УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Іваненко Ю.Г.,

Завгородньої І.М.,
Маляренка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до Сільськогосподарського
виробничого кооперативу «Колос», треті
особи: відділ Держземагентства у
Калинівському районі Вінницької
області, Реєстраційна служба
Калинівського районного управління
юстиції, про визнання договорів оренди
землі недійсними та повернення
земельних ділянок, за касаційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на
рішення Калинівського районного суду
Вінницької області від 11 лютого 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 12 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, в якому просила визнати
недійсним договір оренди землі від 06
травня 2011 року, укладений між нею та
Сільськогосподарським виробничим
кооперативом «Колос» (далі - СВК
«Колос»), зареєстрований у відділі
Держкомзему у Калинівському районі
Вінницької області за № 05707.
Витребувати у СВК «Колос» та повернути
у власність позивача земельну ділянку
НОМЕР_1, розташовану на території
Кіровської сільської ради
Калинівського району Вінницької
області (за межами населеного пункту),
площею 1,9446 га, що належать позивачу на
праві власності.

Позов мотивовано тим, що між СВК
«Колос» та позивачем був підписаний
договір оренди земельної ділянки.
Позивач вважає недійсним договір з тих
підстав, що сторонами не погоджено усі
істотні умови договору, передбачені ст.
15 Закону України «Про оренду землі»,
зокрема, щодо об'єкта оренди, а також
відсутній план або схема земельних
ділянок, визначення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості).
Оскільки відповідач користується
земельними ділянками без достатньої
правової підстави та відмовляється
повернути їх позивачу, остання
звернулася до суду з відповідним
позовом.

Рішенням Калинівського районного суду
Вінницької області від 11 лютого 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 12 травня 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними у справі
судовими рішеннями, скаржник,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального
права, просить їх скасувати, ухвалити у
справі нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодися й
апеляційний суд, дійшов висновку про
відсутність порушення умов під час
укладання спірного договору, а
формальне порушення закону не має
правових підстав для задоволення
позову.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_3 є власником
земельної ділянки НОМЕР_1, кадастровий
№ 70000159, розташованої на території
Кіровської сільської ради
Калинівського району Вінницької
області, площею 1,9446 га, що належить їй
на праві приватної власності, що
підтверджується державним актом серії
ЯД № 397419, зареєстрованим в книзі
державних актів від 23 жовтня 2007 року за
№ 1.

06 травня 2011 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір
оренди земельної ділянки строком на 5
років та зареєстрований у відділі
Держкомзему у Калинівському районі
Вінницької області, про що зроблено
запис від 22 жовтня 2012 року за №
05707.

Згідно зі ст. 124 ЗК України передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб, здійснюється за
договором оренди між власником
земельної ділянки і орендодавцем.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються
відносини, пов'язані з орендою землі, є
Закон України «Про оренду землі» від 06
жовтня 1998 року у редакції, чинній на час
укладенні спірного договору (далі -
Закон).

Частиною 1 ст. 14 Закону передбачено, що
договір оренди укладається у письмовій
формі.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України у редакції,
яка була чинна на час укладення
спірного договору оренди, договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

За змістом ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст.
20 Закону договір оренди землі підлягає
державній реєстрації, після чого він
відповідно до ст. 18 Закону набирає
чинності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди
щодо всіх істотних умов договору
оренди землі, складають і підписують
договір, надаючи згоді встановленої
форми.

Разом із тим цивільні права та
обов'язки, на досягнення яких було
спрямоване волевиявлення сторін при
укладенні спірних договорів,
набуваються після відповідної
державної реєстрації.

Судами попередніх інстанцій враховано,
що згідно із реєстраційною справою
оспорювані договори оренди земельних
ділянок, укладені у письмовій формі,
пройшли відповідну державну
реєстрацію, позивач мав необхідний
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення позивача було
спрямоване на укладання договорів
оренди, до договорів оренди земельних
ділянок додано копії державних актів,
при складанні, видачі та реєстрації
яких було вчинено відповідні план та
схему земельних ділянок, кадастровий
план з відображенням обмежень
(обтяжень) у її використанні та
встановлених земельних сервітутів, а
також вчинено опис меж, де зазначено
сусідніх землекористувачів.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У частинах 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 15 Закону істотними
умовами договору оренди землі є: об'єкт
оренди (кадастровий номер, місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної
ділянки, яка передається в оренду;
умови збереження стану об'єкта оренди;
умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю; умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві;
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорах оренди землі
хоча б однієї з істотних умов,
передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону, є
підставою для визнання недійсними
таких договорів оренди відповідно до ч.
2 ст. 15 Закону.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, правильно встановили
характер правовідносин сторін у справі
та застосували норми матеріального
права, які регулюють ці правовідносини,
врахували матеріали реєстраційної
справи за договором оренди землі,
державний акт на право власності на
земельну ділянку, виданий на ім'я
ОСОБА_5, в якому зазначений план меж
орендованої земельної ділянки,
кадастровий план з описом меж суміжних
землевласників, у якому відсутні
будь-які обмеження (обтяження) у її
використанні та не встановлені
земельні сервітути, акт погодження меж
землекористувачів та акт
приймання-передачі об'єкта оренди,
дійшовши обґрунтованого висновку про
недоведеність позивачем порушення
прав як орендодавця у зв'язку з
відсутністю в договорі оренди землі
зазначених ним умов і їх істотності.

Такий висновок узгоджується з правовою
позицією, викладеною в постанові
Верховного Суду України від 25 грудня 2013
року у справі № 6-94цс13, у якій, зокрема,
зазначено, що виходячи з того, що
відповідно до статті 15 ЦК України та
статті 3 ЦПК України у порядку
цивільного судочинства підлягає
захисту саме порушене право, суд
повинен встановити, чи дійсно
порушуються права орендодавців у
зв'язку з відсутністю в договорах
оренди умов, передбачених статтею 15
Закону, визначити істотність цих умов,
а також з'ясувати, у чому саме полягає
порушення їхніх законних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
суд касаційної інстанції дійшов
висновку про відхилення касаційної
скарги та залишення без змін рішення
суду першої інстанції та ухвали суду
апеляційного суду, оскільки судові
рішення законні та обґрунтовані, а
доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
порушення норм процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Калинівського районного суду
Вінницької області від
11 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Вінницької області
від 12 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М.
Ситнік

Судді:
Є.П.
Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

А.В. Маляренко