АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Київ

колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.

суддів:
Білич І.М., Поліщук Н.В.

при
секретарі Товарницькій А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу представників товариства з
обмеженою відповідальністю «ГРАССАВУА
УКРАЇНА» на рішення Печерського
районного суду міста Києва від 10 липня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «ГРАС САВУА УКРАЇНА»
про поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати, середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,

встановила:

В листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з даним позовом, посилаючись на те,
що його звільнення було проведено
відповідачем з порушенням чинного
законодавства України.

Рішенням Печерського районного суду
міста Києва від 10 липня 2014 року
вказаний позов задоволено частково.

Визнано незаконним рішення
Позачергових Загальних зборів
Учасників товариства з обмеженою
відповідальністю «ГРАС САВУА УКРАЇНА»
(Протокол № 9 від 13.09.2013р.) в частині
доручення Генеральному директору
товариства з обмеженою
відповідальністю «ГРАС САВУА УКРАЇНА»
Александеру Лешеку Конопці за
результатами проведеної перевірки
прийняти рішення про відновлення на
посаді операційного директора ОСОБА_2
або звільнення його з займаної посади.

Визнано незаконним та скасовано Наказ
товариства з обмеженою
відповідальністю «ГРАС САВУА УКРАЇНА»
№ 123-к від 07.10.2013р. про звільнення ОСОБА_2
за одноразове грубе порушення трудових
обов'язків, п.1 ст. 41 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді
операційного директора - члена
дирекції товариства з обмеженою
відповідальністю «ГРАС САВУА УКРАЇНА».

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «ГРАССАВУА УКРАЇНА»
на користь ОСОБА_2 середній заробіток
за час вимушеного прогулу з 09.10.2013р. по:
10.07.2014 р., в розмірі 400 188 (чотириста тисяч
сто вісімдесят вісім) грн. 93 коп.

Стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю «ГРАС САВУА УКРАЇНА»
на користь ОСОБА_2 ненараховану та
невиплачену заробітну плату в розмірі
82 209 (вісімдесят дві тисячі двісті
дев'ять) грн. 11 коп., з яких: 40 000 грн. -
сума ненарахованого та невиплаченого
посадового окладу за період роботи з
16.01.2012р. по 31.12.2012р.; 36 736, 82 грн. - сума
ненарахованого та невиплаченого
посадового окладу за період роботи і
01.01.2013р. по 08.10.2013 р.; 405, 63 грн. - сума
ненарахованої та невиплаченої
заробітної плати за період щорічної
відпустки в червні 2013 року; 5 066, 66 грн. -
сума ненарахованої та невиплаченої
компенсації за 38 календарних днів
невикористаної щорічної відпустки за
період роботи на підприємстві.

Стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю «ГРАС САВУА УКРАЇНА»
на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в
розмірі 5 000 (п'ять тисяч) грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ГРАС САВУА
УКРАЇНА» просило скасувати рішення
суду та ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову в повному обсязі,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

В судовому засіданні представники
апелянта доводи апеляційної скарги
підтримали.

Представник ОСОБА_2 проти апеляційної
скарги заперечила.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення учасників процесу,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково з таких
підстав.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
допущене позивачем порушення трудових
обов'язків не можна визнати грубим та
таким, що тягне за собою дисциплінарне
стягнення у вигляді звільнення з
посади.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи, та узгоджуються з
нормами матеріального і
процесуального права, які
судомправильно застосовані.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, ОСОБА_2 з 16 січня 2012
року працював на посаді операційного
директора на підставі трудового
договору від 16.01.2012 року.

У штатному розписі відповідача на 2012
рік назва посади зазначена як
«виконавчий директор».

Відповідно до протоколу Загальних
зборів учасників товариства № 4 від
16.02.2012 року позивача було обрано до
складу виконавчого органу - Дирекції
(а.с.32)

Наказом відповідача № 123-к від 07.10.2013
року ОСОБА_2 звільнений за одноразове
грубе порушення трудових обов'язків на
підставі п.1 ст. 41 КЗпП України з 08.10.2013
року.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 вважає
своє звільнення незаконним, оскільки
грубого порушення трудових обов'язків
він не допускав, у зв'язку з чим просить
поновити його на роботі. Незаконне
звільнення позивача спричинило йому
моральну шкоду, яка виразилась у його
душевних стражданнях та переживаннях і
яку останній оцінює в розмірі 5 000 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України
трудовий договір може бути розірваний
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу також у
випадках одноразового грубого
порушення трудових обов'язків
керівником підприємства, установи,
організації всіх форм власності, його
заступниками, а також іншими
категоріями осіб.

За своєю правовою природою звільнення
працівника з цих підстав є
дисциплінарним стягненням,
передбаченим п. 2 ч. 1 ст. 147 КЗпП України.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України при
обранні виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 22 Пленуму Верховного Суду України
постанови від 06 листопада 1992 року № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», у справах про поновлення на
роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, необхідно
з'ясувати, в чому конкретно виявилося
порушення, яке стало приводом до
звільнення; чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору; чи додержано власником або
уповноваженим ним органом
передбачених статями 147-1, 148, 149 КЗпП
України, правил і порядку застосування
дисциплінарних стягнень.

Як вбачається з наказу № 123-к від 07.10.2013
року, ОСОБА_2 звільнений за одноразове
грубе порушення трудових обов'язків на
підставі п.1 ст. 41 КЗпП України, а саме:
за підписання ним трьох довіреностей
від 27 червня 2013 року на офіційних
дилерів Пежо та Сітроен, з перевищенням
наданих йому повноважень та, в зв'язку з
наявністю помилок у реквізитах
довірених юридичних осіб.

