Ухвала іменем україни 03 вересня 2014
рокум. КиївКолегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,
Наумчука М.І., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
про стягнення коштів та відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 20 січня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 18 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із вказаним позовом в
обґрунтування якого зазначив, що 23
вересня 2009 року на підставі укладеного
з публічним акціонерним товариство
«Дельта Банк» ( далі - ПАТ «Дельта
Банк») договором банківського вкладу
№002-28514-230910 було відкрито вкладний
(депозитний) рахунок НОМЕР_1 на який
позивачем було перераховано суму 100 000
грн. Умовами зазначеного договору було
передбачено можливість внесення
додаткових коштів на зазначений
рахунок. Загальна сума внесених
позивачем коштів на вкладний
(депозитний) рахунок НОМЕР_1 склала 600 000
грн, які були залучені на строк до 28
вересня 2011 року.

Пунктом 3.5 зазначеного
договору було передбачено, що у разі,
якщо вкладник за цим договором не
витребує вкладу та нараховані проценти
зі спливом строку, а саме 28 вересня 2011
року, то така сума вкладу та нараховані
проценти наприкінці дня закінчення
цього строку переносяться на рахунок з
обліку вкладів на вимогу, який
відкривається банком на ім'я вкладника.

Позивач у строк
передбачений договором не звернувся з
вимогою про повернення депозитного
вкладу, у зв'язку з чим банк на
виконання п. 3.5 договору відкрив
поточний рахунок НОМЕР_2, куди було
переведено належні позивачеві кошти у
розмірі 600 000 грн з рахунку НОМЕР_1. Після
цього останній неодноразово звертався
до банку з вимогою про повернення йому
вкладу у розмірі 600 000 грн. з рахунку
НОМЕР_2, однак йому було відмовлено у
видачі вкладу у зв'язку з тим, що
постановою Шевченківського районного
суду м. Києва від 19 вересня 2011
року було накладено арешт на
депозитний рахунок НОМЕР_1.

Вважає, що банк
безпідставно відмовив у поверненні
коштів за депозитним вкладом, оскільки
арешт за постановою суду було
накладено на депозитний рахунок
НОМЕР_1, а він звертався із заявою про
повернення коштів з рахунку НОМЕР_2.

З урахуванням
викладеного, уточнивши позовні вимоги,
позивач просив суд стягнути з ПАТ
«Дельта Банк» на його користь грошові
кошти з урахуванням інфляційних витрат
у розмірі 603 578 грн 80коп, неустойку за
ненадання послуг 23 375 грн, моральну
шкоду 25 000 грн; визнати незаконними дії
ПАТ «Дельта Банк» щодо перерахування
коштів у розмірі 600 000 грн із рахунку
НОМЕР_2 на рахунок НОМЕР_1.

Рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 20 січня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 18
березня 2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити у справі нове рішення, яким
позов задовольнити, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону судові рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і
апеляційний суд, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
банк відмовивши позивачеві у
поверненні депозитного вкладу діяв в
межах Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного Банку України
від 21 січня 2004 року № 22.

Проте, з такими
висновками судів не можна погодитися з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 23
вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ
«Дельта Банк» був укладений договір
банківського вкладу №002-28514-230910,
відповідно до умов якого сума вкладу
становила 100 000 грн, на строк до 28
вересня 2011 року, з процентною ставкою в
розмірі 18,75% ( а.с. 8).

Відповідно до п. 2.1.
договору Банк відкрив вкладнику
депозитний рахунок НОМЕР_1.

На підставі п. 2.2.
вказаного договору ОСОБА_1 додатково
вносив кошти, у зв'язку з чим загальний
розмір вкладу на депозитному рахунку
НОМЕР_1 склав 600 000 грн.

Відповідно до п. 3.5
договору банківського вкладу у разі
якщо вкладник за цим договором не
витребує суму вкладу та нараховані
проценти зі спливом строку,
встановленого п.1.3 цього договору, то
така сума вкладу та нараховані
проценти наприкінці дня закінчення
цього строку переносяться на рахунок
обліку вкладів на вимогу, який
відкривається банком на ім'я вкладника,
про що вкладник доручає банку
здійснити таке договірне списання, і
цей договір вважатиметься продовженим
на умовах вкладу на вимогу, які
діятимуть у банку на той час.

ОСОБА_1 зі спливом
строку, встановленого п. 3.1 договору,
тобто 28 вересня 2011 pоку, до ПАТ «Дельта
Банк» з вимогою щодо повернення вкладу
по закінченню договору не звернувся,
депозитні кошти у розмірі 600 000 грн та
нараховані проценти були переведені на
рахунок з обліком вкладу на вимогу
НОМЕР_2.

З матеріалів справи
вбачається, що постановою
Шевченківського районного суду м.
Києва від 19 вересня 2011 року №4-3360/11
накладено арешт на рахунок НОМЕР_1, що
належить ОСОБА_1 у ПАТ «Дельта
Банк» шляхом зупинення видаткових
операцій по рахунку.

03 жовтня 2012 року, 31 жовтня 2012 року та 25
червня 2013 року ОСОБА_1 звертався до ПАТ
«Дельта Банк» із заявою про видачу йому
коштів з поточного рахунку НОМЕР_2 у
розмірі 665 460 грн 62 коп.

10 липня 2013 року позивачеві були
виплачені проценти за депозитним
вкладом у розмірі 65 460 грн 62 коп. на
підставі його заяви про видачу таких
коштів ( а. с. 11).

