АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
інстанції - Антипова Л.О.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И

9 жовтня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
м.Києва у складі:

Головуючого судді Панченка М.М.

Суддів Вербової І.М.,
Кирилюк Г.М.

При секретарі Мікітчак А.Л.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Дніпровського районного суду
м.Києва від 5 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, Жердівської сільської
Ради Броварського району Київської
області, треті особи: Садове товариство
«Тарасівський», приватний нотаріус
Броварського районного нотаріального
округу ОСОБА_6 про визнання недійсним
державного акту на земельну ділянку,
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
визнання права власності на будівлю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2002 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя.

У зв»язку зі смертю позивача, його
правонаступником до участі у справі
залучена його мати ОСОБА_1, яка, будучи
зацікавленою особою щодо спадкового
майна сина, уточнивши позовні вимоги,
просила визнати недійсним державний
акт про право власності на земельну
ділянку площею 0,75 га, яка розташована
за адресою АДРЕСА_1 в садовому
товаристві «Тарасівський» на
території Жердівської сільської ради
Броварського району Київської області,
виданий Жердівською сільською радою
3.11.1999 року на ім»я відповідача ОСОБА_2.

Позивачка просила також визнати
недійсним договір купівлі-продажу
указаної земельної ділянки, укладеного
між відповідачкою ОСОБА_2, як продавцем,
та відповідачем ОСОБА_5, як покупцем,
посвідченого приватним нотаріусом
Броварського районного нотаріального
округу ОСОБА_6 від 10.10.2001 року, та
визнати за нею в порядку спадкування за
законом право власності на ј частину
садового будинку та на ј частину
земельної ділянки, розташованих за
указаною адресою.

Послалась на те, що вона є спадкоємцем
першої черги після смерті сина ОСОБА_7,
а тому має право на частину майна
спадкодавця, оскільки спірна земельна
ділянка була приватизована
відповідачкою в період шлюбу з ОСОБА_7,
а тому є незаконною, а розташований на
ній будинок підлягає поділу між
спадкоємцями.

Зазначала також, що земельна ділянка та
дачний будинок, які перебували у
спільній власності подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_7, продана без згоди її сина.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду
м.Києва від 5.02.2014 року, залишеним без
змін Ухвалою апеляційного суду м.Києва
від 19.03.2014 року, в позові відмовлено /т.2
а.с.238-240, 246-248, т.3 а.с.14-16/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 9.07.2014 року
ухвала апеляційного суду м.Києва від
19.03.2014 року скасована, а справа передана
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції /т.4 а.с.21-22/.

Судом касаційної інстанції зазначено,
що суд апеляційної інстанції дійшов
суперечливих висновків зазначивши, що
законодавство не передбачає такого
способу захисту порушених прав, як
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку і
одночасно послався на можливість
захисту порушеного права позивача
шляхом звернення до суду з
віндикаційним позовом.

Касаційна інстанція також зазначила,
що аналіз чинного законодавства дає
підстави для висновку про те, що
державний акт на право власності на
земельну ділянку, виданий органом, який
не мав на це законних підстав, може
визнаватись судом недійсним, що
підтверджується також постановою
Верховного Суду України від 26.09.2012 року
у справі №6-103 цс 12 і цей висновок є
обов»язковим для судів (ст.360-7 ЦПК) /т.4
а.с.21-22/.

В ході повторного розгляду справи в
суді апеляційної інстанції позивачка
ОСОБА_1 та її представник підтримали
позовні вимоги та просили суд
задовольнити позов з підстав,
викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував позовним
вимогам ОСОБА_1.

Вислухавши пояснення учасників
судового розгляду та дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_7 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 8.02.1989 року по
14.05.2002 року, від спільного проживання в
якому, народилась донька ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 /т.1 а.с.28/.

В період указаного шлюбу ОСОБА_2 15.11.1997
року вступила у члени садового
товариства «Тарасівський»,
розташований на території Жердівської
сільради Броварського району
Київської області. Їй було виділено у
користування спірну земельну ділянку
розміром 0,75 га по АДРЕСА_1 на території
указаного садового товариства /т.1
а.с.33-36/.

В подальшому, на указану земельну
ділянку в садовому товаристві
«Тарасівський», яка була надана у
користування ОСОБА_2, відповідно до
рішення Жердівської сільської ради
Броварського району Київського
області від 15.12.1999 року видано
Державний акт про право власності на
земельну ділянку, зареєстрований у
книзі реєстрації записів державних
актів на право приватної власності на
землю за №508 від 3.11.1999 року на ім»я
ОСОБА_2 /т.1 а.с.38/.

Встановлено, що на момент набуття
відповідачкою у користування та
власність спірної земельної ділянки,
на ній був розташований спірний дачний
будинок, який не був зданий в
експлуатацію і не зареєстрований в
органах БТІ.

Відповідно до свідоцтва про смерть
виданого Відділом реєстрації смерті у
м.Києві ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 /т.1
а.с.169/.

