Єдиний унікальний номер:448/257/14-ц
Провадження № 2/448/109/14
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

18.09.2014 року Мостиський районний суд
Львівської області в особі:

головуючого - судді
Джали С.Ю.

з участю секретаря -
Власюк М.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Мостиська
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 та Дмитровицької сільської ради
Мостиського району Львівської області,
третя особа - ОСОБА_3, про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на нерухоме майно та рішення
Дмитровицької сільської ради,

В С Т А Н О В И В:

12.02.2014р. позивачка звернулася до суду із
зазначеним позовом, в якому просить
визнати недійсним свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від
21.01.2010р., видане на підставі рішення №32
від 19.10.2009р. на ім'я ОСОБА_2, визнати
незаконним і скасувати рішення
Дмитровицької сільської ради №32 від
19.10.2009р., як таке, що порушує її право
спадкоємця за заповітом на нерухоме
майно; поновити їй строк для оскарження
вищевказаних актів, оскільки
пропустила такий з поважних причин, - не
знала про їх існування до травня 2012р.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка покликалася на те, що
відповідач не проживав у спірному
господарстві протягом 1986-1991р.р. і
спільного господарства з матір'ю не
вів, оскільки після одруження разом з
сім'єю проживав у м.Судова Вишня; що
мати ОСОБА_4 була головою колгоспного
двору і не могла відмовитися у частки в
такому за свого життя; що мати заповіла
своє майно їй (позивачці) і вона
звернулася в нотаріальну контору із
заявою про прийняття спадщини, однак їй
було відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину через відсутність
правовстановлюючих документів на
житловий будинок та земельну ділянку, а
рішенням Мостиського районного суду
від 05.12.2013р. за нею визнано в порядку
спадкування за заповітом право
власності на земельну ділянку, що
належала матері.

Вимоги позову підтримано в судовому
засіданні позивачкою та її
представником ОСОБА_5 Позивачка в ході
розгляду справи заперечувала той факт,
що нею написано текст документу
«заява-відмова» від 24.09.2009р. від імені
матері ОСОБА_4 і що вона не допомагала
останній підписувати цю заяву,
тримаючи матір за руку, якою мати
підписувала заяву. Уже у судових
дебатах позивачка зізналася, що
відповідач примушував її писати цю
заяву. Також позивачка підтвердила той
факт, що вона була присутня при розмові
сільського голови ОСОБА_6 з її матір'ю
ОСОБА_4 (що мала місце через деякий час
після прийняття сільською радою
спільного рішення), в ході якої мати
підтвердила усно сільському голові, що
вона залишає будинок відповідачу, а
вона (позивачка) сказала матері: «раз
ОСОБА_2, то я їду». Представник
позивачки ОСОБА_5 зазначає, що
сільський голова повинен був
переконатися у волевиявленні ОСОБА_4
щодо відмови у частки у колгоспному
дворі до винесення сільською радою
спірного рішення, а не після прийняття
такого.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
проти позову заперечив, покликаючись
на те, що вирішив оформити свідоцтво
про право власності на спірне
будинковолодіння - колгоспний двір,
членами якого були мати ОСОБА_4 та він
(відповідач). У сільській раді та
Мостиському РБТІ йому пояснили, що він
може оформити право власності на
будинок в цілому на своє ім'я, якщо мати
відмовиться від своєї частки у
колгоспному дворі, для чого вона
повинна написати відповідну заяву. З
метою отримання такої заяви взяв у
сільській раді зразок такої та поїхав
до матері, яка в цей час проживала у
позивачки ОСОБА_1 в с.Черниця
Миколаївського району. Оскільки мати
була неписемною і малограмотною та з
метою уникнення в подальшому будь-яких
спорів та непорозумінь попросив
написати відповідну заяву від імені
матері саме позивачку ОСОБА_1, що вона
добровільно і зробила. Зокрема
стверджує, що заява-відмова матері від
своєї частки у колгоспному дворі від
24.09.2009р. від імені матері добровільно та
власноручно була написана позивачкою
ОСОБА_1, а мати підписала вказану заяву.
При цьому в момент виконання матір'ю
підпису позивачка ОСОБА_8 допомагала
матері підписувати цю заяву, тримаючи
матір за руку, якою мати підписувала
заяву. Позивачка ОСОБА_1 погодилася з
таким розподілом майна і не
висловлювала щодо цього жодних
претензій. Вказує, що мати добровільно
відмовилася від своєї частки у
колгоспному дворі на його користь,
оскільки саме він вклав у дане
господарство багато власної праці. На
підтвердження своїх слів подав суду
рукописний текст на окремому аркуші
паперу: «Голова сільської ради питав у
мами кому ви бабцю дали хату і всю ту
господарку і то своє майно мама
відповіла хату і всю ту господарку і то
майно я дала всьо синові ОСОБА_2. Він на
ту господарку наробивсі. Мамини слова
18.Х.2010р.» із підписом «ОСОБА_4»,
покликаючись на те, що рукописний текст
виконано ним (ОСОБА_2.), а підпис
виконано матір'ю ОСОБА_4 Заперечив той
факт, що відповідачці стало відомо про
оформлення права власності на будинок
на нього (відповідача) лише в травні
2012р., адже вона ще у 2009 році власноручно
писала від імені матері заяву-відмову,
а згодом, за підбуренням сестри ОСОБА_3,
ходила в сільську раду зі скаргою з
цього приводу, після чого сільський
голова ОСОБА_6 приходив з дільничним
інспектором міліції ОСОБА_9 до будинку
матері та в присутності ОСОБА_1
перепитував у матері, чи дійсно вона
відмовляється від своєї частки в
користь нього (ОСОБА_2.), що мати
підтвердила, пояснивши - «він на цю
господарку наробився».

