Номер провадження2/754/1006/14
РІШЕННЯ

іменем України

15.09.2014 Деснянський районний суд м.
Києва в складі:

головуючого суддіСаламон О.Б.з
участю секретаряСолодухіної Н.С.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Києві справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
третя особа - приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору купівлі - продажу 12 частки
квартири, -

В С
Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання недійсним договору
купівлі - продажу 12 частки квартири.

Посилаючись на ст.ст. 203,215 ЦПК України,
ст. ст. 357-358, 362,369 ЦК України, свої вимоги
мотивує тим, що під час перебування у
шлюбі з ОСОБА_4 було придбано АДРЕСА_1.
Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 07 лютого 2012 року квартира
була розподілена у рівних частках по 12
частині кожному, а також встановлено
порядок користування квартирою. В
подальшому, 09 січня 2013 року отримав
листа від ОСОБА_5 з якого дізнався, що
ОСОБА_4 продала належну їй частину
квартири, при цьому жодної пропозиції
щодо почергового придбання зазначеної
частки ним, як співвласником, до нього
не надходило.

Позивач та його представник позов
підтримали у повному обсязі.

Представник відповідачів позов не
визнала, посилаючись на те, що
посвідчення договору купівлі продажу
квартири відбувалося без порушення
діючого законодавства, без порушення
права іншого співвласника ОСОБА_3 На
підставі рішення суду право спільної
сумісної власності припинено і виникло
право спільної часткової власності. В
подальшому, відповідач ОСОБА_4
зареєструвала свою 12 частку квартири.
При спільній часткові власності
кожному із співвласників належить
частка в праві власності на спільний
об'єкт в цілому. Кожен співвласник має
право самостійно розпоряджатися своєю
часткою в майні, яке перебуває у
спільній частковій власності шляхом
укладання договорів купівлі - продажу,
дарування, міни, довічного утримання,
тощо.

Від третьої особи - приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 надійшли
письмові пояснення, згідно з якими
остання зазначає, що у відповідності до
ст. 362 ЦК України нею, як приватним
нотаріусом, було передано заяву ОСОБА_4,
в якій вона повідомляла співвласника
квартири ОСОБА_3 про продаж належної їй
12 частини квартири, так як він має право
привілеєвої купівлі 12 частини
квартири. Заява була надіслана на
адресу ОСОБА_3 рекомендованим листом,
на якому стоїть відмітка поштового
відділення про вручення листа особисто
ОСОБА_3 16 вересня 2012 року. Протягом 30
днів з дати отримання переданої заяви,
ОСОБА_3 не подав жодної заяви та не
виконав бажання скористатися своїм
правом привілеєвої купівлі. Таким
чином посвідчення договору купівлі
продажу квартири відбувалося без
порушення діючого законодавства. (а.с.31)

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши та всебічно
проаналізувавши обставини справи в їх
сукупності, оцінивши зібрані по справі
докази виходячи зі свого внутрішнього
переконання, яке ґрунтується на
повному та всебічному дослідженні
обставин справи, суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні позову з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити
Цивільному Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства та має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, а в силу ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
законам України, моральним засадам
суспільства, положенням також інших,
крім актів цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його волі.

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Як встановлено в судовому засіданні,
позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі з 05
червня 2003 року по 17 серпня 2010 року.

Під час перебування у шлюбі сторонами
було придбано АДРЕСА_1.

На підставі рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 07 лютого 2012
року за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в порядку
поділу майна, що є спільною сумісною
власністю, визнано право власності у
рівних частинах по 12 частини АДРЕСА_1 на
кожного. Визначено порядок
користування квартирою, виділивши
ОСОБА_3 кімнату житловою площею 15,1 кв.м
з лоджією, ОСОБА_4 з донькою ОСОБА_7 -
кімнати 17, 1 кв.м та 10,1 кв.м (а.с.8-10)

Тобто, на підставі заначеного рішення
суду право спільної сумісної власності
припинено і виникло право спільної
часткової власності.

В подальшому, відповідач ОСОБА_4
звернулася за державною рестрацією
прав до Київського міського бюро
технічної інвентаризації та
зареєструвала свою 12 частку квартири,
що підтверджується відповідним
витягом з реєстру прав власності на
нерухоме майно від 11.12.2012

При спільній часткові власності
кожному із співвласників належить
частка в праві власності на спільний
об'єкт в цілому. Кожен співвласник має
право самостійно розпоряджатися своєю
часткою в майні, яке перебуває у
спільній частковій власності шляхом
укладання договорів купівлі - продажу,
дарування, міни, довічного утримання,
тощо.

Набувачами такої частки можуть бути
сторонні особи або інші співвласники. У
цих випадках спільна власність не
припиняться, оскільки відчужується не
конкретна частина майна, а частка у
праві спільної власності, тобто
відбувається лише зміна суб'єкта
цивільних правовідносин. Закон
передбачає певні умови при відчуженні
частки у спільній власності стороннім
особам.

Зокрема, відповідно до ст. 362 ЦК України
у разі продажу частки у праві спільної
часткової власності співвласник має
переважне право перед іншими особами
на її купівлю за ціною, оголошеною для
продажу, та на інших рівних умовах, крім
випадку продажу з публічних торгів.

Зміст цього права полягає в тому, що
перш ніж продати частку сторонній
особі, учасник спільної власності
зобов'язаний запропонувати купити її
за тією самою ціною і на тих самих
умовах іншим співвласникам. Останні не
можуть заборонити її продаж взагалі,
вони вправі лише купити її переважно
перед іншими, сторонніми покупцями.

Законом установлено умови здійснення
співвласниками права переважної
купівлі та наслідки їх недодержання.
Для здійснення цього права продавець
зобов'язаний письмово повідомити решту
співвласників про намір продати свою
частку, вказавши ціну та інші умови
договору.

Як вбачається з витягу з реєстру права
власності на нерухоме майно, 12 частина
спірної квартири, яку виставила на
продаж ОСОБА_4, відноситься до права
спільної часткової власності, розмір
якої був визначений рішенням
Деснянського районного суду м. Києва
від 07.02.2012

Як вбачається з витребуваних у
приватного нотаріуса матеріалів
справи, приватним нотаріусом, у
відповідності до ст. 362 ЦК України, було
передано заяву ОСОБА_4, в якій вона
повідомляла співвласника квартири
ОСОБА_3 про продаж належної їй 12 частини
квартири (оскільки він має право
привілеєвої купівлі 12 частини
квартири).(а.с.33)

Заява була надіслана на адресу ОСОБА_3
рекомендованим листом з повідомленням.
Повідомлення повернулось до нотаріуса
з відміткою про вручення поштового
відділення особисто ОСОБА_3 16 вересня
2012 року. Протягом 30 днів з дати
отримання переданої заяви, а саме з
16.09.2012 ОСОБА_3 мав право переважної
купівлі частки ОСОБА_4, або іншим чином
висловити своє відношення до
пропозиції, проте останній не вчинив
жодних дій.

14 грудня 2012 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 було посвідчено договір
купівлі - продажу 12 частину АДРЕСА_1, яка
належала ОСОБА_4 на підставі рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 07.02.2012, іншій особі, відповідачу
ОСОБА_5, у межах діючого законодавства.
(а.с.63-65)

Згідно з висновками судово -
почеркознавчої експертизи, підписи від
імені ОСОБА_3 про отримання
рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення на імя
ОСОБА_3, виконаний не ОСОБА_3 (а.с.110-113)

Зі змісту договору вбачаться щодо
продажу саме 12 частини АДРЕСА_1.

09 січня 2013 року на адресу позивача
надійшов лист від відповідача ОСОБА_5 з
повідомленням про те, що ОСОБА_4 продала
належну їй частину АДРЕСА_1. Зокрема,
ОСОБА_5 запропонувала продати їй
належну позивачу частку та встановити
інший порядок користування квартирою,
ніж встановлений рішеням суду. Заявила
про готовність у пошуку та
безпосередньому придбанні позивачу
квартири, площа якої має відповідати
площі 12 частини АДРЕСА_1 (у межах від 32
кв.м до 40 кв.м). Зазначено також про те,
що йому забезпечено вільний доступ до
кімнати 17,1 кв.м з метою використання на
свій розсуд площі 5,9 кв.м, що належить
йому.

Факт отримання листа позивачем не
заперечується.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_5
усвідомлює факт придбання нею саме 12
частини квартири.

Статтею 362 ЦК України передбачено
порядок переважного права купівлі
частки у праві спільної часткової
власності.

У разі продажу частки у праві спільної
часткової власності з порушенням
переважного права купівлі співвласник
може пред'явити до суду позов про
переведення на нього прав та обов'язків
покупця. Одночасно позивач
зобов'язаний внести на депозитний
рахунок суду грошову суму, яку за
догооворм повинен сплатити покупець.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 26 Постанови «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009, недотримання вимог ст. 362 ЦК
України у разі продажу учасником
спільної часткової власності своєї
частки іншій особі не є підставою для
визнання правочину недійсними. Інші
співвласники у цьому випадку вправі
вимагати переведення на них прав і
обов'язків покупця.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку щодо відсутності належних
доказів на підтвердження вимог позову
та правових підстав для визнання
недійсним договору купівлі продажу
відповідно до вимог діючого
законодавства.

Аналіз встановлених в судовому
засіданні обставин свідчить про те, що
вимоги позову є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4
ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести та обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Тобто, сторони мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Підстав для відшкодування позивачу
судових витрат суд не вбачає, оскільки
відмовляє в задоволенні позовних
вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 4, 10, 27,31-32, 60, 123, 137, 143-144, 213-215 ЦПК
України, Постановою Пленуму Верхового
Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», суд, -

В И Р І
Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання недійсним договору купівлі -
продажу 12 частки квартири, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено
протягом 10 днів з дня його проголошення
до Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя Деснянського районного суду м.
Києва О.Б. Саламон