Справа № 367/708/13 Головуючий у І
інстанції Оладько С.І.Провадження №
22-ц/780/5170/14 Доповідач у 2 інстанції
КасьяненкоКатегорія 1
РІШЕННЯ

Іменем України

02.09.2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Гуля В.В., Антоненко В.І.,

При секретарі: Ромашині І.В.

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою
заступника прокурора Київської
області який діє в інтересах держави на
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 27 червня 2014 року
у справі за позовом прокурора міста
Ірпеня, Київської області в інтересах
держави до Коцюбинської селищної ради,
ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: КП
«Святошинське лісопаркове
господарство» про визнання недійсним
рішення селищної ради, визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку та
визнання права власності на земельну
ділянку, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року прокурор м.Ірпеня
Київської області звернувся до суду в
інтересах держави із вищевказаним
позовом, який мотивував тим, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 24.12.2008року №1779/25-5 « Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відділення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_1
затверджено проект землеустрою щодо
відновлення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,15
га для вказаних цілей. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_1 видано
державний акт серії ЯЗ №449659 на право
власності на земельну ділянку,
кадастровий номер :01:042:0028, площею
0,15 га для будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

Вказував, що рішення Коцюбинської
селищної ради прийнято, а державний акт
видано з порушенням вимог чинного
законодавства, у зв'язку з чим їх має
бути визнано недійсними. Спільна
земельна ділянка знаходиться за межами
с. Коцюбинське, що підтверджується,
висновком судово-землевпорядної
експертизи від 05.03.2012року №325
проведеної Київським державним
підприємством геодезії, картографії,
кадастрових та геоінформаційних
систем «Київгеоінформатика». Разом с
тим усупереч вищезазначеним приписам
законодавства рішення про передачу
земельної ділянки у власність прийнято
Коцюбинською селищною радою.

Зазначав, що спірну земельну ділянку у
приватну власність передано за рахунок
земель, що перебувають в постійному
користуванні комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство». Зазначену
земельну ділянку на підставі постанови
Ради Міністрів УРСР від 20.06.1956 №673
надано у користування Святошинському
лісопарковому господарству без
виключення її з Держлісфонду України.

Крім того, за даними КП «Святошинське
лісопаркове господарство» зазначена
земельна ділянка відноситься до
земель лісогосподарського призначення
та будь-яких погоджень на вилучення
земель із свого користування
підприємство не надавало. Спірну
земельну ділянку в приватну власність
відповідача було передано без її
вилучення з користування КП
«Святошинське лісопаркове
господарство» на підставі
відповідного рішення органу державної
влади чи органу місцевого
самоврядування, прийнятого в межах
його компетенції. Також зазначав, що
при розпорядженні вказаною земельною
ділянкою Коцюбинською селищною радою
не дотримано вимог ст.ст. 20,21 Земельного
Кодексу України, ст. 57 Лісового Кодексу
України щодо порядку зміни цільового
призначення землі, оскільки перевіркою
встановлено, що зміна цільового
призначення спірної земельної ділянки
в порушення встановлених чинним
законодавством вимог не проводилась,
будь-яких рішень щодо такої зміни не
приймалось, що підтверджується
висновком Державного управління
охорони навколишнього природного
середовища в Київській області №9544 від
15.12.08року, який міститься в проекті
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки у власність.

У послідуючому позивач подав до суду
заяву про збільшення позовних вимог,
відповідно до якої додатково зазначив,
що 22.04.2009року було укладено договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, відповідно до якого ОСОБА_2
придбав земельну ділянку по АДРЕСА_1. На
державному акті на право власності на
землю серії ЯЗ №449614, виданому на ім'я
ОСОБА_1 було зроблено відмітку про
перехід права власності до ОСОБА_2

У зв'язку з наведеним, просив визнати
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради від 24 грудня 2008 року
№1779/25-5 щодо передачі у власність
ОСОБА_1 земельної ділянки 0,15 га для
будівництва і обслуговування будинку
по АДРЕСА_1, визнати недійсним виданий
ОСОБА_1 державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЗ
№ 449659 із відміткою про перехід права
власності на ділянку до ОСОБА_1 та
скасувати його державну реєстрацію, а
також просив визнати за державою право
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 27 червня 2014 року
позов прокурора задоволено частково.

Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 24
грудня 2008 року №1779/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

Заступник прокурора Київської області
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову прокурора і
ухвалити нове, яким вимоги
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального
права. Зокрема зазначає, що суд невірно
відмовив у визнанні недійсним виданого
ОСОБА_1 державного акту. Також
посилався, що укладений між
відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу згідно ст.228 ЦК України
порушує публічний порядок і є
нікчемним.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове
рішення має відповідати в тому числі на
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове
рішення відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи позов частково і
визнаючи недійсним рішення селищної
ради, суд першої інстанції
обґрунтовував свої висновки тим, що на
момент прийняття Коцюбинською
селищною радою рішення від 24 грудня 2008
року щодо передачі у власність ОСОБА_1
земельної ділянки площею 0,15 га межі с.
Коцюбинське у встановленому законом
порядку визначені не були, генеральний
план населеного пункту відсутній. Отже,
селищною радою не було з'ясовано чи
знаходиться виділена земельна ділянка
в межах селища, а відтак розпоряджатися
цією ділянкою рада не мала права, що у
свою чергу відповідно до ст.152 ЗК
України є підставою для визнання
недійсними оспорюваного рішення ради.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Згідно частин 1 і 3 ст.152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані із позбавленням права
володіння земельною ділянкою. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом
визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЗК України
безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян проводиться у
разі одержання земельних ділянок із
земель комунальної власності у межах
норм безоплатної приватизації,
визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у
власність або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст.173 ЗК України межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Відповідно до ч.2 ст.174 ЗК України
рішення про встановлення, зміну меж
сіл, селищ, які входять до складу
відповідного району, приймаються
районною радою за поданням відповідних
сільських, селищних рад. Рішення про
встановлення і зміну меж сіл, селищ, які
не входять до складу відповідного
району, або у разі, якщо районна рада
не утворена, приймаються Верховною
Радою Автономної Республіки Крим,
обласними, Київською та
Севастопольською міськими радами за
поданням відповідних сільських,
селищних рад.

Згідно ст.176 ЗК України межі
адміністративно-територіальних
одиниць посвідчуються державним актом
України.

Відповідно до ч. 12 розділу X «Перехідні
положення» ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями (крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених
пунктів, здійснюють відповідні
сільські, селищні, міські ради, а за
межами населених пунктів - відповідні
органи виконавчої влади.

Судом першої інстанції встановлено і
підтверджується матеріалами справи, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
Київської області від 24 грудня 2008 року
затверджено проект землеустрою та
передано у власність ОСОБА_1 земельну
ділянку для будівництва і
обслуговування будинку площею 0,15 га по
АДРЕСА_1. На підставі даного рішення
ОСОБА_1 видано державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЗ
№ 449659 (кадастровий номер :01:042:0028).

Також судом встановлено, що на час
передачі Коцюбинської селищною радою у
власність ОСОБА_1 спірної земельної
ділянки межі селища Коцюбинське
Київської області у встановленому
законом порядку не установлювалися,
проект встановлення меж не розроблявся
і не затверджувався, державний акт,
який би визначав межі селища, та
генеральний план населеного пункту
відсутні.

За таких обставин суд обґрунтовано
задовольнив вимоги прокурора про
визнання недійсним рішення про
передачу у власність ОСОБА_1 земельної
ділянки.

Проте, колегія суддів не може
погодитися із висновками суду в
частині відмови у визнанні недійсним
виданого на ім'я ОСОБА_1 державного акту
на право власності на земельну ділянку
серії ЯЗ № 449659 із відміткою про перехід
права власності до ОСОБА_2, оскільки суд
у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК
України в достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню до них.