Представник відповідача -
Дмитровицької сільської ради
Мостиського району Гуль С.С. в судовому
засіданні зазначила, що не заперечує
проти скасування спірного рішення
сільської ради, покликаючись на те, що
не знає, чи таке прийнято сільською
радою правомірно. Представник цього ж
відповідача ОСОБА_6 в судовому
засіданні поклав вирішення спору на
розсуд суду, проте вважає, що спірне
рішення прийнято сільською радою
правомірно. Зокрема, зазначає, що
сільська рада керувалася делегованими
повноваженнями щодо реєстрації права
власності на нерухоме майно,
передбаченими в Законі України «Про
місцеве самоврядування в Україні», а
також постановою пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності» від 22.12.1995р. №20 та
погосподарськими книгами. Заперечує
доводи позивачки, про те, що вона взнала
про наявність спірних актів лише у
травні 2012р., оскільки остання знала про
спірне рішення сільської після
прийняття такого, у зв'язку з чим
приходила у сільську раду зі скаргою, а
також була присутньою при тому як він
(ОСОБА_6.) разом з дільничним
інспектором міліції ОСОБА_9 приходив
до будинку ОСОБА_4 і остання в
присутності позивачки підтвердила
своє волевиявлення (відмову від частки
у будинку) в користь відповідача ОСОБА_2

Третя особа - ОСОБА_3 позов підтримала,
покликаючись на те, що вона також була
членом колгоспного двору, хоча
формально була зареєстрована у
м.Львові.

Заслухавши пояснення сторін, третьої
особи, показання свідків та дослідивши
матеріали справи, суд прийшов до
висновку, що в задоволенні позову слід
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірне
будинковолодіння, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, відносилося до
суспільної групи «колгоспний двір» і
останніми членами такого згідно
погосподарських книг впродовж 1984-1991р.р.
були відповідач ОСОБА_2 та його мати
ОСОБА_4

Спірним рішенням виконавчого комітету
Дмитровицької сільської ради №32 від
19.10.2009р. відповідачу ОСОБА_4 дано дозвіл
на оформлення за ним права власності на
вищевказаний житловий будинок в
цілому.

Підставою для прийняття такого рішення
була зокрема заява ОСОБА_4 про відмову
від своєї частки у майні колгоспного
двору в користь відповідача ОСОБА_2

В подальшому відповідачем набуто право
власності на спірне будинковолодіння
шляхом отримання спірного свідоцтва
про право власності на нерухоме майно.

При вирішенні даного спору суд вважає
за необхідне керуватися нормами
законодавства, що регулювали власність
колгоспного двору.

Це зокрема передбачено п.6 постанови
пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
від 22.12.1995р. №20, у якому зазначено
наступне: роз'яснити судам, що
положення статей 17, 18 Закону "Про
власність" щодо спільної сумісної
власності поширюються на
правовідносини, які виникли після
введення в дію цього Закону (з 15 квітня
1991 року). До правовідносин, що виникли
раніше, застосовується діюче на той
час законодавство.

Зокрема, спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за
нормами, ще регулювали власність цього
двору, а саме:

а) право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні. Такими, що
втратили це право, вважаються
працездатні члени двору, які не менше
трьох років підряд до цієї дати не
брали участі своєю працею і коштами у
веденні спільного господарства двору
(в цей строк не включається час
перебування на дійсній строковій
військовій службі, навчання в
учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору
визначається виходячи з рівності
часток усіх його членів, включаючи
неповнолітніх та непрацездатних.
Частку працездатного члена двору
може бути зменшено або відмовлено у
її виділенні при недовгочасному його
перебуванні у складі двору або
незначній участі працею чи коштами в
господарстві двору. Особам, які вибули
з членів двору, але не втратили права
на частку в його майні, вона
визначається виходячи з того майна
двору, яке було на час їх вибуття і яке
збереглося.

Незважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2
проживав з своєю сім'єю у м.Судова
Вишня, останній брав значну участь
своєю працею та коштами в господарстві
двору, що підтверджується показаннями
свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14 та копіями погосподарських
книг за 1983-1995р.р.

З огляду на наведені обставини суд не
приймає до уваги доводів позивачки у
позовній заяві про те, що відповідач не
вів спільного господарства з матір'ю.

Отже, суд приходить до висновку, що
відповідач ОСОБА_2 до 15 квітня 1991 року
не втратив права на частку в майні
колгоспного двору і відповідно мав
право оформити право власності на свою
частку нарівні з матір'ю ОСОБА_4

Що стосується відмови ОСОБА_4 від свого
права на частку у майні колгоспного
двору, то суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Позивачем оформлено право власності на
спірний будинок у 2009-2010 роках, тобто під
час дії ЦК України, стаття 328 якого
передбачає, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Статтею 30 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» в редакції,
що діяла до 11.02.2010р., передбачено, що до
повноважень виконавчих органів
сільських, селищних та міських рад
належить облік та реєстрація об'єктів
нерухомого майна незалежно від форм
власності.

Законодавством не заборонена відмова
особи від реалізації свого права
власності, зокрема від права на частку
у колгоспному дворі, і позивачка таких
норм права не навела, а тому такі її
доводи є необґрунтованими.

Суд вважає, що написання ОСОБА_4 такої
заяви-відмови не тільки не заборонено
законодавством, але й відповідає
нормам Цивільного кодексу України та
загальним засадам законодавства.

Так, відповідно до ч.3 ст.269 ЦК України
фізична особа не може відмовитися лише
від особистих немайнових прав, а також
не може бути позбавлена цих прав.

Згідно з ст.316 ЦК України («Поняття
права власності») правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст.319 ЦК України
(«Здійснення права власності») власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Отже, виключно волею (правом) ОСОБА_4,
незалежно від волі інших осіб, на
власний розсуд, було вирішувати чи
бажає вона зареєструвати своє право
власності на частку у колгоспному
дворі чи ні.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 за свого
життя добровільно відмовилася від
реєстрації свого права власності на
частку у колгоспному дворі в користь
сина - відповідача ОСОБА_2, оформивши
24.09.2009р. з допомогою самої ж позивачки
відповідну заяву-відмову.

Позивачка заперечувала вищевказаний
факт, проте не надала суду доказів, які
б такий спростовували.

У свою чергу доводи відповідача на
підтвердження вищевказаного факту
знайшли своє підтвердження в судовому
засіданні.

Так, з пояснень сторін та третьої особи
ОСОБА_3 вбачається, що їхня мати ОСОБА_4
була малограмотною і неписемною.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що
заява-відмова матері від своєї частки у
колгоспному дворі від 24.09.2009р. від імені
матері добровільно була написана
позивачкою ОСОБА_1, а мати підписала
вказану заяву з допомогою ОСОБА_8, яка
тримаючи матір за руку, допомагала
поставити в такій підпис «ОСОБА_4»,
підтверджуються висновком
криміналістичної експертизи з
дослідження почерку та підписів № 1077
від 17.06.2014р.

Зокрема, у вказаному висновку
зазначено, що підписи від імені ОСОБА_4,
розташовані після запису « 24.1Х.09» на
заяві-відмові від імені ОСОБА_4 до
виконкому Дмитровицької сільської
ради Мостиського району від 24 вересня
2009р. та після запису « 18.Х.2010р.» на
аркуші з рукописним текстом, який
починається словами «Голова сільської
ради питав у мами…» та закінчується
словами «…наробивсі. Мамини слова
18.Х.2010р. ОСОБА_4», - виконані не ОСОБА_4, а
ОСОБА_1, якою також і виконано
рукописний текст заяви-відмови від
імені ОСОБА_4 до виконкому
Дмитровицької сільської ради
Мостиського району від 24 вересня 2009р.

Також в судовому засіданні знайшли
свої підтвердження доводи відповідача
ОСОБА_2 про те, що мати підтвердила
сільському голові ОСОБА_6 через деякий
час після написання заяви-відмови таке
своє волевиявлення і позивачка була
при цьому присутня, що підтвердили в
судовому засіданні сільський голова
ОСОБА_6 та дільничний інспектор міліції
ОСОБА_9

Отже, незаконність набуття
відповідачем права власності на
спірний будинок не встановлена судом, а
тому суд приходить до висновку, що
відповідач набув права власності на
такий правомірно.

Позивачка, пишучи від імені матері
вищевказану заяву-відмову та
допомагаючи матері підписати цю заяву,
погодилася із таким волевиявленням
матері; була присутньою при тому як
мати усно підтвердила сільському
голові ОСОБА_6 через деякий час після
написання заяви-відмови таке своє
волевиявлення; за життя матері не
оспорювала у судовому порядку такого
волевиявлення, в тому числі при поданні
раніше позову про визнання права
власності на спадкове майно - земельну
ділянку, а тому суд вважає вимоги
позивачки на даний час безпідставними.

Той факт, що сільський голова ОСОБА_6
приходив перепитувати у ОСОБА_4 про її
волевиявлення після прийняття
сільською радою рішення про оформлення
права власності на будинок за
відповідачем, а не прийняття такого, -
висновків суду не спростовують, адже
ОСОБА_4 в усній формі не заперечила
свого волевиявлення, а навпаки
підтвердила таке.

Дійсно позивачка є єдиним спадкоємцем
за заповітом і рішенням Мостиського
районного осуду за нею визнано право
власності на земельну ділянку, що
належала спадкодавцеві ОСОБА_4, проте
вказаний факт (складений заповіт) не
перешкоджав ОСОБА_4 за свого життя
вільно розпорядитися своїм правом на
частку у будинковолодінні.

Суд вважає, що немає підстав для
поновлення позивачці строку для
оскарження свідоцтва про право
власності на нерухоме майно та рішення
Дмитровицької сільської ради, оскільки
ст.267 ЦК України передбачає, що заява
про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності; позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення; сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

В судовому засіданні встановлено, що
позивачка взнала про волевиявлення
матері, спірне рішення сільської ради і
намір відповідача оформити право
власності на будинковолодіння на своє
ім'я ще у 2009-2010 роках (під час написання
заяви-відмови, усних скарг у сільській
раді прийняття такою спірного рішення,
а також будучи присутньою при тому, як
мати вдома підтвердила своє
волевиявлення сільському голові після
прийняття спірного рішення сільською
радою), проте про застосування строків
позовної давності відповідачі не
заявляли (а лише констатували
вищевказані факти обізнаності
позивачки про спірні акти ще у 2009-2010р.р.)
і відповідно суд не відмовляє у позові
у зв'язку з спливом позовної давності
та вирішує спір по суті позовних вимог,
які вважає безпідставними.

Відповідно до ст.88 ЦПК України
підлягають стягненню з позивачки в
користь відповідача понесені останнім
судові витрати за проведення по справі
експертизи.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
та Дмитровицької сільської ради
Мостиського району Львівської області,
третя особа - ОСОБА_3, про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на нерухоме майно та рішення
Дмитровицької сільської ради -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 2029
(дві тисячі двадцять дев'ять) гривень 50
коп. сплачених судових витрат за
проведення експертизи.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом десяти днів
з дня його проголошення до
апеляційного суду Львівської області
через Мостиський районний суд. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення,якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя (підпис)
С.Ю. Джала

З оригіналом згідно:

Суддя С.Ю. Джала

Рішення набрало законної сили «___»
______________ 20___ р.

Суддя С.Ю. Джала