ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
У х в а л а

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів:
Євграфової Є.П.,
Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г.,
Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Дніпропетровської міської ради, третя
особа - Самарська районна у місті
Дніпропетровську рада, про визнання
права власності на нерухоме майно за
набувальною давністю, за касаційною
скаргою Дніпропетровської міської
ради на рішення Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 6
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 12 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним
позовом, посилаючись на те, що вона є
власницею 86/100 садибного будинку
(індивідуального житлового будинку)
АДРЕСА_1. Власником 14/100 цього ж будинку
був ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. За їх усної домовленістю,
ОСОБА_4 належала частина жилої кімнати
№ 4, літ. а-1, загальною площею 6,3 кв.м, що
відповідає його долі. До 01 березня 2001
року зазначена частина житлої кімнати
була зачинена. Позивач чекала на появу
спадкоємців померлого, проте ніхто так
і не з'явився, у зв'язку з цим з 01 березня
2001 року ОСОБА_3 почала
користуватися цим майном. На
сьогоднішній день позивач та члени її
сім'ї продовжують проживати у
вказаному жилому будинку з надвірними
спорудами. Позивач стверджує, що
добросовісно та безперервно володіє,
відкрито користується даним нерухомим
майном та земельною ділянкою, доглядає
за будинком, утримує його, постійно
робить поточний та капітальний ремонт.
Крім того, сплачує комунальні послуги
за весь будинок та податок на землю.
Звернувшись до органу земельних
ресурсів з метою приватизувати
земельну ділянку, на якій розташований
будинок, отримала відмову, у зв'язку з
чим просила суд визнати за нею право
власності на 14/100 часток садибного
будинку (індивідуального житлового
будинку) за набувальною давністю.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська
від 06 листопада 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12 травня
2014 року, позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено, визнано за нею право
власності на 14/100 часток жилого будинку
АДРЕСА_1, який складається з приміщень:
1-1 - коридор площею 6,6 кв.м, 1-2 - кухня
площею 9,6 кв.м, 1-3 - житлової площі 12,8
кв.м, 1-4 - житлової площі 10,3
кв.м, 1-5 - житлової площі 22,1 кв.м.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, ухвалити нове,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Перевіривши доводи, викладені у
касаційній скарзі, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню за таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з наявності
підстав, передбачених ст. ст. 344, 376 ЦК
України для задоволення позовних
вимог.

Судами встановлено, що відповідно до
рішення Самарського районного
народного суду м. Дніпропетровська від
22 серпня 1990 року у справі
№ 2-524 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на 86/100 частин
жилого будинку та виділу його в натурі,
позов задоволено частково. Визнано за
ОСОБА_5 право власності на 86/100 часток
будинку, розташованого по АДРЕСА_1, у
решті позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням у казаній
цивільній справі визнано за ОСОБА_4
право власності на 14/100 частин жилого
будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 28).

Згідно з договором купівлі-продажу від
23 травня 1990 року, посвідченим державним
нотаріусом Восьмої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори,
зареєстрованим в реєстрі за № 1-613,
ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 (в подальшому
ОСОБА_3.) купила 86/100 частин жилого
будинку А-1 жилою площею 43,5 кв.м з
відповідною частиною надвірних
побудов.

Таким чином, позивач ОСОБА_3 з 1990 року є
власником 86/100 частин домоволодіння по
АДРЕСА_1.

ОСОБА_4, який був власником 14/100 частин
спірного жилого будинку помер
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті ОСОБА_4, позивач почала
користуватись усім жилим будинком,
який знаходиться по АДРЕСА_1.

У свою чергу ОСОБА_3 неодноразово
зверталася із заявою на ім'я голови
виконкому Самарської районної ради
народних депутатів у м.
Дніпропетровську з проханням
дозволити їй викуп 14/100 частин спірного
домоволодіння ОСОБА_4, померлого у
січні 1993 року.

Разом з цим, згідно з лита Восьмої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори № 820/01-16 від 19
квітня 2013 року, після смерті ОСОБА_4,
померлого у січні 1993 року, із заявами
про прийняття спадщини ніхто не
звертався, що перевірено за
алфавітними книгами обліку спадкових
справ з 1993 року по 2013 рік включно та за
Спадковим реєстром.

Також, як вбачається з матеріалів
справи, рішенням Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 21
листопада 2012 року в задоволенні
позовних вимог про передачу спірного
будинку у власність територіальній
громаді Дніпропетровської міської
ради відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 січня
2013 року рішення Самарського районного
суду м. Дніпропетровська
від 21 листопада 2012 року змінено в
частині обґрунтування, у задоволенні
позову відмовлено.

Відповідно до ст. 344 ЦК України, на
підставі якої вирішено спір, особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом Цивільний кодекс України
набрав чинності з 1 січня 2004 року і
зворотної сили не має.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України правила
статті 344 ЦК України про набувальну
давність поширюються також на випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом.
Оскільки ЦК набрав чинності з 1 січня 2004
року, норми ст. 344 ЦК поширюються на
правовідносини, що виникли з 1 січня 2001
року, а отже визнати право власності за
набувальною давністю суд може не
раніше 1 січня 2011 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
першої та апеляційної інстанцій
обґрунтовано дійшли висновку про
задоволення позовних вимог та
наявності підстав в силу ст. 344 ЦК
України, що є необхідними для набуття
права власності на річ за набувальною
давністю. Володіння має бути
добросовісним, тобто володілець не
знав і не міг знати про те, що він
володіє чужою річчю, інакше кажучи,
обставини, у зв'язку з якими виникло
володіння чужою річчю, не давали
найменшого сумніву щодо правомірності
набуття майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
суд касаційної інстанції дійшов
висновку про відхилення касаційної
скарги та залишення без змін рішення
апеляційного суду, оскільки судове
рішення законне та обґрунтоване, а
доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Дніпропетровської
міської ради відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська
від 6 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 12 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Головуючий О.І.
Євтушенко

Судді:

Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

А.С. Олійник