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК
України за договором банківського
вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про банки і банківську діяльність"
вклад (депозит) - це кошти в готівковій
або у безготівковій формі, у валюті
України або в іноземній валюті, які
розміщені клієнтами на їх іменних
рахунках у банку на договірних засадах
на визначений строк зберігання або без
зазначення такого строку і підлягають
виплаті вкладнику відповідно до
законодавства України та умов
договору.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК
України договір банківського вкладу
укладається на умовах видачі вкладу на
першу вимогу (вклад на вимогу) або на
умовах повернення вкладу зі спливом
встановленого договором строку
(строковий вклад).

Відповідно до п. 4.3.2 договору вкладник
має право отримати інформацію про стан
рахунку та про всі операції, проведені
по рахунку.

Згідно із п. 1.7 постанови Правління
Національного Банку України від 12
листопада № 492 «Про затвердження
Інструкції про порядок відкриття,
використання і закриття рахунків у
національній та іноземній валютах»
банк може відмовити клієнту в
обслуговуванні рахунку у випадках,
передбачених законодавством України і
договором.

Відповідно до вимог ст. 59 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» арешт на майно або кошти
банку, що знаходяться на його рахунках,
арешт на кошти та інші цінності
юридичних або фізичних осіб, що
знаходяться в банку, здійснюються
виключно за постановою державного
виконавця чи рішенням суду про
стягнення коштів або про накладення
арешту в порядку, встановленому
законом. Зняття арешту з майна та
коштів здійснюється за постановою
державного виконавця або за рішенням
суду.

Зупинення видаткових операцій
здійснюється в межах суми, на яку
накладено арешт, крім випадків, коли
арешт накладено без встановлення такої
суми.

Главою 10 Інструкції
про безготівкові розрахунки в Україні
в національній валюті, затвердженою
постановою Правління Національного
банку України від 21 січня 2004 р. №22 ( із
змінами ) передбачено наступне:

10.1. Обмеження прав
клієнта щодо розпоряджання грошовими
коштами, що знаходяться на його
рахунку/ах, відповідно до статті 1074
Цивільного кодексу України не
допускається, крім випадків обмеження
права розпоряджання рахунком/ами за
рішенням суду або в інших випадках,
установлених законом, а також у разі
зупинення фінансових операцій, які
можуть бути пов'язані з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму, передбачених законом.

Виконання банком арешту коштів, що
зберігаються на рахунку клієнта,
здійснюється за постановою державного
виконавця чи рішенням суду (у тому
числі ухвалою, постановою, наказом,
виконавчим листом суду) про стягнення
коштів або про накладення арешту в
порядку, установленому законом.

Банк приймає до
виконання постанову державного
виконавця та/або рішення суду, які
доставлені до банку самостійно
державним виконавцем, слідчим,
представником суду, органу державної
податкової служби або які надійшли
рекомендованим або цінним листом,
відправником якого є суд, державний
виконавець, слідчий, орган державної
податкової служби.

10.4. Банк, у якому
відкрито рахунок/рахунки (далі -
рахунок) клієнта, уживає заходів щодо
забезпечення виконання документа про
арешт коштів після отримання документа
про арешт коштів.

10.5. На документі про
арешт коштів, який надійшов до банку
після закінчення операційного дня,
ставиться штамп "Вечірня", і
забезпечення виконання цього
документа банк здійснює в межах
залишків коштів на рахунку на початок
наступного операційного дня.

Під час дії документа
про арешт коштів банк протягом
операційного дня відповідно до статті
59 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» зупиняє
видаткові операції за рахунком клієнта
та здійснює арешт усіх надходжень на
рахунок клієнта до забезпечення суми
коштів, що зазначена в документі про
арешт коштів, або до отримання
передбачених законодавством
документів про зняття арешту з коштів.

З матеріалів справи
вбачається, що позивач в обґрунтування
своїх доводів посилався на те, що
постанова Шевченківського районного
суду м. Києва від 19 вересня 2011 року
№4-3360/11 про накладення арешту на
розрахунковий рахунок НОМЕР_1 надійшла
до банку 27 вересня 2011 року, однак банк у
порушення вимог Закону України «Про
банки та банківську діяльність» лише 13
листопада 2012 року на виконання
зазначеної постанови перерахував
кошти із розрахункового рахунку НОМЕР_2
на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 на
який було накладено арешт.

Крім того судами
встановлено, що позивач із заявою про
повернення вкладу із депозитного
рахунку НОМЕР_2 звертався 03 жовтня 2012
року та 31 жовтня 2012 року ( а. с. 13,15), тобто
на момент звернення ОСОБА_1 до банку із
зазначеною заявою належні йому кошти
знаходились на розрахунковому рахунку
що не підпадав під дію постанови
Шевченківського районного суду м.
Києва від 19 вересня 2011 року
№4-3360/11, яку банк не виконав та
безпідставно користувався коштами
позивача.

Таким чином, суди у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не перевірили чи відповідають дії
банку вимогам закону, та чи не порушено
права позивача такими діями, на якому
розрахунковому рахунку знаходились
кошти у момент звернення позивача із
заявою про повернення депозитного
вкладу та на якій правовій підставі
банк лише через рік перевів належні
позивачеві кошти на розрахунковий
рахунок, що перебував під арештом.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 20 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 18
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.П. Гончар

Судді:

В.І. Амелін

С.О. Карпенко

М.І. Наумчук

В.О. Савченко