Так, в довіреності № 22 від 10 січня 2013
року, ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА»
уповноважило ОСОБА_2 та ОСОБА_5, діяти
спільно та представляти інтереси
товариства.

Виходячи із змісту вказаної
довіреності, ОСОБА_2 повинен був
підписати довіреності на офіційних
дилерів Пежо та Сітроен, не
одноособово, а спільно з ОСОБА_5

Вирішуючи питання про те, чи є
порушення трудових обов'язків грубим,
суд має виходити з характеру проступку,
обставин, за яких його вчинено, яку
завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Оцінюючи представлені сторонами
докази в їх сукупності, суд першої
інстанції вірно виходив з того, що
підписавши одноособово довіреності
від 27 червня 2013 року, ОСОБА_2 не було
завдано будь-якої шкоди товариству.

Підтвердженням таких висновків є,
зокрема пояснення представників
товариства, які зазначили, що видані
товариством нові довіреності, після
скасування попередніх, є ідентичними
за змістом, обсягом, формою та метою їх
видачі.

Характер проступку не свідчив про
особисту чи будь-яку іншу
заінтересованість ОСОБА_2, а його дії
були обумовлені інтересами товариства.
Представники відповідача також це не
заперечували.

Видача довіреностей не призвела до
будь-яких істотних наслідків, які б
погіршили чи вплинули на роботу
товариства.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
зазначене порушення трудових
обов'язків не містить ознак грубого,
оскільки не доведено наявності шкоди,
заподіяної внаслідок видачі
довіреностей.

Також є вірним висновок суду про
поновлення позивача на попередній
посаді, оскільки його звільнення з неї
проведено з порушенням вимог закону та
положень статуту.

З урахуванням цих обставин, суд
обґрунтовано скасував рішення
Позачергових Загальних зборів
Учасників ТОВ «ГРАССАВУА УКРАЇНА»
(Протокол № 9 від 13.09.2013р.).

При цьому, суд взяв до уваги приписи ст.
149 КЗпП України, врахувавши попередню
роботу позивача, та відсутність
будь-яких дисциплінарних, матеріальних
тощо стягнень за цей період.

Доводи апеляційної скарги зазначених
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Вирішуючи питання про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, суд першої інстанції
правильнокерувався п. 8 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою КМУ № 100 від 08
лютого 1995 року.

Разом з тим, при визначенні розрахунку
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, суд помилково виходив з окладу
позивача в розмірі 44 000 грн., не
звернувши своєї уваги на те, що такий
розмір не підтверджено оригіналами
відповідних документів.

Натомість матеріали справи містять
докази про оклад в розмірі 40 000 грн. 00
коп., що підтверджується, зокрема
платіжними відомостями, в яких
міститься підпис ОСОБА_2 про одержання
заробітної плати саме в такому розмірі.

Таким чином, оскаржуване судове
рішення в цій частині підлягає зміні із
зменшенням розміру середнього
заробітку за час вимушеного прогулу до
363 812 грн. 98 коп.

Помилковим також є висновок суду про
те, що позивач не є суб'єктом даного
дисциплінарного порушення.

Колегія суддів вважає, що за посадою та
за своїми повноваженнями, ОСОБА_2
відноситься до осіб, визначених у п. 1
ст. 41 КЗпП України.

Отже, з мотивувальної частини рішення
суду підлягає виключенню
вищенаведений висновок суду.

Статтею 237-1 КЗпП України
передбачається відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом працівникові моральної шкоди.
Відшкодування такої шкоди провадиться
тоді, коли порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про наявність
правових підстав для відшкодування
моральної шкоди, завданої позивачу,
оскільки таке право працівника
передбачено ст.. 237-1 КЗпП України.

При цьому, суд взяв до уваги наявність
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; виникнення у
працівника моральних страждань та
втрати нормальних життєвих зв'язків,
виникнення необхідності для позивача
додаткових зусиль для організації
свого життя; наявність причинного
зв'язку між попередніми умовами.

Доводи апеляції в цій частині
висновків суду не спростовують.

Вірними також слід вважати висновки
суду в частині стягнення заробітної
плати та компенсації за відпустки,
оскільки зміна розміру заробітної
плати, які призвели до даної
заборгованості, відповідачем
проведено з порушенням ст. ст. 94, 97 КЗпП
України.

Доводи апелянта про те, що видачею
довіреностей, в яких були описки, була
підірвана ділова репутація товариства,
не підтверджені будь-якими засобами
доказування ( судове рішення тощо ).

Посилання відповідача на те, що не
Збори товариства, а генеральний
директор уповноважений вирішувати
питання про звільнення члена дирекції
товариства, колегія суддів оцінює
критично, оскільки вони не
узгоджуються з положеннями статуту
товариства.

Інші доводи апеляційної скарги також
не дають підстав для висновку про
допущені судом першої інстанції
порушення норм матеріального або
неправильне застосування норм
процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
слід змінити, в решті рішення суду
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
відтак в цій частині підстав для його
скасування за доводами апеляційної
скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст.
307, ст.. 308, ч. 2 ст. 314 Цивільного
процесуального кодексу України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представників
товариства з обмеженою
відповідальністю «ГРАС САВУА УКРАЇНА»
задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду
міста Києва від 10 липня 2014 року в
частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
змінити, зменшивши розмір до 363 812
(триста шістдесят три тисячі вісімсот
дванадцять) грн. 98 (дев'яносто вісім)
коп.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили
з моменту її проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий

Судді: