АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 інстанції: Кушнір С.І.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 02 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк», треті особи:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Енерго-Альянс»,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
про визнання недійсним пункту
іпотечного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

28 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», у
якому просила визнати недійсним пункт
2.4.10 іпотечного договору № 04/1-767 від
16.10.2007 р., укладеного між нею та
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк»
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
відповідно до умов іпотечного договору
передала в іпотеку банку в якості
забезпечення виконання ТОВ
«Енерго-Альянс» своїх зобов'язань за
кредитним договором квартиру АДРЕСА_1.
Пунктом 2.4.10 іпотечного договору
визначено, що у разі якщо внаслідок
звернення стягнення на предмет іпотеки
його буде недостатньо для повного
задоволення вимог іпотекодержателя, що
випливають з договорів, якими
обумовлене основне зобов'язання,
іпотекодержатель має право отримати
повне задоволення таких вимог за
рахунок іншого майна іпотекодавця.
Позивач вважає, що пункт п.2.4.10
іпотечного договору суперечить ст.11
Закону України «Про іпотеку», оскільки
встановлюється додаткова
відповідальність іпотекодавця, яка
виходять за межі вартості предмета
іпотеки, що є підставою для визнання
його недійсним на підставі ст.ст. 203, 215
ЦК України.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 02 липня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

16 липня 2014 року представник ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу на вказане рішення, у якій
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
просила його скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову
ОСОБА_1 В обґрунтування заявлених вимог
апелянт вказала, що суд першої
інстанції порушив ч. 2 ст. 11 та ч. 1 ст. 33
Закону України «Про іпотеку», а тому
помилково вважав, що відсутня пряма
заборона щодо можливості задоволення
вимог іпотекодержателя за рахунок
іншого майна іпотекодавця, окрім
предмета іпотеки. Також апелянт
вказала, що 12 грудня 2011 року ОСОБА_1
отримала від ПАТ «Укрсоцбанк»
претензію про звернення стягнення на
майно, а тому саме з цієї дати
розпочався перебіг позовної давності.
Також апелянт вважає неправомірною
одночасну відмову у задоволенні позову
по суті та з підстав пропуску строку
позовної давності.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримала і просила
її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі,
у судове засідання не з'явилися, були
належним чином повідомлені про день,
час та місце апеляційного розгляду,
тому розгляд справи за апеляційною
скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК
України проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення представника позивача,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 16 жовтня 2007 року між
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк» та
ТОВ «Енерго-Альянс» (позичальник) був
укладений договір відновлювальної
кредитної лінії № 405/130/07, за умовами
якого банк надав позичальнику кредит в
межах максимального ліміту
заборгованості в сумі 490 000 грн. з
кінцевим терміном погашення
заборгованості не пізніше 15 жовтня 2012
року зі сплатою 15 % річних за
користування кредитними коштами.

Того ж дня в забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором між Акціонерно-комерційним
банком соціального розвитку
«Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та
ОСОБА_1 (іпотекодавець) був укладений
іпотечний договір № 04/1-767, за умовами
якого в іпотеку банку було передано
квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 2.4.10 іпотечного договору
передбачено, що у разі якщо внаслідок
звернення стягнення на предмет іпотеки
його буде недостатньо для повного
задоволення вимог іпотекодержателя, що
випливають з договорів, якими
обумовлене основне зобов'язання,
іпотекодержатель має право отримати
повне задоволення таких вимог за
рахунок іншого майна іпотекодавця.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції керувався ст.ст. 6,
627-628, ч. 1 ст. 638 ЦК України, ст.ст. 1, 11
Закону України «Про іпотеку», ст. 11
Закону України «Про заставу» та
виходив з того, що у законодавстві
відсутня пряма заборона щодо
можливості іпотекодержателя отримати
повне задоволення своїх вимог за
рахунок іншого майна іпотекодавця в
разі, якщо після звернення стягнення на
предмет іпотеки його буде недостатньо
для повного задоволення вимог
іпотекодержателя, а тому відсутні
підстави для визнання пункту договору
недійсним згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України.
Також суд першої інстанції вважав, що
позивачем пропущено строк позовної
давності, про застосування якої
зроблено заяву представником
відповідача.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, суд повинен з'ясувати та
зазначити у своєму рішенні, чи порушене
право позивача, за захистом якого той
звернувся. У разі, коли таке право не
порушене, суд відмовляє у задоволенні
позову з підстав його
необґрунтованості. Якщо буде
встановлено, що право особи порушене,
але сплив строк позовної давності і про
це зроблено заяву іншою стороною у
справі, суд відмовляє в позові у зв'язку
з закінченням строку позовної
давності.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент укладення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

На підставі ст. 11 Закону України «Про
іпотеку» майновий поручитель несе
відповідальність перед
іпотекодержателем за невиконання
боржником основного зобов'язання
виключно в межах вартості предмета
іпотеки. У разі задоволення вимог
іпотекодержателя за рахунок предмета
іпотеки майновий поручитель набуває
права кредитора за основним
зобов'язанням.

У разі реалізації предмета іпотеки
іпотека припиняється (ст. 17 Закону
України «Про іпотеку».

Згідно з ч. 8 ст. 47 Закону України «Про
іпотеку» якщо сума, одержана від
реалізації предмета іпотеки, не
покриває вимоги іпотекодержателя, він
має право отримати решту суми з іншого
майна боржника у порядку,
встановленому законом.

З викладеного випливає, що
іпотекодержатель у разі недостатності
суми, одержаної від реалізації
предмета іпотеки, має право
задовольнити свої вимоги за рахунок
іншого майна іпотекодавця лише в тому
випадку, що іпотекодавець і боржник є
однією особою.

Божником за кредитним договором є ТОВ
«Енерго-альянс».

Таким чином, положення іпотечного
договору про можливість звернення
стягнення, окрім предмета іпотеки, на
інше майно іпотекодавця з метою
повного задоволення вимог
іпотекодержателя суперечить вимогам
Закону України «Про іпотеку».

Твердження суду першої інстанції про
те, що у законодавстві відсутня пряма
заборона щодо можливості
іпотекодержателя отримати повне
задоволення своїх вимог за рахунок
іншого майна іпотекодавця в разі, якщо
після звернення стягнення на предмет
іпотеки його буде недостатньо для
повного задоволення вимог іпотеко
держателя, не може вважатися вірним з
огляду на положення ч. 2 ст. 11 Закону
України «Про іпотеку».

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що п. 2.4.10 іпотечного
договору суперечить ч. 2 ст. 11 Закону
України «Про іпотеку», що є підставою
для визнання його недійсним.

Водночас відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

У постанові Верховного Суду України
від 21 травня 2014 року у справі про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних кримінальних справ
від 13 листопада 2013 року у справі про
визнання договорів недійсними вказано,
що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України
законодавець виходить не тільки з
безпосередньої обізнаності особи про
факти порушення її прав, а й з
об'єктивної можливості цієї особи
знати про ці факти.

Іпотечний договір був укладений 16
жовтня 2007 року, підписавши цей договір
ОСОБА_1 ознайомилась із його змістом, в
тому числі і з п. 2.4.10, а тому саме з
вказаної дати, на думку колегії суддів,
розпочався перебіг строку позовної
давності.

Таким чином, ОСОБА_1 звернулася до суду
з пропуском строку позовної давності,
про застосування якої заявлено
представником відповідача, з
клопотанням про поновлення строку
позовної давності до суду не
зверталась, а тому у задоволенні позову
слід відмовити з цих підстав.

Посилання апелянта на те, що перебіг
строку позовної давності розпочався з
дня отримання ОСОБА_1 претензії про
звернення стягнення на іпотечне майно
(12 грудня 2011 року), колегія суддів до
уваги не приймає, так як про порушення
свого права ОСОБА_1 мала можливість
довідатися в день підписання
оспорюваного договору. Крім того, у
вимозі йдеться лише про звернення
стягнення на предмет іпотеки і не
ставиться про питання про звернення
стягнення на інше майно ОСОБА_1

З огляду на викладене, рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 02 липня 2014 року слід скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 3 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
за довіреністю - ОСОБА_2 - задовольнити
частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва 02 липня 2014 року - скасувати та
ухвалити нове рішення наступного
змісту:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк», треті особи: Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Енерго-Альянс», приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, про визнання недійсним
пункту іпотечного договору - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення однак може бути
оскаржена протягом 20 днів з дня
набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді