Справа № 308/7761/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2014 року Ужгородський
міськрайонний суд Закарпатської
області в особі

головуючої судді
Сарай А.І.

при секретарі
Козар Г.В.

з участю позивача
ОСОБА_1

представника відповідачів
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в місті Ужгород
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
редакції газети «Karpati Igaz Szo» («Карпаті
Ігоз Со»), кореспондента газети «Karpati Igaz
Szo» («Карпаті Ігоз Со») ОСОБА_5,
директора Берегівської
загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів
№ 10 Берегівської міської ради ОСОБА_6
та директора музею Берегівщини ОСОБА_7
про спростування недостовірної
інформації,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
редакції газети «Karpati Igaz Szo» («Карпаті
Ігоз Со»), кореспондента газети «Karpati Igaz
Szo» («Карпаті Ігоз Со») ОСОБА_5,
директора Берегівської
загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів
№ 10 Берегівської міської ради ОСОБА_6
та директора музею Берегівщини ОСОБА_7
про спростування недостовірної
інформації.

Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в
газеті «Karpati Igaz Szo» («Карпаті Ігоз Со») №
НОМЕР_1 опубліковано статтю, яка має
назву «ІНФОРМАЦІЯ_2» і підписана ОСОБА_5
(ОСОБА_5).

Викладені в статті факти не
відповідають дійсності. Зокрема в ній
говориться (його переклад з угорської
на українську мову): «Факельна хода
антименшинської Свободи в Берегсасі, а
ще більше те, що там пролунало,
приголомшило населення міста». ОСОБА_8,
директор Берегсаської середньої школи
№ 10 з угорсько-російською мовою
навчання не виявляє будь-яких
політичних проявів в закладі. Два
колективи добре співіснують, хоча
мають зовсім різні культурні корені.
Більше того, у співпраці досягають
відмінні результати. Я є корінним
берегсасцем, і так знаю, що українці
ніколи тут не жили, - говорить директор.
- Але угорці, русини, словаки та
представники інших національностей -
якраз навпаки. Більше того, я знаю і
такі випадки, коли деякі з них
відкликали свою українську
національність і оголосили себе
русинами. Очевидно, що такі дії, як в
суботу, відбуваються за вказівками з
центру і добре оплачені. Я дуже
засуджую це. Я не бачив зловісний марш,
але я чув, що в ньому взяла участь
молодь, яка не берегсаська. Це дуже
небезпечно, тому що лідери Свободи
повні ненависті, і молоді люди думають,
що це правильно, треба ненавидіти
представників інших національностей, в
нашому випадку, угорців. Я думаю, що
націоналізм завжди піднімав голову в
країні, де є економічна нестабільність.
І цим користуються націоналісти. В такі
часи багато людей схильні до
негативних вчинків, тому ними можуть
легко маніпулювати».

Переважна більшість наведених фактів
не відповідає дійсності. Так, автора
статті ніхто не вповноважував робити
заяви від імені населення міста, тим
більше, що не вказано фактів
«антименшинскості» Свободи і
конкретно «що там пролунало». Не
відповідає дійсності і твердження про
відсутність «будь-яких політичних
проявів в закладі» щодо Берегівської
ЗОШ № 10, особливо враховуючи, що сам
ОСОБА_8 є головою Берегівської міської
організації Демократичної спілки
угорців України. Не відповідають
дійсності твердження про
угорсько-російську мову навчання, про
наявність двох колективів із зовсім
різними культурними коренями, тощо.

Абсурдним є твердження ОСОБА_8 щодо
населення міста - «українці ніколи тут
не жили». Українці жили в Берегові і
місяць тому, і рік тому, і десять років
тому, і взагалі - скільки він себе
пам'ятає - тут завжди проживали
українці. Цитовану заяву ОСОБА_6 вважає
намаганням зумисне образити всіх
українців міста, в тому числі і його
особисто. Також абсурдним є твердження
ОСОБА_8 - «я знаю і такі випадки, коли
деякі з них відкликали свою українську
національність і оголосили себе
русинами». Вважає, що ОСОБА_8 має надати
суду докази наявності принаймні
кількох таких випадків «відкликання
української національності».

Не відповідає дійсності і твердження
«Очевидно, що такі дії, як в суботу,
відбуваються за вказівками з центру і
добре оплачені», а також «лідери
Свободи повні ненависті, і молоді люди
думають, що це правильно, треба
ненавидіти представників інших
національностей, в нашому випадку,
угорців».

Вважає, що оскільки згадана цитата в
цілому не містить по темі жодного
достовірного факту, то мають бути
спростовані не тільки наведені ним
факти, але і вся цитата в цілому.

Його переклад з угорської на
українську мову: «Якщо не помиляюсь,
демонстрація була приурочена до 74-ої
річниці Карпатської України. Тільки я
не розумію, яке це має відношення до
Берегсаса? Я бачив фотографії в
інтернеті, на них марширували діти. І
вони також прийшли за 50 гривень. Я
демонструю історію. Ці діти, безумовно,
не знають про минуле: вони введені в
оману, - говорить ОСОБА_7, директор музею
Берегівщини».

Вважає, що твердження «І вони також
прийшли за 50 гривень», а також «Ці діти,
безумовно, не знають про минуле: вони
введені в оману» не відповідає
дійсності і має бути спростоване
ОСОБА_7.

Його переклад з угорської на
українську мову: «Представники
греко-католицької церкви не виявили
бажання прокоментувати, що в
свободівській демонстрації взяв
участь піп, який належить до цієї
церкви».

Вважає, що фраза «в свободівській
демонстрації взяв участь піп, який
належить до цієї церкви.» - не просто не
відповідає дійсності, але і зумисне
демонструє неповагу до
греко-католицької конфесії і ображає
релігійні почуття в греко-католиків, в
тому числі і його особисто.

Просить зобов'язати редакцію газети
«Kаrpаti Igaz Szо» («Карпаті Ігоз Co»),
кореспондента газети ОСОБА_5, директора
Берегівської загальноосвітньої школи
І-ІІІ ступенів № 10 ОСОБА_8, директора
музею Берегівщини ОСОБА_7 спростувати
викладені у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2»
(«Карпаті Ігоз Со» № НОМЕР_1 за
ІНФОРМАЦІЯ_1) факти, що не відповідають
дійсності і порушують його особисте
немайнове право.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні
позовні вимоги підтримав посилаючись
на обставини викладені у позовній
заяві та просив позов задовольнити.

Представник відповідачів -
кореспондента газети «Karpati Igaz Szo»
(«Карпаті Ігоз Со») ОСОБА_5, директора
Берегівської загальноосвітньої школи
І-ІІІ ступенів № 10 Берегівської
міської ради ОСОБА_6 та директора музею
Берегівщини ОСОБА_7, - ОСОБА_2 у судовому
засіданні позов не визнав та просив у
його задоволенні відмовити на підставі
ст. 60 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 не
було надано належного доказу, а саме
перекладу інформації, яку останній
просить спростувати.

Представник редакції газети «Karpati Igaz
Szo» («Карпаті Ігоз Со») у судове
засідання не з'явився, хоч про час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином, про причини неявки суд
не повідомив.

Заслухавши пояснення позивача та
представника відповідачів,
розглянувши матеріали справи суд
приходить до висновку, що у задоволенні
позову слід відмовити виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен
має право на повагу до його гідності та
честі.

Конституцією України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань (ст. 34).
Відповідно до ст. 68 Конституції кожен
зобов'язаний неухильно додержуватися
Конституції та законів України, не
посягати на права і свободи, честь і
гідність людей. Праву на свободу думки
і слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань відповідає
обов'язок не поширювати про особу
недостовірну інформацію та таку, що
ганьбить її гідність, честь чи ділову
репутацію.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено в наслідок поширення про неї
та (або) членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у п. 15
постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» роз'яснив, що при
розгляді справ зазначеної категорії
суди повинні мати на увазі, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову є сукупність
таких обставин : а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-якій
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
благо.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, в також в іншій
формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна
інформація, поширена про особу,
вважається недостовірною, якщо особа,
яка її поширила, не доведе протилежного
(презумпція добропорядності).
Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної
інформації повинно здійснюватись
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК і
статті 10 ЦПК обов'язок довести, що
поширена інформація є достовірною,
покладається на відповідача, проте
позивач має право подати докази
недостовірності поширеної інформації.
Позивач повинен довести факт поширення
інформації відповідачем, а також те, що
внаслідок цього було порушено його
особисті немайнові права (п. 18
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 1 від 27 лютого 2009 року).

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначити характер такої
інформації та з'ясувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням (п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 1 від 27
лютого 2009 року).

В судовому засіданні встановлено, і не
заперечується сторонами, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 у газеті «Kаrpаti Igaz Szо» №
НОМЕР_1 було опубліковано статтю з
назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», яка підписана
ОСОБА_5 - відповідачем ОСОБА_5.

З матеріалів справи вбачається, що
інформація, яку просить спростувати
позивач ОСОБА_1 у статті газети як таку,
що не відповідає дійсності, викладена
на угорській мові. Звертаючись з даним
позовом до суду в позовній заяві
позивач зробив власний переклад
вказаної статті з угорської мови на
українську.

Згідно ст. 7 ЦПК України мова цивільного
судочинства визначається статтею 14
Закону України «Про засади державної
мовної політики».

У відповідності до ст. 6 Закону України
«Про засади державної мовної політики»
від 3 липня 2012 року № 5029-VI, державною
мовою України є українська мова.
Українська мова як державна мова
обов'язково застосовується на всій
території України при здійсненні
повноважень органами законодавчої,
виконавчої та судової влади, у
міжнародних договорах, у навчальному
процесі в навчальних закладах в межах і
порядку, що визначаються цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України
«Про засади державної мовної політики»
сторони, які беруть участь у справі,
подають до суду письмові процесуальні
документи і докази, викладені
державною мовою. У межах території, на
якій поширена регіональна мова (мови),
що відповідає умовам частини третьої
статті 8 цього Закону, допускається
подача до суду письмових процесуальних
документів і доказів, викладених цією
регіональною мовою (мовами), з
перекладом, у разі необхідності, на
державну мову без додаткових витрат
для сторін процесу.

Угорська мова як регіональна мова
встановлена в таких регіонах: Берегово
Закарпатської області - 7 вересня 2012
року, Берегівський район Закарпатської
області, Виноградівський район
Закарпатської області.

Норма закону, щодо подачі до суду
письмових процесуальних документів і
доказів, викладених регіональною
мовою, з перекладом, у разі
необхідності, на державну мову у межах
території, на якій поширена
регіональна мова, не може
застосовувати у даному випадку,
оскільки місто Ужгород та Ужгородський
район Закарпатської області не входить
до території, на якій поширена
регіональна мова.

Дані обставини є загальновідомими та
не потребують доказування.

Крім того, під час розгляду справи
судом сторонам роз'яснювалися права та
обов'язки, передбачені ст. 27 ЦПК
України, у тому числі заявляти
клопотання про залучення для участі у
справі перекладача. Проте позивач
такого клопотання не заявляв та згідно
наданих ним у судовому засіданні
пояснень вважає, що йому не потрібний
перекладач, так як він володіє
угорською мовою досконало, оскільки
закінчив навчальний заклад в Угорщині,
де отримав диплом та має кваліфікацію
журналіста-редактора, тому зроблений
ним переклад та викладений у позовній
заяві є правильним. При цьому, як
вбачається з аналізу положення ч. 2 ст. 55
ЦПК України, перекладач допускається
ухвалою суду за заявою особи, яка бере
участь у справі, тобто залучення
перекладача з ініціативи суду за
відсутності відповідного клопотання
не передбачена.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Статтею 16 ЦК України
передбачено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст.ст. 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, який здійснюється
судом у спосіб, визначений законами
України.

Згідно до ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

У статті 27 ЦПК України, поряд з іншими
правами та обов'язками осіб, які беруть
участь у справі вказано і право брати
участь у судових засіданнях, подавати
докази, брати участь у дослідженні
доказів.

Згідно ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування. Суд не бере до уваги
докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

За таких обставин, з урахуванням того,
що для з'ясування обставин, які мають
істотне значення для правильного
вирішення спору, необхідні спеціальні
знання в галузі мовознавства, суд
приходить до висновку, що позивачем
ОСОБА_1 у порушення вищенаведених вимог
Закону не були доведені обставини, на
які він посилається, як на підставу
своїх вимог, тобто спростування
недостовірної інформації, що порушує
його особисте немайнове право, а тому,
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, оскільки будь-яких
доказів на підтвердження тих обставин,
судом не здобуто, а у суду немає
повноважень збирати докази з власної
ініціативи на користь будь-якої
сторони.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
суд вважає за необхідне відмовити
позивачу у задоволенні позовних вимог.

Тому, керуючись ст.ст. 209, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 15, 16, 277, 297 ЦК України суд,

Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
редакції газети «Karpati Igaz Szo» («Карпаті
Ігоз Со»), кореспондента газети «Karpati Igaz
Szo» («Карпаті Ігоз Со») ОСОБА_5,
директора Берегівської
загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів
№ 10 Берегівської міської ради ОСОБА_6
та директора музею Берегівщини ОСОБА_7
про спростування недостовірної
інформації - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Закарпатської
області через Ужгородський
міськрайонний суд протягом 10 днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Головуюча
Сарай А.І.