АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6991/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Нізік О. В. Доповідач - Свистунова
О.В. Категорія 39
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Книш
К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 червня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус
ОСОБА_5 міського нотаріального округу
ОСОБА_6, Третя Дніпропетровська
державна нотаріальна контора про
встановлення факту прийняття спадщини,
визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус
ОСОБА_5 міського нотаріального округу
ОСОБА_6, Третя Дніпропетровська
державна нотаріальна контора про
встановлення факту прийняття спадщини,
визнання заповіту недійсним, сплативши
судовий збір, відповідно до вимог
чинного законодавства.

Позивач звернувся з позовною
заявою про визнання спірного заповіту,
як нікчемного правочину, на підставі ч.
1 ст. 1257 ЦК України. У обґрунтування
заявлених вимог було зазначено, що
спірна квартира № 28 розташована за
адресою: АДРЕСА_1 та складається з 3-х
житлових кімнат, загальною площею 57,58
кв.м. Ця квартира була надана у
користування - ОСОБА_7, діду позивача, на
склад його сім»ї з п'яти осіб: він, його
дружина - ОСОБА_8, дочка - ОСОБА_9, зять -
ОСОБА_10 іпозивача - онук. Батьки
позивача: ОСОБА_10 та ОСОБА_9 перебували
у зареєстрованому шлюбі з 1952 року.
Згідно свідоцтва про народження,
виданого на його ім»я
Красногвардійським районним ЗАГС м.
Дніпропетровська від 12.06.1953 року, в
графі «батько» записано: «ОСОБА_10», в
графі «мати»: «ОСОБА_9». Сім'я у складі
його батьків та його проживала у
спірній квартирі та всі вони були
зареєстровані за зазначеною адресою. У
1975 році позивач зареєстрував шлюб з
ОСОБА_11 Від шлюбу народився син -
ОСОБА_3, 1976 року народження. Його сім'я
також проживала у спірній квартирі. У
1986 році він отримав однокімнатну
квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на склад
сім'ї з трьох осіб: він, його дружина та
син та з цього часу він та його сім'я
стали проживати і були зареєстровані
за зазначеною адресою. У 1991 році
позивач повернувся до своїх батьків, до
спірної квартир, та став спільно з ними
проживати, у зв'язку з залишенням
дружини та сина. Рішенням
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 10.10.1994 року шлюб
між ними та його дружиною було
розірвано. Таким чином, з 1992 року
позивач став постійно проживав зі
своїми батьками та вів з ними спільне
господарство, у спірній квартирі,
протягом чотирьох років.

Вподальшому, 26.01.1994 року його
батьки, на двох, приватизували спірну
квартиру, що підтверджено виданим
свідоцтвом про право власності на
житло від 26.01.1994 року, посвідченого ВО
«Південний машинобудівний завод» та
зареєстрованого в КП «ДМБТІ» за № 14 п-87.

Станом на 02.12.2010 р. право власності
на спірну квартиру було зареєстровано
за ОСОБА_10 та ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла його мати -
ОСОБА_9

Оскільки, на той період часу був
чинний Цивільний кодекс у редакції 1963
року, вважає, що до зазначених
правовідносин необхідно застосовувати
норми спадкового права чинного на той
час законодавства.

