Ухвала

іменем україни

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової
Є.П., Завгородньої І.М.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на заставне майно,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 12 лютого 2014 року та
рішення Апеляційного суду Луганської
області від 15 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду
з позовом до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на заставне майно та, в
подальшому уточнивши позовні вимоги,
посилаючись на неналежне виконання
відповідачем своїх зобов'язань,
просило звернути стягнення на квартиру
АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного
предмету іпотеки (на підставі договору
іпотеки від 30 серпня 2007 року б/н),
виселити відповідача та інших осіб, які
зареєстровані й проживають у вказаній
квартирі, зі зняттям їх з
реєстраційного обліку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 23 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_3
укладений кредитний договір,
відповідно до умов якого останньому
були надані грошові кошти на придбання
квартири у сумі 26 400 дол. США зі сплатою
10,08 % річних та терміном повернення до
20 серпня 2037 року.

У забезпечення виконання відповідачем
зобов'язань за зазначеним вище
договором 30 серпня 2007 року між банком
та ОСОБА_3 був укладений договір
іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом Луганського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 за № 1467,
згідно з яким відповідач передав в
іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що відповідач свої
зобов'язання належним чином не виконує,
у зв'язку з чим станом на 19 грудня 2013
року утворилася заборгованість в
розмірі 52 860,69 дол. США, банк просив
позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 12 лютого 2014 року позовні
вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено
частково.

Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1
шляхом продажу вказаного предмету
іпотеки (на підставі договору іпотеки
від 30 серпня 2007 року б/н) ПАТ КБ
«ПриватБанк», з укладенням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою особою
покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, з реєстрацією
правочину купівлі-продажу предмета
іпотеки у Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно, з проведенням
дій щодо коригування технічної
документації відповідно до поточного
стану нерухомості, її перепланування
та перебудови, з проведенням дій щодо
оформлення та з отримання дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмета іпотеки за ціною,
визначеною в експертному звіті
суб'єкта оціночної діяльності.

Виселено ОСОБА_3 та інших осіб, які
зареєстровані й проживають у квартирі
АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено за необґрунтованістю.

Рішенням Апеляційного суду Луганської
області від 15 квітня 2014 року
рішення суду першої інстанції змінено,
абзац третій його резолютивної частини
викладено в такій редакції: «Виселити
ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1».

В іншій частині судове рішення
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій, ухвалити нове рішення про
відмову в позові, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права і
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» в частині звернення
стягнення на предмет іпотеки, суд
першої інстанції, з висновками якого
фактично погодився й апеляційний суд,
на підставі ст.ст. 526, 527, 530, 590, 1050, 1054
Цивільного кодексу України дійшов
висновку про те, що оскільки відповідач
не виконав взяті на себе зобов'язання
за кредитним договором, то у позивача є
право вимагати повернення кредиту та
інших передбачених договором платежів
шляхом продажу предмета іпотеки.

Такі висновки судів відповідають
вимогам закону та ґрунтуються на
фактичних обставинах справи.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» в частині виселення
відповідачів із житлового будинку,
який є предметом іпотеки, суди виходили
з того, що у силу ст.ст. 39-40 Закону
України «Про іпотеку» та на підставі
ст. 109 ЖК Української РСР з урахуванням
суми заборгованості та вартості
предмета іпотеки вимоги банку є
обґрунтовані.

Проте з такими висновками судів в цій
частині погодитися не можна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом. Після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду

Аналогічний порядок щодо виселення
всіх громадян, що мешкають у житловому
будинку або житловому приміщенні, на
яке звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, передбачено ч. 3 ст. 109 ЖК
Української РСР.

У п. 43 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Під час розгляду справи судами
встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк») та ОСОБА_3 23 серпня 2007
року укладений кредитний договір,
відповідно до умов якого останній
отримав грошові кошти на придбання
квартири у сумі 26 400 дол. США зі сплатою
10,08 % річних з терміном їх повернення до
20 серпня 2037 року.

У забезпечення зазначеного кредитного
договору 30 серпня 2007 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений
договір іпотеки, посвідчений 30 серпня
2007 року приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 за реєстровим номером 1467,
відповідно до якого іпотекодавець
надав в іпотеку нерухоме майно -
двокімнатну квартиру загальною площею
47,4 кв. м, житловою площею 32,8 кв. м
по АДРЕСА_1.

Відповідач свої зобов'язання перед
позивачем належним чином не виконував,
у зв'язку з чим станом на 19 грудня 2013
року утворилася заборгованість в
розмірі 52 860,69 дол. США

Вирішуючи спір, суди на порушення вимог
ст. ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені
положення вимог закону уваги не
звернули, роз'яснень, наданих у
постанові пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
не врахували, належним чином не
дослідили і не встановили факту
надсилання банком повідомлення про
виселення усім особам, які проживають у
спірному жилому приміщенні, та
отримання такого, як того вимагає ч. 2
ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами, як першої, так і
апеляційної інстанцій, фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що в
свою чергу призвело до поверхневого
вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені судами
першої та апеляційної інстанцій
рішення в частині виселення
відповідачів не можуть вважатися
законними і обґрунтованими, у зв'язку
із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України,
їх слід скасувати в цій частині з
передачею справи до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
Законом України «Про здійснення
правосуддя та кримінального
провадження у зв'язку з проведенням
антитерористичної операції», колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 12 лютого 2014 року та
рішення Апеляційного суду Луганської
області від 15 квітня 2014 року в частині
вимог про виселення скасувати, справу в
цій частині направити на новий розгляд
до Троїцького районного суду
Луганської області.

У решті рішення Апеляційного суду
Луганської області від 15 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко