№263/4249/14-ц
№2/263/2075/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2014 року
місто Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя
Донецької області у складі:

головуючого судді Ковтуненко В.О.,

при секретарі Дандик С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
середнього заробітку та моральної
шкоди,

В С Т А Н О В И В:

05.05.2014 року позивач звернувся до суду з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат ім. Ілліча»
(далі ПАТ «ММК ім. Ілліча») про
стягнення середнього заробітку,
моральної шкоди. Просив стягнути з
відповідача на його користь середній
заробіток за період з 01.12.2010 року по
13.03.2014 року в сумі 156530,40 гривень та
моральну шкоду у розмірі 1000 гривень.

Позивач в судове засідання не з'явився,
надав суду письмову заяву про розгляд
справи у його відсутність, позовні
вимоги підтримує та просить їх
задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги ОСОБА_1
підтримав у повному обсязі та просив їх
задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «ММК ім.
Ілліча» у судовому засіданні позовні
вимоги не визнала, зазначивши, що ними
не було допущено порушення трудових
прав позивача при звільненні в частині
проведення повного розрахунку, тому
відсутні підстави для стягнення
середнього заробітку. Також відповідач
зазначив, що заявлена позивачем сума
середнього заробітку за час затримки
виплат, що підлягає виплаті при
звільненні, є надмірно завищеною в
порівнянні з сумою індексації з
компенсацією, яка була стягнута з
відповідача за рішенням суду, і не
підлягає стягненню в повному обсязі.

Суд, вислухавши учасників судового
процесу, дослідивши матеріали справи,
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 01.06.1999
року по 30.11.2010 року перебував у трудових
відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що
встановлено рішенням Іллічівського
районного суду м. Маріуполя від 20
березня 2014 року та не спростовується
відповідачем. За цей період йому
нараховувалась і виплачувалась
заробітна плата.

Рішенням Іллічівського районного суду
м. Маріуполя Донецької області від
20.03.2014 року встановлено, що заробітна
плата позивача не індексувалась, у
зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1
були задоволенні частково, та стягнуто
з ПАТ «ММК ІМ. Ілліча» індексацію
заробітної плати з компенсацією за
період з березня 2003 року по липень 2006
року у розмірі 1070,60 гривень, яка
складається з індексації у розмірі 527,04
гривень та компенсації у розмірі 543,56
гривень. В задоволенні вимог про
стягнення індексації заробітної плати
з компенсацією за період з серпня 2006
року по 30.11.2010 року відмовлено.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

На підставі ст.117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Рішенням від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012
Конституційного Суду України у справі
№1-5/2012 було визначено, що положення ч.1
ст.233 Кодексу законів про працю України
у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.116,
117, 237-1 КЗпП України, слід розуміти так,
що для звернення працівника до суду із
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Таким чином Конституційним Судом
України було визначено, що для
встановлення початку перебігу строку
звернення працівника до суду з вимогою
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
звільненні визначальними є такі
юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була
викладена Верховним Судом України в
постанові від 27 березня 2013 року по
справі № 6-15цс13.

При розгляді справи було встановлено,
що строки для звернення до суду з
вимогою про стягнення середнього
заробітку за затримку в розрахунку для
позивача не спливли, тому посилання
представників відповідача про
необхідність відмовити у позові з цих
підстав не ґрунтуються на законі.

Визначаючи розмір середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, що підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача, суд
керується наступним.

Відповідно до п.20 Постанови від 23
грудня 1999 року №12 Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» зазначено, що
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення суд на підставі ст.117 КЗпП,
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведені його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. У разі
не проведення розрахунку у зв'язку із
виникненням спору про розмір належних
до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Такі ж положення були викладені і у
Правових позиціях Постанов Верховного
Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі
№ 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у
справі № 6-60 цс11.

Позивачем заявлено позовні вимоги щодо
стягнення на його користь середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

З наступного дня з дати звільнення
01.12.2010 року по 17.10.2014 року (день
винесення рішення), кількість робочих
днів складає 970 днів.

Згідно із довідкою за №1/100768, наданою
відповідачем, розмір середньоденної
заробітної плати ОСОБА_1 складає 177,52
гривень.

