Ухвала

іменем україни

01 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Попович О.В., Савченко В.О.,
Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до товариства
з обмеженою відповідальністю «Мішелін
Україна» про визнання наказів
недійсними, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 в особі представника
ОСОБА_2 на рішення Подільського
районного суду м. Києва від 25 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У чернві 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю «Мішелін
Україна» (далі - ТОВ «Мішелін
Україна») про визнання наказів
недійсними, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Зазначав, що з липня 2010 року працював у
відповідача на посаді фінансового
директора.

Наказом від 15 жовтня 2013 року його було
звільнено з займаної посади на
підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку
зі скороченням штату працівників
товариства.

Посилаючись на незаконність свого
звільнення, ОСОБА_1 просив позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 25 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 12
червня 2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_2 просить ухвалені у
справі судові рішення скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права, і ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що звільнення позивача
було проведено у відповідності до
вимог закону, оскільки відповідачем не
було допущено порушень трудового
законодавства.

Однак, з такими висновками судів
повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів у
повній мірі не відповідають.

Судом установлено, що з 05 липня 2010 року
ОСОБА_1 працював у ТОВ «Мішелін
Україна» на посаді фінансового
директора.

Наказом ТОВ «Мішелін Україна» №13-К від
15 жовтня 2013 року позивача звільнено з
займаної посади на підставі п. 1 ст. 40
КЗпП України, у зв'язку із скороченням
чисельності штату працівників
товариства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації
(банкрутства) або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Згідно вимог ст. 49-2 КЗпП України, про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. При вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
крім іншого зазначав про фіктивність
скорочення штату працівників
товариства, оскільки відповідачем 21
травня 2013 року було затверджено новий
штатний розпис, яким збільшено
кількість працівників та введено нові
штатні одиниці, проте, вже 29 травня 2013
року прийнято рішення про скорочення
штату через економічну недоцільність
існування посади фінансового
директора.

Також, ОСОБА_1 посилався на те, що йому
не було запропоновано усі існуючи у
товаристві вільні посади.

Пунктом 19 постанови пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 1992 року №9
із послідуючими змінами «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
передбачено, що розглядаючи трудові
спори, пов'язані зі звільненням за п. 1
ст. 40 КЗпП, зобов'язані з'ясувати, чи
дійсно у відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

У порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК
України, суди попередніх інстанцій
зазначених положень закону та
роз'яснень пленуму Верховного Суду
України не врахували, доводів позивача
у повному обсязі не перевірили не
з*ясували належним чином чи було дійсне
скорочення чисельності штату ТОВ
«Мішелін Україна», наявність усіх
вільних посад на товаристві під час
звільнення позивача, у тому числі і на
нижчих посадах, ніж займав останній,
не надали оцінки показам представника
ТОВ «Мішелін Україна» про те, що
позивачу було запропоновано
звільнитися за згодою сторін, оскільки
на займану ним посаду вже є інший
претендент, та дійшли передчасного
висновку щодо відсутності порушень
трудового законодавства при
звільненні ОСОБА_1

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами, як першої, так і
апеляційної інстанцій, фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що в
свою чергу призвело до поверхового
вирішення спору.

За таких обставин, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338
ЦПК України є підставою для їх
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 25 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 12 червня
2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.О.
Дьоміна

Судді:
О.В. Попович

В.О.
Савченко

О.В.
Ступак

С.П. Штелик