Таким чином, позивач зазначає, що
спадкоємцями першої черги за законом в
рівних частках після смерті його
матері були: він - її син та ОСОБА_10 - її
чоловік та батько позивача. Однак, ні
він, ні його батько, після смерті
ОСОБА_9, до Третьої ОСОБА_5 державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини не зверталися, але
вони обидва фактично прийняли
спадщину. Позивач вважає, що спадковим
майном є спірна квартира, в якій він і
батько проживали як на день смерті
матері так і на протязі 6-ти місячного
строку після її смерті, що і є
підтвердженням факту вступу в
управління і володіння спадковим
майном. Також, позивач зазначив, що на
протязі шестимісячного строку з дня
смерті матері він і батько у період
квітня-травня 1994 року зробили ремонт у
спірній квартирі: у приміщенні кухні
переклеїли шпалери на стінах та стелі,
зробили і повісили навісні шафи, на
підлогу поклали плитку. Оскільки, на
день смерті матері їйналежала на праві
власності 1/2 частина спірної квартири,
яка фактично успадкувалася ним і
батьком, тому вважає, що кожному із них
належить по праву спадкування по 1/4
частини спірної квартири. Однак, ні він,
ні батько не оформлювали їх спадкові
права на спірну квартиру після смерті
спадкодавця ОСОБА_9

У спірній квартирі позивач
проживав до 12.03.1995 року. Однау, у зв'язку
з тим, що у батька з'явилася нова
дружина - відповідачка ОСОБА_4, з якою
він став проживати у спірній квартирі
та вподальшому, 10.11.1995 року
зареєстрував шлюб, позивач у день
річниці смерті матері залишив спірну
квартиру та повернувся проживати за
місцем його реєстрації, у квартиру
АДРЕСА_2.

Позивач вважає, що оскільки, він
виконав дії, що передбачені
законодавством чинним на час смерті
його матері, тому, суд може встановити
факт прийняття ним спадщини після
смерті його матері - ОСОБА_9, померлої
12.03.1994 р. шляхом фактичного вступу в
управління та володіння спадковим
майном.

Надалі, ІНФОРМАЦІЯ_5 помер його
батько - ОСОБА_10 у віці 83 років.

Після смерті мого батька
відкрилась спадщина у вигляді спірної
квартири, що належала його батькам на
підставі вищезазначеного свідоцтва
про право власності на житло. Оскільки,
позивач є спадкоємцем першої черги на
спадкування за законом після смерті
батька - ОСОБА_10, у встановлений законом
шестимісячний строк він звернувся до
Третьої ОСОБА_5 державної нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини що відкрилась після його
смерті. У нотаріальній конторі
позивачеві стало відомо, що його
батько, за один місяць до своєї смерті -
ІНФОРМАЦІЯ_6, склав заповіт на ім'я
відповідача ОСОБА_3 - сторонньої для
нього людини і таким чином він був
позбавлений права на спадщину. Позивач
стверджував, що за своє життя батько
завжди стверджував, що саме він є його
спадкоємцем за законом і після його
смерті успадкуює квартиру, саме у
зв'язку з цим вони обидва, за спільною
домовленістю, не одержували у
нотаріуса свідоцтва про право на
спадщину після смерті матері - ОСОБА_9,
на її 1/2 частину спірної квартири.

Позивач зазначав, що протягом
останніх років свого життя його батько
хворів онкологічним захворюванням, у
зв'язку з чим у 2007 році і був
прооперований. У свідоцтві про його
смерть зазначена причина смерті:
«Ракова інтоксикація. Рак низхідного
відділу товстої кишки». За декілька
місяців до смерті стан його здоров'я
погіршився, він переносив сильні
болі, марив, втрачав свідомість.
Позивач стверджував, що внаслідок
тяжкого захворювання батько не
усвідомлював значення своїх дій та
вважає, що нині оспорюваний ним
заповіт, що складений батьком, був
складений останнім під час його
стійкого розладу здоров'я.

Тому, позивач вважає, що існують
фактичні обставини того, що спірний
заповіт складений його батьком
ІНФОРМАЦІЯ_6 на ім'я відповідача ОСОБА_3
був складений особою, яка не мала на це
права. Також вважає, що цей заповіт був
складений з суттєвими порушеннями
вимог щодо його посвідчення.

У обґрунтування своїх вимог
позивач зазначив, що при складанні
спірного заповіту від імені ОСОБА_10
були допущені суттєві порушення вимог
щодо процедури, нотаріального
посвідчення правочинів, а саме:
приватний нотаріус ОСОБА_6
сфальсифікував спірний заповіт, у
посвідченні якого він власне сам
безпосередньої участі не приймав та
ніяких дій з заповідачем не вчиняв, зі
слів ОСОБА_10 заповіт не записував,
особу заповідача не встановлював,
дієздатність не перевіряв, а заповідач
ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_6 ніколи не складав
та не викладав слів заповіту
безпосередньо нотаріусу ОСОБА_6
Викладений зміст та зазначені дії в
спірному заповіті не відповідають
дійсності.

Позивач стверджує, що у дійсності,
його батько протягом всього періоду
часу ІНФОРМАЦІЯ_6 ніколи не знаходився
у приміщенні приватного нотаріуса
ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 та не вчиняв
ніяких дій у його присутності. Весь
період часу ІНФОРМАЦІЯ_6, включаючи
зазначений у заповіті період часу: « 13
год.15 хв.», ОСОБА_10 знаходився у
приміщенні квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1. Фактичні обставини
знаходження ОСОБА_10 у період
ІНФОРМАЦІЯ_6 у приміщенні своєї
квартири, та не складання ним заповіту
у присутності нотаріуса ОСОБА_6,
підтверджуються доказами, що містяться
в матеріалах цивільної Справи № 2-1544-2011
р. При складанні спірного заповіту
дома, за місцем проживання ОСОБА_10,
особа заповідача ОСОБА_10, як учасника
цивільних відносин, не встановлювалася
приватним нотаріусом ОСОБА_6 за
паспортом або за іншими документами,
які унеможливлюють виникнення
будь-яких сумнівів щодо особи
громадянина, який звернувся за
вчиненням нотаріальної дії. Також, не
було здійснено відповідного запису у
реєстрі нотаріальних дій про спосіб
установлення особи нотаріусом та не
зроблено відповідного запису у реєстрі
нотаріальних дій; у спірному заповіті,
що фактично складався дома, за місцем
проживання ОСОБА_10, поза приміщенням,
яке є робочим місцем (конторою)
приватного нотаріуса ОСОБА_6, не було
зазначено у посвідчувальному написі та
у реєстрі для реєстрації нотаріальних
дій місце вчинення нотаріальної дії
(удома) із зазначенням адреси, а також
причин, з яких нотаріальна дія була
вчинена поза вказаним приміщенням
нотаріуса; при складанні заповіту дома
07.07.2010 р. від імені ОСОБА_10, не
ідентифікована особа жіночої статі не
була нотаріусом, не мала свідоцтва про
право на зайняття нотаріальною
діяльністю.

З урахуванням вищезазначеного,
позивач просив встановити факт
прийняття спадщини ним - ОСОБА_2, після
смерті матері - ОСОБА_9, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4; визнати заповіт,
складений ІНФОРМАЦІЯ_6, від імені
ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5, на ім'я
відповідача ОСОБА_3, посвідченого
приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6 за
реєстром № 369 - недійсним; стягнути з
відповідача судові витрати.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 червня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач
просить рішення суду скасувати та
постановити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги, з тих
підстав, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в межах
заявлених вимог та на підставі тих
доказів, що надані були сторонами під
час розгляду справи по суті, в
достатньо повному обсязі з'ясував
права і обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_12,
що підтверджується свідоцтвом про
народження Серії НОМЕР_1 виданим
Красногвардійським районним ЗАГС м.
Дніпропетровська, актовий запис № 1050
(а. с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_10 помер, що
підтверджується Свідоцтвом про смерть
виданим Відділом державно реєстрації
смерті ОСОБА_5 міського управління
юстиції, актовий запис за № 5483 (а. с. 11).

Відповідно до змісту Заповіту,
складеного за життя ОСОБА_10,
посвідченого 07 липня 2010 року приватним
нотаріусом ОСОБА_5 міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та
зареєстрованого у реєстрі за № 369 (а. с.
9), ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, все своє майно,
де б воно не було та з чого б воно не
складалося, усі майнові права та
обов'язки, а також ті майнові права та
обов'язки, які належатимуть йому на
день смерті, взагалі все те, що йому
буде належати на день смерті і на що він
за законом матиме право заповів ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 9).

Відповідно до ст.215, 203 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
сторонами вимог встановлених ст.. 203ЦК
України, а саме: зміст не повинен
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Вимоги до форми заповіту та порядку
його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК
України.

Згідно вимог ст.1233 ЦК України,
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок смерті.

Частиною 3 ст.1247 ЦК України,
передбачено, що заповіт має бути
посвідчений нотаріусом або іншими
посадовими особами, визначеними у
статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1247 Цивільного кодексу
України передбачені загальні вимоги до
форми заповіту, а саме: заповіт
складається у письмовій формі із
зазначенням місця та часу його
складання ; заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем, якщо особа не
може особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до частини
четвертої статті 207 Цивільного кодексу
України; заповіт має бути посвідчений
посадовими, службовими особами,
визначеними у статтях 1251-1252 Цивільного
кодексу України; заповіти, посвідчені
особами, зазначеними у частині третій
цієї статті, підлягають державній
реєстрації у Спадковому реєстрі.

При цьому частина 4 ст. 1247 Цивільного
Кодексу України щодо обов'язкової
державної реєстрації заповітів,
посвідчених посадовими особами у
Спадковому реєстрі, було доповнено
згідно із Законом України № 2527-УІ від
21.09.2010 року.

Відповідно до ст. 56 ЗУ "Про нотаріат",
нотаріуси або посадові особи, які
вчиняють нотаріальні дії, посвідчують
заповіти дієздатних громадян, складені
відповідно до вимог законодавства
України і особисто подані ними
нотаріусу або посадовій особі, яка
вчиняє нотаріальні дії, а також
забезпечують державну реєстрацію
заповітів у Спадковому реєстрі
відповідно до порядку, затвердженому
КМУ. Зміни у частину 1 ст. 56 ЗУ " Про
нотаріат" щодо державної реєстрації
заповітів у Спадковому реєстрі були
внесені згідно із Законом № 2527-УІ від
21.09.2010 року, тобто після складання
заповіту.

Відповідно до ст. 49 Закону України про
«Про нотаріат» нотаріус або посадова
особа, яка вчиняє нотаріальні дії,
відмовляє у вчиненні нотаріальної дії,
якщо вчинення такої дії суперечить
законодавству України, не подано
відомості та документи, необхідні для
вчинення нотаріальної дії, дія
підлягає вчиненню іншим нотаріусом або
посадовою особою, яка вчиняє
нотаріальні дії, є сумніви у тому, що
фізична особа, яка звернулася за
вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює
значення, зміст, правові наслідки цієї
дії або ця особа діє під впливом
насильства, з проханням про вчинення
нотаріальної дії звернулась особа, яка
в установленому порядку визнана
недієздатною, або уповноважений
представник не має необхідних
повноважень, правочин, що укладається
від імені юридичної особи, суперечить
цілям, зазначеним у їх статуті чи
положенні, або виходить за межі їх
діяльності, особа, яка звернулася з
проханням про вчинення нотаріальної
дії, не внесла плату за її вчинення,
пов'язані з її вчиненням, в інших
випадках, передбачених цим Законом.
Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє
нотаріальні дії, не приймає для
вчинення нотаріальних дій документи,
якщо вони не відповідають вимогам,
встановленим у статті 47 цього Закону,
або містять відомості, передбачені
частиною третьою статті 47 цього Закону.
Нотаріусу або посадовій особі, яка
вчиняє нотаріальні дії, забороняється
безпідставно відмовляти у вчиненні
нотаріальної дії. На вимогу особи, якій
відмовлено у вчиненні нотаріальної
дії, нотаріус або посадова особа, яка
вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані
викласти причини відмови в письмовій
формі і роз'яснити порядок її
оскарження. Про відмову у вчиненні
нотаріальної дії нотаріус протягом
трьох робочих днів виносить відповідну
постанову.

Згідно ст. 52 Закону України «Про
нотаріат» про всі нотаріальні дії,
вчинені нотаріусами або посадовими
особами органів місцевого
самоврядування, робиться запис у
реєстрах для реєстрації нотаріальних
дій після того, як нотаріус зробить
посвідчувальний напис на документі або
підпише документ, що ним видається.
Кожна нотаріальна дія реєструється під
окремим порядковим номером. Номер, під
яким нотаріальна дія зареєстрована,
зазначається на документі, що
видається нотаріусом, чи в
посвідчувальному написі. Реєстр для
реєстрації нотаріальних дій повинен
бути прошнурований, аркуші
пронумеровані. Кількість аркушів у
реєстрі повинна бути засвідчена
підписом посадової особи відповідного
органу юстиції та печаткою Головного
управління юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, головних управлінь
юстиції в областях, містах Києві та
Севастополі. Кожний нотаріус веде
окремий реєстр. Запис у реєстрі
робиться чітко, розбірливо, із
заповненням усіх граф, передбачених за
встановленою формою. Не допускаються
підчистки, дописки, інші незастережні
виправлення та запис олівцем. Запис у
реєстрі є доказом вчинення
нотаріальної дії. Порядок ведення
реєстрів для реєстрації нотаріальних
дій та їх форма встановлюються
Міністерством юстиції України.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що спірний заповіт був
складений у відповідності до вимог
ст. 1247 ЦК України.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЩІК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведеності
перед судом х переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Позивач не надав ні суду першої
інстанції, ні суду апеляційної
інстанції належних та допустимих
доказів того, що заповідач за станом
здоров'я не міг самостійно
пересуватись та знаходитись під час
підписання та посвідчення заповіту у
нотаріальній конторі приватного
нотаріуса ОСОБА_5 міського
нотаріального округу ОСОБА_6

Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази того, що заповіт було складено з
порушенням вимог законодавства
України щодо його форми та
нотаріальної процедури посвідчення,
доводи позивача про недотримання
нотаріусом порядку посвідчення
заповіту, передбаченого Інструкції
"Про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України не знайшли свого
підтвердження.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд не взяв до уваги показання свідків
з його сторони, що призвело до
порушення норм процесуального права не
можна взяти до уваги, як
необґрунтовані.

Так, судом першої інстанції не буто
прийнято у якості доказу показання
свідків допитаних у іншій цивільній
справі № 2-1544/11, з тих підстав, що вони
даним складом суду не допитувались та
не попереджались про кримінальну
відповідальність передбачену ст. ст. 384,
385 КК України.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
оскільки, під час розгляду даної справи
у суді апеляційної інстанції було
встановлено, що у грудні 2010 року
позивач вже звертався до
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_13,
ОСОБА_4, треті особи: Третя
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора, приватний нотаріус ДМНО
ОСОБА_6 про встановлення факту
прийняття спадщини, визнання заповіту
недійсним, визнання права власності в
порядку спадкування на квартиру.

Так, апелянтом обґрунтовувалось
визнання спірного заповіту недійсним
на підставах, що передбачені ч. 2 ст.1257
ЦК України та було зазначено, що в ході
судового розгляду вищезазначеної
справи, в наслідок допиту свідків, були
встановлені фактичні обставини, що
спірний заповіт був складений особою,
яка не мала на це права, заповіт був
складений з порушенням вимог щодо його
форми, посвідчення, а отже, відповідно
до вимог, передбачених ч. 1 ст. 1257 ЦК
України цей заповіт, є нікчемним.
Вважав, що показання свідків, яких було
допитано у цивільній справі № 2-1544/11 та
звукозапис яких було прослухано у
дійсній справі є належним доказом, саме
для вирішення даної справи.

Однак, колегією суддів було
встановлено, що в подальшому, ухвалою
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 26.12.2012 р. року у
цивільній справі № 2-1544-2011 року
зазначений позов, у відповідності до
вимог п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України було
залишено без розгляду, на підставі
поданої позивачем заяви про залишення
його позову без розгляду.

Тобто, рішення судом у
вищевказаній справі не було прийнято, а
отже, будь-яких приюдиційних наслідків
вчинені процесуальні дії нести не
можуть та не можуть встановити
юридичних фактів.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що заповіт вчинено
добровільно та відповідав волі
заповідача на користь особи, яка
здійснювала догляд за ним, а тому, немає
підстав про визнання недійсності
заповіту судом.

Крім того, колегія суддів вважає, що
доводи апелянта щодо
необґрунтованості висновків суду щодо
відмови у задоволенні його вимог в
частині встановлення юридичного факту,
а саме факту прийняття ним спадщини
після смерті матері - ОСОБА_9, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4 також підлягають
відхиленню, як не обґрунтовані,
оскільки судом першої інстанції
зазначено, що суд критично ставиться до
наполягання задовольнити позов у цій
частині та на підставах, що визначені
позивачем, оскільки вказане повністю
спростовується матеріалами справи,
поясненнями свідків, відсутністю
належних та допустимих доказів та
ґрунтуються лише на суб»єктивних
поглядах та переконаннях позивача.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 549 ЦК України
в ред. 1963 року визначено дії особи, що
свідчать про прийняття нею спадщини, а
саме: визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину, якщо він фактично
вступив в управління та володіння
спадковим майном. Однак, спадкоємець
вважається фактично прийнявши
спадщину, якщо він довів належними
доказами (наприклад квитанціями про
сплату комунальних послуг, або інших
документів, що видані на ім»я
померлого), що вступив в управління чи
користування спадком. Також, фактом
прийняття спадщини є сумісне
проживання спадкоємця з померлим
безпосередньо перед його смертю, що
можливо встановити згідно штампу у
паспорті із зазначенням місця прописки
разом з спадкодавцем, довідка
житлово-комунальної організації п
місце реєстрації спадкоємця на час
смерті спадкодавця, акти. Проте,
матеріали справи містять довідку, що
видана КЖЕП «Південне» ОСОБА_5 міської
ради ЖЕК№11 від 05.04.2011 року, що ОСОБА_2,
мешкав та був прописаний за адресою:
АДРЕСА_1 з 12.07.1974 року по день виписки
01.02.1986 року. Тобто, будь-яких доказів, що
позивач дійсно вступив в управління чи
користування спадком, прийняв його та
володіє ним, матеріали справи не
містять, а тому, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у задоволенні
вимог позивача щодо встановлення факту
прийняття спадщини.

Позивачем не доведені обставини
викладені у позовній заяві, а тому, суд
правильно дійшов висновку про відмову
у задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами, а також
поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
відповідача не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці, та
особистого тлумачення апелянтом норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Встановивши вказані обставини та
докази в їх підтвердження, суд прийшов
до правильного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Інші доводи апеляційної скарги
не спростовують правильність
висновків у рішеннях суду, протирічать
вимогам законодавства, яке регулює
спірні правовідносини, матеріалам
справи, зводяться до переоцінки
доказів по справі.

Судом першої інстанції у
досить повному обсязі з'ясовані права
та обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та
конкретні обставини справи, судове
рішення відповідає вимогам норм
матеріального і процесуального права і
тому, колегія апеляційного суду вважає,
що згідно до ст. 308 ЦПК України правових
підстав для скасування рішення не
вбачає, а тому, доводи апеляційної
скарги підлягають відхиленню, а
рішення суду першої інстанції
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді