Єдиний унікальний номер 205/6259/14-ц
Справа №2/205/3555/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при
секретарі Давиденко Я.Є.

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, представника
ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання,
припинення договору довічного
утримання, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 18 липня 2014 року звернулася до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2
про розірвання, припинення договору
довічного утримання, визнання права
власності (а.с.1-3).

В обґрунтування підстав доповнивши
обставини позову позивачка зазначила,
що вона є учасником війни, інвалідом
першої групи. 25 червня 2001 року між нею
та ОСОБА_5 було укладено договір
довічного утримання, відповідно до
умов якого передала у власність ОСОБА_5
належну на праві власності квартиру
АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 зобов'язувалася
довічно повністю її утримувати,
постачаючи їжею, одягом, доглядом,
необхідною допомогою і зберігаючи в її
безкоштовному довічному користуванні
відчужувану квартиру в загальному
користуванні з позивачкою, у сумі
матеріального забезпечення в розмірі
250,00 грн. на місяць.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 померла.
Спадкоємцем померлої є ОСОБА_2. Який в
повному обсязі не виконує визначені
умовами договору обов'язки й за
доводами позивачки, не зможе їх
виконувати на майбутнє.

Посилаючись на обставини існуючого
спору, позивачка просила суд розірвати
договір довічного утримання від 25.06.2001
року, посвідчений державним нотаріусом
Першої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Лада І.Н.,
зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та
зареєстрований в електронному реєстрі
прав власності на нерухоме майно 23.08.2007
року; повернути квартиру АДРЕСА_1,
шляхом визнання за нею права власності
на нерухоме майно, а саме квартиру
АДРЕСА_1, яке було передано нею згідно
договору довічного утримання від 25.06.2001
року; виключити з електронного реєстру
прав власності на нерухоме майно
відомості від 23.08.2007 року, стосовно
реєстрації договору довічного
утримання від 25.06.2001 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_5; визнати договір довічного
утримання від 25.06.2001 року, посвідчений
державним нотаріусом Першої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Лада І.Н.,
зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та
зареєстрований в електронному реєстрі
прав власності на нерухоме майно 23.08.2007
року, на підставі відмови передання
обов'язків за договором іншим особам
(членам сім'ї набувача) по своєму
утриманню - припиненим.

У судовому засіданні позивачка позовні
вимоги підтримала в повному обсязі та
просила їх задовольнити. Суду
пояснювала, що після смерті ОСОБА_5 із
січня поточного року відповідач за
власною ініціативою почав щомісячно
надсилати їй грошові перекази, які вона
весь час намагається йому повернути. Її
не відвідує, догляд не здійснює, ні
одягом ні харчуванням не забезпечує,
тому що вона категорично проти його
допомоги, має до нього неприязне
ставлення, з етичних міркувань вважає
за неприпустиме участь сторонньої
людини та ще й чоловіка у догляді за
собою.

Відповідач ОСОБА_2, його представник за
довіреністю ОСОБА_3 та адвокат ОСОБА_7 в
судовому засіданні проти позовних
вимог заперечували. Суду ОСОБА_2
пояснював, що знайомий із позивачкою із
давніх часів. Щоби його дружина,
померла ОСОБА_5, могла виконувати свої
обов'язки за договором вимушений був
працювати на двох роботах. Після її
смерті надавав та відсилав поштовими
переказами ОСОБА_1 гроші.

Вступна та резолютивна частини рішення
проголошені в судовому засіданні,
повний текст складений 23 вересня 2014
року.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до ЦПК України, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини
справи, які законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Вибір громадянами способу захисту
своїх прав і свобод від порушень та
протиправних посягань гарантовано ч.4
ст.55, ст.124 Конституції України,
відповідно до якої кожен має право
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань
та закріплено статтями 7, 12 Загальної
декларації про права людини, ст.13
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини, що згідно зі статтею 9
Конституції України є складовою
національного законодавства.

Згідно ст. 41 Конституції України, право
власності є непорушним. Кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю і ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом, зокрема із
правочинів, вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(ст.328 ЦК України в редакції 2003 року).