Відмовляючи у позові в цій частині, суд
першої інстанції виходив з того, що при
відчуженні ОСОБА_1 земельної ділянки на
належному їй державному акті була
зроблена відмітка про перехід права
власності на ділянку за договором
купівлі-продажу до покупця ОСОБА_2 і
даний акт вже є правовстановлюючим
документом на земельну ділянку нового
власника. З огляду на те, що договір
купівлі-продажу не визнаний судом
недійсним і не є нікчемним, то
відповідно і державний акт не підлягає
визнанню недійсним.

Такі висновки суду не ґрунтуються на
вимогах закону, оскільки відповідно до
ст.125, ч.2 ст. 126 ЗК України (у редакції від
5 березня 2009 року, яка була чинною на час
укладення договору купівлі-продажу)
право власності на земельну ділянку
виникає з моменту державної реєстрації
цих прав та у випадках набуття права
власності на земельну ділянку за
цивільно-правовою угодою щодо
відчуження земельної ділянки й
посвідчується не державним актом, а
відповідною цивільно-правовою угодою
щодо відчуження земельної ділянки,
укладеною в порядку, встановленому
законом.

Крім того, відповідно до ст.19 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» (у редакції від 5 березня 2009
року, яка була чинною на час укладення
договору купівлі-продажу) підставою
для державної реєстрації права
власності на земельну ділянку є саме
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу нерухомого майна, а не
державний акт.

Вчинення в такому разі на державному
акті відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу (ч.6 ст.126 ЗК України) не
змінює суті такого державного акту, як
недійсного.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними чи неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині відмови у визнанні
недійсним державного акту ОСОБА_1 із
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_2, не відповідає вимогам закону
і підлягає скасуванню з ухваленням в
цій частині нового рішення про
задоволення вимог.

Колегія суддів вважає, що суд прийшов
до правильного висновку про
необґрунтованість посилань прокурора
на нікчемність договору
купівлі-продажу від 22 квітня 2009 року,
оскільки прокурор не надав доказів, що
даний правочин порушує публічний
порядок. Доводи апеляційної скарги
прокурора про те, що укладений між
відповідачами ОСОБА_1. і ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу згідно ст.228 ЦК України
порушує публічний порядок і є
нікчемним необґрунтовані, оскільки
укладений між приватними особами і
його предметом є майно, що перебуває у
приватній власності громадян.

За таких обставин посилання прокурора
на необхідність виключення із
мотивувальної частини рішення
вказівки на те, що даний договір не є
нікчемним необґрунтовані і в цій
частині колегія суддів залишає рішення
без змін як таке, що відповідає
фактичним обставинам і вимогам закону.

Колегія суддів не приймає до уваги і
доводи прокурора про необхідність
визнання права власності на спірну
земельну ділянку за державою на
підставі ст.392 ЦК України, як
необґрунтовані.

Як випливає з роз'яснення, яке
міститься в пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», позов про
визнання права власності на майно (ст.392
ЦК України) є належним способом
захисту, якщо позивач вимагає
залишення у нього майна, відчуженого
третьою особою за договором, учасником
якого він не був, і це майно ще не вибуло
з його володіння.

З матеріалів справи вбачається, що
спірна земельна ділянка вже вибула з
володіння власника у зазначений
спосіб, а тому суд обґрунтовано
відмовив у позові, заявленому з
підстав, передбачених ст.392 ЦК України,
оскільки обраний позивачем спосіб
захисту не є належним способом захисту.

Керуючись ст.ст. 309, 316 ЦПК України,
колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Київської області
задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 27 червня 2014 року
в частині відмови у задоволенні позову
прокурора міста Ірпеня Київської
області про визнання недійсним
державного акту скасувати та ухвалити
в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним державний акт серії
ЯЗ № 449659 з кадастровим номером
:01:042:0028, виданий на ім'я ОСОБА_1 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_2 та скасувати його державну
реєстрацію.

В іншій частині рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 27
червня 2014р. - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :