У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
селянського фермерського господарства
«Долина», третя особа - відділ
Держземагентства в Межівському районі
Дніпропетровської області, про
витребуваня земельної ділянки із
чужого незаконного володіння,
стягнення втраченої вигоди та
відшкодування моральної шкоди, за
зустрічним позовом селянського
фермерського господарства «Долина» до
ОСОБА_4, третя особа - відділ
Держземагентства в Межівському районі
Дніпропетровської області, про
визнання договору оренди дійсним та
зобов'язання виконувати належним чином
умови договору за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Межівського
районного суду Дніпропетровської
області від 21 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 13 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати -
ОСОБА_5, після смерті якої він отримав
право на спадщину належної їй
земельної ділянки за заповітом від 18
листопада 2009 року. З того часу він
являється законним власником
земельної ділянки площею 6,265 га, пай
НОМЕР_1. Вважав, що володіння цією
земельною ділянкою виявилося
неможливим у зв'язку з тим, що вона
знаходиться у незаконному
користуванні селянського фермерського
господарства «Долина» (далі - СФГ
«Долина») в особі ОСОБА_6 Після
звернення до останнього з вимогою
повернути йому земельну ділянку, він
отримав договір оренди землі,
укладений 1 серпня 2007 року
між його померлою матір'ю та СФГ
«Долина» в особі голови ОСОБА_6,
зареєстрований у відділі Держкомзему у
Межівському районі Дніпропетровської
області 2 серпня 2011 року.

Позивач вважав вищевказаний договір
оренди землі недійсним, у зв'язку з
порушенням вимог ст. ст. 210, 638 ЦК
України, ст. ст. 18, 20, 25 Закону України
«Про оренди землі». Зазначав, що
оспорюваний правочин є вчиненим з
моменту його державної реєстрації,
тобто більш, ніж через 2 роки після
смерті орендодавця, а на момент
державної реєстрації власником
земельної ділянки був він, тобто
фактично орендар ОСОБА_6 уклав договір
з його померлою матір'ю. Про смерть
орендодавця СФГ «Долина» було відомо,
але він користується спірною земельною
ділянкою до теперішнього часу, чим
порушує його майнові права та
охоронювані законом інтереси
володіння, користування і
розпорядження земельною ділянкою. Він
неодноразово звертався до ОСОБА_6 з
проханням не здійснювати ніяких
сільськогосподарських робіт на
належній йому на праві власності
земельній ділянці та добровільно
повернути її, але відповідач обробляв
землю та засіював, незважаючи на його
прохання, посилаючись на те, що договір,
укладений між СФГ «Долина» та його
померлою матір'ю, діє по теперішній час.
Розраховуватися згідно з договором
оренди СФГ «Долина» також не бажає й не
збирається.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд: зобов'язати СФГ «Долина» в особі
ОСОБА_6 повернути земельну ділянку
площею 6,265 га (пай НОМЕР_1) у межах згідно
з планом, належну йому на праві
приватної власності; визнати недійсним
договір оренди земельної ділянки від 1
серпня 2007 року; стягнути з СФГ «Долина»
в особі голови ОСОБА_6 на його користь
неодержаний прибуток із земельної
ділянки в розмірі 55 117 грн 50 коп., 20 тис.
грн на відшкодування моральної шкоди
та сплачений ним судовий збір.

У січні 2013 року СФГ «Долина» звернулося
до суду із зустрічним позовом,
посилаючись на те, що 1 серпня 2007 року
між СФГ «Долина» та ОСОБА_5 було
укладено договір оренди землі, після
чого він був переданий на державну
реєстрацію. Одночасно з укладенням
договору, земельна ділянка площею 6,265
га була передана в користування СФГ
«Долина», що підтверджується актом
передачі земельної ділянки в оренду
від 1 серпня 2007 року, підписаним ОСОБА_5
та головою СФГ «Долина» ОСОБА_6 Договір
зареєстрований у встановленому
законодавством України порядку лише 2
серпня 2011 року з причин від них не
залежних. У березні 2012 року до СФГ
«Долина» звернувся ОСОБА_4, який заявив,
що є сином та спадкоємцем
ОСОБА_5, тому просив надати і йому було
надано копію договору оренди землі,
укладеного між СФГ «Долина» та ОСОБА_5
Керівництво СФГ «Долина» попросило
ОСОБА_4 надати документи про смерть
ОСОБА_5 та документи, які посвідчують
перехід права власності на земельну
ділянку в порядку спадкування. На
підставі таких документів СФГ «Долина»
зобов'язалось підготувати пакет
документів про перехід прав
орендодавця за договором оренди на
спадкоємця ОСОБА_4 Останній пообіцяв
надати відповідні документи, але не
надав і більше до СФГ «Долина» не
з'являвся. СФГ «Долина» вважало, що
спірний договір оренди відповідає
умовам діючого законодавства.
Відповідно, прийнявши на себе право
власності на земельну ділянку в
порядку спадкування, ОСОБА_4 прийняв на
себе всі обов'язки за договорами, які
були укладені щодо земельної ділянки
спадкодавцем. Перед вступом у спадщину
спадкоємець має право вияснити обсяг
зобов'язань, який мається за спадковим
майном і в разі не згоди з ними,
відмовитися від спадщини, але ОСОБА_4
від спадщини не відмовився і таким
чином прийняв на себе всі зобов'язання
щодо передачі в оренду СФГ «Долина»
земельної ділянки, згідно з умовами
договору оренди від 1 серпня 2007 року.

Ураховуючи викладене, СФГ «Долина»
просило суд визнати дійсним договір
оренди земельної ділянки від 1 серпня
2007 року по відношенню до спадкоємця
орендодавця; зобов'язати ОСОБА_4
сумлінно виконувати обов'язки
орендодавця, покладені на нього
зазначеним договором та
законодавством України про оренду
землі.

Рішенням Межівського районного суду
Дніпропетровської області від
21 лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 травня
2014 року, в задоволенні позову
ОСОБА_4 та в задоволенні зустрічного
позову СФГ «Долина» відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що судові рішення
ухвалені з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_4 (у межах касаційного перегляду),
суди на підставі належним чином
оцінених доказів, поданих сторонами
(ст. 212 ЦПК України), дійшли до
правильного висновку про те, що договір
оренди між померлою ОСОБА_5 і СФГ
«Долина» укладено згідно з вимогами ЗК
України, Закону України «Про оренду
землі», а проведення державної
реєстрації договору пізніше не є
підставою для визнання його недійсним
на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України,
оскільки умови договору узгоджуються
сторонами при укладенні договору, а
державна реєстрація - це лише офіційне
визнання цього договору.

Такі висновки відповідають правовій
позиції, викладеній у постанові
Верховного Суду України від 18 грудня 2013
року № 6-127цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для судів.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судові
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Межівського районного суду
Дніпропетровської області від 21 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник Б.І. Гулько С.Ф.
Хопта