Правонаступником позивача до участі у
розгляді у справі була залучена мати
померлого позивача ОСОБА_1, яка
уточнила позовні вимоги і, з
урахуванням уточнень до своїх вимог,
просила визнати недійсним Державний
Акт на право приватної власності на
ім»я відповідачки на спірну земельну
ділянку, визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, та
визнати за собою право власності в
порядку спадкування майна померлого
сина на 1/4 частину садового будинку та
земельної ділянки по АДРЕСА_1 в
Садовому товаристві «Тарасівський» на
території Жердівської сільради
Броварського району Київської області
/т.2 а.с.6-7,8-11, 56-61, 71-73, 87-88/.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник від
імені прокуратури м.Києва у судовому
засіданні стверджували, що указані
об»єкти нерухомості - спірні земельна
ділянка та садовий будинок були
придбані за договором купівлі-продажу
покійним сином позивачки ОСОБА_7 та
його дружиною відповідачкою ОСОБА_2, а
тому, на думку скаржниці, ці об»єкти з
часу придбання перебували у спільній
сумісній власності подружжя, що дало
підстави позивачці ОСОБА_1 звернутись
до суду з цим позовом про визнання за
нею право власності в порядку
спадкування за законом на належну їй
спадкову частку цього майна після
смерті сина позивачки ОСОБА_7.

Між тим, наполягаючи, що указане майно
було придбане подружжям ОСОБА_7 у
спільну сумісну власність, позивачка
та її представник не навели у суді
належних та допустимих доказів
наявності нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу земельної
ділянки та садового будинку.

Посилання позивачки та її представника
на копію довідки (без номеру і дати),
підписаної від імені голови правління
СТ»Тарасівський», а також на копію
розписки ОСОБА_10, з яких слідує, що
ОСОБА_2 купила спірну земельну ділянку
на якій був зведений каркас дачного
будинку, не може бути доказом того, що
спірна земельна ділянка та будинок на
ній дійсно були придбані за договором
купівлі-продажу, оскільки, як
встановлено судом, на час надання -
15.11.1997 р. указаної земельної ділянки у
користування ОСОБА_2, ця земельна
ділянка не була приватизована, а
перебувала у користуванні
попереднього її користувача, який
вибув із членів садового товариства
«Тарасівський» ОСОБА_10 /т.1 а.с.30,32/.

При цьому, та обставина, що мати ОСОБА_2,
відповідачка ОСОБА_3, заплатила гроші
ОСОБА_10, згідно вище зазначеної
розписки, не може свідчить про
наявність договірних відносин
купівлі-продажу земельної ділянки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов по суті
правильного висновку про відмову у
позові ОСОБА_1 щодо визнання недійсним
Державного акту про право власності на
земельну ділянку, зареєстрованого у
книзі реєстрації записів державних
актів на право приватної власності на
землю за №508 від 3.11.1999 року на ім»я
ОСОБА_2.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно Правових позицій висловлених
судовою колегією в цивільних справах
Верховного Суду України у зв»язку з
аналізом причин перегляду судових
рішень у цивільних справах у 1998 році
відповідно до положень ст. ст.6,33
Земельного кодексу України, Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
приватизацію земельних ділянок»,
Порядку передачі ділянок у приватну
власність громадян, затвердженого
наказом Державного комітету України
по земельних ресурсах від 15.02.1993 року
№10 і ст.22 Кодексу про шлюб та сім»ю
України одержана громадянином у період
шлюбу в приватну власність земельна
ділянка для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель, ведення
особистого підсобного господарства,
садівництва, дачного і гаражного
будівництва є його власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про нажите у шлюбі
майно подружжя, а про одержання
громадянином частки із земельного
фонду.

Також, суд першої інстанції правильно
вважав, що позовні вимоги в частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу садового будинку також
не підлягають задоволенню з таких
підстав.

Як слідує із матеріалів справи, окремий
договір на продаж спірного будинку не
укладався.

Встановлено, що на час відкриття
спадщини, тобто, на дату смерті ОСОБА_7 -
ІНФОРМАЦІЯ_2, останній не мав права
власності на спірний садовий будинок,
оскільки цей будинок не був
зареєстрований в державних
реєстраційних органах.

Із аналізу ст.1218 ЦК України слідує, що
умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на об»єкти
нерухомості, в тому числі житловий
будинок, інші споруди, земельну ділянку
є набуття спадкодавцем зазначеного
права у встановленому законодавством
України порядку.

Відповідно до указаної норми ЦК
України, який введений в дію з 1.01.2004
року, до складу спадщини входять усі
права та обов»язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Оскільки, як встановлено судом,
спадкодавець ОСОБА_7 на час смерті не
мав права на спірне майно, із вище
наведеного слідує, що відповідачка
ОСОБА_2 мала одноособове право на
розпорядження земельною ділянкою, як
такою, що належала їй на праві
особистої власності.

З урахуванням викладеного, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відмову у позові про визнання за
позивачкою ОСОБА_1 права власності в
порядку спадкування на 1/4 частину
земельної ділянки та 1/4 частину
садового будинку по АДРЕСА_1 у Садовому
товаристві «Тарасівський» на
території Жердівської сільради
Броварського району Київської області,
а також в частині визнання недійсним
договору купівлі-продажу садового
будинку.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Дніпровського районного суду
м.Києва від 5 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з
моменту проголошення шляхом подання
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді