на сім'ю з двох чоловік
(ОСОБА_4 та її мати ОСОБА_3) (а.с. 8).

У зазначених кімнатах гуртожитку
зареєстровані та проживають ОСОБА_6, її
неповнолітній син ОСОБА_5 та матір
ОСОБА_3

Відповідно до рішення Полтавської
міської ради від 28 вересня 2010 року
гуртожиток АДРЕСА_1 прийнято до
комунальної власності міста та
передано на баланс КП «ЖЕО № 5».

Рішенням Полтавської міської ради від
16 березня 2012 року балансоутримувачем
указаного гуртожитку визначено КП «ЖЕО
№ 2».

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 23 січня 2013 року
було відмовлено у позові КП «ЖЕО № 5» до
ОСОБА_4

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що КП «ЖЕО №
2» пропустило строк звернення до суду
із позовом про визнання ордеру
недійсним. Крім того, не підлягають
задоволенню і вимоги про виселення
відповідачів із наданням їм іншого
жилого приміщення, оскільки власник
гуртожитку (Полтавська міська рада) не
приймав рішення про переселення
відповідачів із одного жилого
приміщення гуртожитку в інше, а також
їм не видавався ордер на зайняття ними
кімнат № № НОМЕР_4, НОМЕР_5 у цьому
гуртожитку.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд погодився
із його висновками, а також додатково
зазначив, що станом на 21 листопада 2001
року керуючий санацією ВАТ
«Полтавхіммаш» був єдиним керівником
указаного підприємства та мав право
розпоряджатись його майном без
обмежень, у тому числі і видавати ордер
на зайняття приміщення у гуртожитку.

Відповідно до ст. 59 ЖК Української РСР
ордер на жиле приміщення може бути
визнано недійсним у судовому порядку у
випадках подання громадянами не
відповідаючих дійсності відомостей
про потребу в поліпшенні житлових
умов, порушення прав інших громадян або
організацій на зазначене в ордері жиле
приміщення, неправомірних дій
службових осіб при вирішенні питання
про надання жилого приміщення, а також
в інших випадках порушення порядку і
умов надання жилих приміщень.

Вимогу про визнання ордера недійсним
може бути заявлено протягом трьох
років з дня його видачі.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12
квітня 1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України», на вимоги
про визнання недійсним ордера на жиле
приміщення за передбаченими ст. 59 ЖК
підставами поширюється трирічний
строк позовної давності. Визнавши
причини пропуску цього строку
поважними, суд задовольняє
обгрунтовані вимоги.

Оскільки КП «ЖЕО № 2» не зверталось до
суду із клопотанням про поновлення
строку звернення до суду з вимогами про
визнання ордера недійсним, а
відповідачі просили застосувати строк
позовної давності до цих вимог, суди
дійшли обґрунтованого висновку про
відмову в позові у цій частині.

З огляду на положення ч. 2 ст. 59 ЖК
Української РСР, не заслуговують на
увагу доводи касаційної скарги про те,
що перебіг позовної давності для КП
«ЖЕО № 2» починається від дня, коли воно
стало балансоутримувачем гуртожитку.
Зазначена обставина могла бути
підставою для поновлення строку
звернення до суду із указаним позовом.

Оскільки позивач не просив поновити
пропущений строк для звернення до суду
із позовом про визнання ордеру
недійсним і у цій частині позову
відмовлено, то суди дійшли правильного
висновку про відсутність підстав для
виселення відповідачів.

Висновки судів відповідають вимогам
ст. 59 ЖК Української РСР та
встановленим у справі обставинам.

Інші доводи касаційної скарги не
спростовують висновки судів про
відсутність підстав для задоволення
позову.

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду необхідно залишити
без змін відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Полтавської міської
ради та комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційна організація
№2» Полтавської міської ради
відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 4 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 23 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

О.С. Ткачук

Судді:

В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

А.С. Олійник

О.В. Умнова