Для встановлення правовідносин між
сторонами та при вирішенні спору щодо
спірних правовідносин суд застосовує
положення Конституції України,
Цивільного кодексу України в редакції
2003 року, інших законів України,
нормативно-правові акти центральних
органів виконавчої влади, практику
Верховного суду України.

Суд, з'ясувавши обставини по справі,
дослідивши їх наданими доказами
вважає, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
інвалідом І групи, являється
пенсіонером, зареєстрована та проживає
за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4,6,7,10).

25 червня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5
було укладено договір довічного
утримання. Відповідно до умов даного
договору позивачка передала у
власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1,
взамін чого ОСОБА_5 зобов'язалась
довічно повністю утримувати ОСОБА_1,
постачати їжею, одежею, доглядом,
необхідною допомогою і зберігаючи в її
безкоштовному довічному користуванні
відчужувану квартиру в загальному
користуванні із нею. Сторони визначили
вартість матеріального забезпечення в
сумі 250,00 грн. в місяць (а.с.8,27-28,31).

У відповідності до ст.744 ЦК України, за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 померла (а.с.9).
Спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є її
чоловік - ОСОБА_2 (а.с.53,54).

За змістом ст. 757 ЦК України, обов'язки
набувача за договором довічного
утримання (догляду) переходять до тих
спадкоємців, до яких перейшло право
власності на майно, що було передане
відчужувачем. Якщо спадкоємець за
заповітом відмовився від прийняття
майна, що було передане відчужувачем,
право власності на це майно може
перейти до спадкоємця за законом.

Судом з'ясовано, що після смерті
набувача за договором ОСОБА_2 за
власною ініціативою, без згоди ОСОБА_1
розпочав здійснювати грошові перекази
на користь позивачки, але у повній мірі
визначені умовами договору довічного
утримання обов'язки не виконував. Не
утримував її, не забезпечував їжею,
одягом, доглядом, необхідною допомогою.

Відповідно до п.1 чт.1 ст.755 ЦК України,
договір довічного утримання (догляду)
може бути розірваний за рішенням суду
на вимогу відчужувача або третьої
особи, на користь якої він був
укладений, у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини.

У відповідності до ч.1 ст.756 ЦК України, у
разі розірвання договору довічного
утримання (догляду) у зв'язку з
невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення.

У цьому разі витрати, зроблені
набувачем на утримання та (або) догляд
відчужувача, не підлягають поверненню.

Відповідно до ст.. 316 ЦК України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі
докази за своїм внутрішнім
переконанням щодо їх належності,
допустимості, достовірності, а також
достатності і взаємності зв'язку у
сукупності, суд першої інстанції,
розглядаючи даний спір в межах
заявлених позовних вимог, вважає
встановленими у судовому засіданні
правові підстави для розірвання
договору довічного утримання в цій
частині вимоги обґрунтованими та
законними.

Вирішуючи питання щодо судових витрат,
в силу ст.88 ЦПК України, суд враховує, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню від їх сплати відповідач
не звільнений, тому із ОСОБА_2 на
користь держави підлягають до
стягнення судові витрати в сумі 243 грн.
60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.9,
ст.41, ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України,
ст.ст. 7, 12 Загальної декларації про
права людини, ст.13 Конвенції про захист
прав і основних свобод людини, ст.ст.11,
12, 15, 16, 20, 316-319, 744-746, 755-756 ЦК України,
ст.ст.10, 11, 58, 59, 60, 61, 88, 209, 212, 213-215, 218, 222 ЦПК
України, -

В И Р
І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розірвання, припинення
договору довічного утримання, визнання
права власності, - задовольнити
частково.

Договір довічного утримання між ОСОБА_1
та ОСОБА_5, посвідчений Першою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою 25 червня 2001 року,
за реєстровим №2-1943, - розірвати.

Скасувати державну реєстрацію права
власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

Поновити запис про державну реєстрацію
права власності ОСОБА_1 на квартиру
АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави
судові витрати у сумі 243 грн. 60 коп.
(двісті сорок три грн.60 коп.)

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо скаргу про
апеляційне оскарження не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
В. С. Шавула