Справа № 363/336/13-ц Головуючий у І
інстанції Рудюк О.Д.Провадження №
22-ц/780/5463/14 Доповідач у 2 інстанції
КашперськаКатегорія 45
РІШЕННЯ

Іменем України

23 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді
Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О.,
Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 30 липня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,

заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулася до суду із позовом про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.
Заявлені вимоги мотивувала тим, що 21
квітня 2003 року вона купила житловий
будинок в АДРЕСА_1. 23 лютого 2010 року вона
надала згоду на реєстрацію у будинку її
колишнього чоловіка ОСОБА_1, який за
домовленістю мав бути зареєстрованим у
будинку кілька місяців, однак
залишається зареєстрованим і по даний
час. Після реєстрації свого місця
проживання відповідач взагалі не
проживав у будинку, маючи місце
проживання в м. Києві, добровільно
зніматися з реєстрації відповідач не
бажає. Просила визнати ОСОБА_1 таким, що
втратив право на користування жилим
приміщенням належного їй на праві
власності будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 30 липня 2014
року позов задоволено, визнано ОСОБА_1
таким, що втратив право на користування
жилим приміщенням належного їй на
праві власності будинку АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_1, не погоджуючись із
рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 30 липня 2014
року, подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, порушення та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої
інстанції даним вимогам не відповідає.

З матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували
в зареєстрованому шлюбі із 17 листопада
2001 року по 18 вересня 2009 року (а. с. 43).

21 квітня 2003 року ОСОБА_2 придбала
житловий будинок з надвірними
будівлями за адресою АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу ВАК
№ 218038.

За даною адресою зареєстровані ОСОБА_2
із 09 вересня 2003 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 -
з 23 лютого 2010 року.

В матеріалах справи міститься акт без
дати, складений депутатом
Литвинівської сільської ради про те, що
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою
АДРЕСА_1, але на території сільської
ради не проживає з 23 лютого 2010 року
згідно з підтвердженням сусідів, та
довідка, видана виконавчим комітетом
Литвинівської сільської ради від 18
лютого 2013 року № 42 про те, що ОСОБА_1 на
території сільської ради не проживає
близько 2,5 років, згідно з
підтвердженням сусідів (а. с. 7, 8).

Вказані обставини підтверджуються
наявними в справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по
суті, дослідивши докази у справі,
вирішив спір на підставі ст. 405 ЦК
України, вимоги якої передбачають, що
член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом при
відсутності члена сім'ї без поважних
причин більше одного року.

Разом з тим, судом першої інстанції не
було враховано, що на підставі ст. 57 СК
України, особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є майно, набуте нею,
ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто; житло, набуте нею, ним за час
шлюбу внаслідок його приватизації
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду».

Законодавством презюмується
виникнення права спільної сумісної
власності щодо майна, набутого
подружжям у шлюбі.

Однак, судом першої інстанції не надано
оцінку тим обставинам, що спірну
квартиру позивачем було придбано під
час перебування у зареєстрованому
шлюбі.

Крім того, судом першої інстанції
залишено, поза увагою, що рішенням
Вишгородського районного суду
Київської області від 28 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 17 квітня 2014 року, задоволено позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право
власності на ? частину будинку за
адресою АДРЕСА_1. Судами встановлено, що
спірний будинок було придбано ОСОБА_2
на підставі договору купівлі-продажу
від 21 квітня 2003 року під час
перебування у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_1, цей будинок є спільною сумісною
власністю сторін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ відкрито касаційне
провадження на рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 28
лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного
суду Київської області від 17 квітня 2014
року, зупинено виконання рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 28 лютого 2014 року
до закінчення касаційного провадження.

Однак, зупинення виконання рішення не
скасовує обставин, встановлених ним;
рішення суду першої інстанції набрало
законної сили.

Від оцінки даних обставин суд першої
інстанції також усунувся.

Таким чином, внаслідок неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, судом неправильно
визначено правовідносини між
сторонами, у яких ОСОБА_1 фактично є не
членом сім'ї власника житла, а
співвласником спірного будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 319, ч. 2 ст. 321 ЦК
України, власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Сама по собі тимчасова відсутність
власника за місцезнаходженням
належного його майна не є встановленою
законом підставою для позбавлення його
права користування житлом.

Таким чином, до відповідача не
підлягають застосуванню вимоги ч. 2 ст.
405 ЦК України, а права позивача не
підлягають захисту у обраний нею
спосіб, відтак суд першої інстанції
безпідставно задовольнив позовні
вимоги.

Також суд першої інстанції при
ухваленні рішення посилався на ст. 72 ЖК
України, відповідно до якої визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи
понад встановлені строки, провадиться
в судовому порядку, не прийнявши до
уваги, що дана норма регламентує
правовідносини з користування жилими
приміщеннями в будинках державного і
громадського житлового фонду, а
спірний будинок перебуває у приватній
власності

За таких обставин рішення суду першої
інстанції ухвалене за неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи та
зроблені із порушенням та неправильним
застосуванням судом норм
матеріального та процесуального права,
що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України є підставами для його
скасування із ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні
позову про визнання ОСОБА_1 таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 30 липня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

ОСОБА_2 відмовити в задоволенні позову
до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Кашперська Т.Ц.

Судді :
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.