При цьому суд зазначає, що цей
розрахунок зроблений відповідно до
«Порядку обчислення середньої
заробітної плати», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року №100, згідно пункту 8
якого нарахування виплат, що
обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи,
провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин).

Таким чином, розмір середнього
заробітку за період з 01.12.2010 року по
17.10.2014 року складає: 970 днів х 177,52 грн. =
172194,40 гривень.

При вирішенні питання про розмір
середнього заробітку, який підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача, суд враховує правові позиції
Верховного Суду України, викладені в
постановах від 3 липня 2013 року (справа №
6-60цс13) та від 20 листопада 2013 року
(справа № 6-114цс13), в яких встановлено, що
в разі часткового задоволення позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила в заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

На підставі наведеного суд зазначає, що
за довідкою ПАТ «ММК імені Ілліча»
вбачається, що за період роботи
позивача на комбінаті з березня 2003 року
по липень 2006 року ОСОБА_1 була
нарахована заробітна плата на
загальним розміром 37263 гривні.

Разом з тим, суд, враховуючи
частковість задоволення позовних
вимог щодо стягнення індексації з
компенсацією згідно рішення
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 20.03.2014
року, розмір спірної суми, на яку мав
право позивач, частку, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком, визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку у розмірі 2900 гривень, яка
співрозмірна з розрахованою сумою 2410
гривень з додаванням суми індексації у
розмірі 527,04 гривень. Розрахунок: 527,04
грн. (нарахована індексація) : 37263 грн.
(сума з/п за період з березня 2003 року по
липень 2006 року) = 0,014 (частка індексації
у заробітній платі) х 172194,40 грн. (розмір
середнього заробітку за період з 01.12.2010
року по 17.10.2014 року) = 2410 грн.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

За змістом вказаного положення,
законною підставою для відшкодування
моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП
України є факт порушення прав
працівника у сфері трудових відносин,
яке призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагало від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У відповідності із п.9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №4 від
31 березня 1995 року із змінами внесеними
Постановою Пленуму Верховного Суду
України №5 від 25 травня 2001 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», розмір моральної шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань фізичних, душевних,
психічних та з урахування інших
обставин.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз'яснено, що відповідно до
ст.237-1 КЗпП України за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконне
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Таким чином судом встановлено, що
внаслідок не виплати відповідачем
позивачу частини заробітної плати,
останньому була спричинена моральна
шкода, між тим, розмір визначений
позивачем у 1000 гривень є завищеним.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд враховує
конкретні обставини справи, характер
порушення прав позивача, істотність
вимушених змін у його житті через
тривалу невиплату заробітної плати та
зусиль, вжитих для відновлення
трудових прав, приходить до висновку,
що достатньою і справедливою буде
компенсація моральної шкоди в розмірі
100 гривень.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідача підлягають стягненню на
користь держави судові витрати у
вигляді судового збору в сумі 243,60
гривень.

Керуючись, ст.ст.115-117, 233 КЗпП України,
ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 208, 212-215 ЦПК України,
суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення,
середнього заробітку за час затримки
виплати індексації та моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча»,
юридична адреса: м. Маріуполь, вулиця
Левченка, 1 () на користь
ОСОБА_1 (НОМЕР_1 виданий Жовтневим РВ
Маріупольського МУ УМВС України в
Донецькій області від 03 листопада 1995
року, ІПН - НОМЕР_2) середній заробіток
за час затримки виплати індексації
заробітної плати з компенсацією в
розмірі 2900 гривень (дві тисячі
дев'ятсот) гривень, з утриманням ПАТ
«ММК ім. Ілліча» з цих сум передбачених
законом податків та обов'язкових
платежів при їх виплаті та моральну
шкоду у розмірі 100 гривень, а всього 3000
(три тисячі) гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат ім. Ілліча»,
юридична адреса: м. Маріуполь, вулиця
Левченка, 1 () на користь
держави судовий збір у розмірі 243,60
гривень.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом десяти днів
з дня проголошення рішення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.О. Ковтуненко