№ 2/0202/247/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 липня 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого судді:
Бєсєди Г.В.

при секретарі: Марченко
М.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
поділ спільного майна подружжя,
усунення перешкод в користуванні
майном, визнання договору
купівлі-продажу недійсним,
встановлення порядку користування
майном, за зустрічною позовною заявою
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
поділ майна, усунення перешкод в
користуванні майном, визнання факту
передачі грошових коштів, визнання
факту солідарної відповідальності та
стягнення коштів, та за заявою третьої
особи, яка заявляє самостійні вимоги на
предмет спору ОСОБА_6 про визнання
факту передачі грошових коштів, факту
солідарної відповідальності та
стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська звернулась
ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2, в
якій просила суд визнати за ОСОБА_1
право власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право
власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1, припинивши право спільної
сумісної власності. Визнати за ОСОБА_2
право власності на автомобіль «Mitsubishi
ASX», реєстраційний номер НОМЕР_1 та
стягнути з ОСОБА_2 на її користь
вартість 2/3 частини автомобіля «Mitsubishi
ASX», реєстраційний номер НОМЕР_1.

До початку розгляду справи по
суті позивач ОСОБА_1 в порядку ст. 31 ЦПК
України подала позовну заяву, в якій
просила суд визнати за нею право
власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1, усунути перешкоди зі сторони
ОСОБА_2 в користуванні квартирою
АДРЕСА_1, визнати недійсним договір
купівлі-продажу автомобіля «Mitsubishi ASX»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та скасувати за
ОСОБА_3 право власності на зазначений
автомобіль, визнати за ОСОБА_1 право
власності на 2/3 частини автомобіля
«Mitsubishi ASX», реєстраційний номер НОМЕР_1
та встановити між нею та ОСОБА_2 порядок
користування автомобілем, відповідно
до часток у праві власності, а саме
перші 20 днів, починаючи з дня, коли
рішення суду вступить в закону силу,
автомобілем користується ОСОБА_1, а
наступні 10 днів, користується ОСОБА_2.

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1
зазначила, що вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем,
та в період перебування у шлюбі ними
була придбана квартира та автомобіль.
Вважає, що при поділі квартири та
автомобіля, суд повинен відступити від
засад рівності подружжя, оскільки
розмір аліментів, які присуджені до
стягнення з відповідача на утримання
їх спільної дитини є недостатній для
забезпечення фізичного, духовного
розвитку та лікування дитини. Крім
цього зазначила, що ОСОБА_2 під час
шлюбу та розгляду справи в суді продав
без її згоди автомобіль, чим фактично
приховав спільне майно та витратив
його на шкоду інтересам сім'ї. Вважає,
що оскільки автомобіль був відчужений
відповідачем з метою приховання його
від поділу майна своїй знайомій ОСОБА_3,
остання не може вважатися
добросовісним набувачем. Стверджує, що
ОСОБА_3 купувала автомобіль, його не
бачивши, оскільки він знаходився у
користуванні ОСОБА_1, крім того ОСОБА_3
добра знайома ОСОБА_2 та знаходиться з
ним в дружніх стосунках. Жодної згоди
на відчуження автомобіля вона ОСОБА_2
не надавала.

ОСОБА_2 була подана зустрічна позовна
заява до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якій
ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1 та право власності за ОСОБА_1 на
? частину квартири АДРЕСА_1, припинивши
право спільної сумісної власності;
усунути перешкоди зі сторони ОСОБА_1 в
користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом
вселення його в зазначену квартиру та
виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5, зобов'язавши
ОСОБА_1 не чинити перешкоди у
користуванні майном; визнати факт
передачі ОСОБА_6 позики ОСОБА_2 розміром
23 000 Євро; визнати факт солідарної
відповідальності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1
перед ОСОБА_6 за надану позику; стягнути
з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно на користь
ОСОБА_6 суму позики в розмірі 23 000 Євро.

В обґрунтування зустрічної позовної
заяви ОСОБА_2 зазначив, що за час
перебування у шлюбі ним та позивачем за
первісною позовною заявою ОСОБА_1
дійсно було придбано квартиру та
автомобіль. Вважає, що частки при
поділі квартири повинні бути рівними, а
обставини, які зазначені в первісній
позовній заяві є необґрунтованими та
такими, що не відповідають дійсності.
Зазначає, що він як власник квартири не
має можливості користування та
розпорядження нею, оскільки ОСОБА_1 та
її батьки ОСОБА_4, ОСОБА_5 чинять йому
перешкоди в цьому. Також зазначив, що з
метою придбання для сім'ї автомобіля у
2011 році ним було отримано від чоловіка
рідної сестри, ОСОБА_6, в позику грошові
кошти в сумі 23 000 Євро та будучи в той
час переконаним, що жодних
матеріальних питань з цього приводу
між ними не виникне, дану угоду було
оформлено у простій письмовій формі. На
даний час кошти не повернуті, тому
просить визнати факт солідарної
відповідальності та стягнути
солідарно з нього та ОСОБА_1 суму
позики.

Третя особа, яка заявляє самостійні
вимоги на предмет спору - ОСОБА_6 в заяві
просив суд визнати факт передачі
ОСОБА_6 позики ОСОБА_2 в сумі 23 000 Євро,
визнати факт солідарної
відповідальності ОСОБА_2 та ОСОБА_1
перед ОСОБА_6 за надану ним позику, у
зв'язку з використанням її в інтересах
подружжя та стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1
на користь ОСОБА_6 суму позики в розмірі
23 000 Євро.

В заяві ОСОБА_6 зазначив, що 28 червня 2011
року між ним та Таргобанком, що
знаходиться в м. Дюсельдорфі по вул.
Касернен, буд. 10 було укладено кредитну
угоду про надання кредиту в розмірі 15
000 Євро, строком сплати до 01.07.2018 року,
при цьому разом з відсотками та
вартістю послуг банку, загальна сума,
яку він зобов'язаний повернути банку
становить 21 538,91 Євро. Дана позика була
ним отримана для надання її ОСОБА_2 для
купівлі автомобіля. 08.07.2011 року між ним
та ОСОБА_2 було укладено договір позики
на суму 23 000 Євро та передача коштів
здійснювалась в присутності свідків, а
на отримані кошти був придбаний
автомобіль, який знаходився у
користуванні подружжя, тому вважає, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повинні нести
солідарну відповідальність.

В судове засідання з'являвся
представник ОСОБА_1, підтримав
викладені в позовній заяві обставини
та вимоги, просив їх задовольнити.
Проти задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 заперечував, зазначаючи, що про
будь-які позики чоловіка ОСОБА_2, ОСОБА_1
не було невідомо, грошові кошти на
купівлю автомобіля були у сім'ї, а саме
частина з них була нею особисто
позичена, частину надали її батьки, та й
ще частина була накопичена нею за
деякий час. Що стосується позовних
вимог про усунення перешкод в
користуванні квартирою зі сторони
ОСОБА_2 зазначала, що дійсно у 2013 році зі
сторони останнього чинились перешкоди,
навіть було застосовано насильство, за
вчинення якого ОСОБА_2 було притягнуто
до адміністративної відповідальності.
На даний час вона проживає в спірній
квартирі, однак побоюється, що в
подальшому ОСОБА_2 буде чинити знов
перешкоди. Представник позивача
стверджував, що в квартирі проживає
тільки ОСОБА_1 та її син, а її батьки
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 тільки навідуються
інколи в гості.

В судове засідання з'являвся ОСОБА_2 та
його представник, підтримали позовну
заяву та викладені в ній обставини,
просили задовольнити її в повному
обсязі. Заперечували щодо задоволення
первісної позовної заяви, наголошуючи
про те, що відсутні будь-які підстави
для відступлення від рівності часток
подружжя, зазначаючи, що розмір
аліментів на утримання дитини був
визначений рішенням суду з врахуванням
матеріального стану сторін,
заборгованості по сплаті аліментів він
не має, вважає, що отримуючи заробітну
плату в розмірі 7 000 - 8 000 грн. в місяць
ОСОБА_1 не є особою, яка перебуває у
скрутному матеріальному становище.
Посилання ОСОБА_1 на те, що він начебто
витрачав всю заробітну плату на
сторонніх осіб, зловживав спиртними
напоями, вів аморальний спосіб життя є
безпідставним та таким, що пригнічує
його як особу, оскільки все життя його
виховували на засадах суспільної
моралі, поваги та почуття любові до
родини та створивши сім'ю він
сподівався на міцний, щасливий шлюб.
Вимоги позивача ОСОБА_1 щодо
визнання недійсним договору
купівлі-продажу вважає також
необґрунтованими, зазначаючи, що ним
було отримано в позику від чоловіка
рідної сестри ОСОБА_6 на купівлю
автомобіля грошові кошти в сумі 23 000
Євро. Дійсно через фактичне припинення
шлюбних відносин ОСОБА_1 було
запропоновано продати спірний
автомобіль та поділити грошові кошти, у
зв'язку з чим ОСОБА_2 було відчужено
ОСОБА_3 автомобіль «Mitsubishi ASX»,
реєстраційний номер НОМЕР_1. В судовому
засідання ОСОБА_2 зазначив, що
автомобіль був відчужений ОСОБА_3 за 14
000 доларів США, кошти від реалізації
якого були розподілені в рівних
частках між ним та ОСОБА_1

Також в судовому засіданні був
присутній представник ОСОБА_3, яка
заперечувала щодо позовних вимог
ОСОБА_1 про визнання договору
купівлі-продажу автомобіля «Mitsubishi ASX»,
реєстраційний номер НОМЕР_1 недійсним.
Підтвердила, що дійсно 04 липня 2013 року
нею на підставі довідки-розрахунку був
зареєстрований на її ім'я автомобіль
«Mitsubishi ASX», 2011 року випуску, однак
наголошувала, що довідка-рахунок за
своєю правовою природою не є
правочином, отже не може бути визнана
недійсною. Крім цього, вважає, що
позивач ОСОБА_1 не може наполягати на
поділі автомобіля, зазначаючи, що даний
автомобіль був особистою власністю
ОСОБА_2

Відповідач за зустрічною позовною
заявою ОСОБА_2, ОСОБА_4 також з'являвся в
судове засідання, просив суд відмовити
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в
частині усунення перешкод ОСОБА_2 в
користування квартирою АДРЕСА_1,
зазначаючи, що він та його дружина
ОСОБА_5 проживають та зареєстровані за
іншою адресою, і тільки інколи
приїздять в гості до доньки - ОСОБА_1 та
онука, будь-які перешкоди в
користуванні майном ОСОБА_2 не
здійснюють.

ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась,
подала через канцелярію суду заяву, в
якій просила справу розглядати без її
участі та в позовних вимогах ОСОБА_2 до
неї відмовити в повному обсязі.

В судове засідання з'являвся
представник третьої особи, який просив
суд заяву ОСОБА_6 задовольнити в
повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
з'ясувавши фактичні обставини справи
та перевіривши їх наявними у справі
доказами, вважає, що позовна заява
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя, усунення
перешкод в користуванні майном,
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, встановлення порядку
користування майном підлягає
задоволенню частково; зустрічна
позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про поділ майна, усунення
перешкод в користуванні майном,
визнання факту передачі грошових
коштів, визнання факту солідарної
відповідальності та стягнення коштів
підлягає задоволенню частково; заява
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги на предмет спору ОСОБА_6 про
визнання факту передачі грошових
коштів, факту солідарної
відповідальності та стягнення
грошових коштів також підлягає
задоволенню частково з огляду на
наступне.

Згідно свідоцтва про одруження серії
НОМЕР_2, виданого відділом реєстрації
актів громадянського стану
Амур-Нижньодніпровської районної ради
м. Дніпропетровська 15
вересня 2000 року було укладено шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1

У період перебування у шлюбі у ОСОБА_2
та ОСОБА_1 народилась дитина - ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також в період знаходження у шлюбі
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була придбана
квартира АДРЕСА_1, що підтверджується
договором купівлі-продажу квартири,
посвідченим приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського округу 13
липня 2002 року та зареєстрованого в
реєстрі за № 1-770, та автомобіль «Mitsubishi
ASX», реєстраційний номер НОМЕР_1, що
підтверджується договором № 1107-11003 від
11.07.2011 року, укладеним між ТОВ
«Ніко-Дніпропетровськ» та ОСОБА_2

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 31 травня
2013 року було стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 аліменти на утримання
дитини - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі
1/5 частини всіх видів заробітку, але не
менше ніж 30% прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня
2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
зареєстрований відділом реєстрації
актів громадянського стану
Амур-Нижньодніпровської районної ради
м. Дніпропетровська 15
вересня 2000 року, актовий запис № 583 -
розірвано.

В судовому засіданні були допитані
свідки, які пояснювали обставини
придбання спірної квартири,
автомобіля, обставини непроживання
ОСОБА_2 в спірній квартирі та обставини
надання ОСОБА_6 у позику ОСОБА_2
грошових коштів в сумі 23 000 Євро.

Свідок ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснювали в
судовому засіданні, що їм відомо за
слів ОСОБА_2 та його матері, що ОСОБА_6
взяв кредит у Німеччині для ОСОБА_2, для
купівлі останнім автомобіля на
прохання дружини ОСОБА_1 Зазначали, що
автомобіль був придбаний, однак більш
детально не змогли пояснити щодо
обставин позики саме ОСОБА_2 ОСОБА_6,
повернення коштів та використання
зазначених грошових коштів. Також
зазначали, що квартира, в якій
проживали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була
придбана у рівних частках, які були
надані батьками сторін.

Свідок ОСОБА_14, дружина третьої особи,
ОСОБА_6, пояснила в судовому засіданні,
що її чоловік дійсно брав кредит у
банку в Німеччині в сумі 15 000 Євро, який
був отриманий на прохання подружжя з
метою купівлі автомобіля. Грошові
кошти в сумі 23 000 Євро у червні 2011 року
були передані ОСОБА_2 та був складений
відповідний договір. Станом на липень
2014 року грошові кошти, які були надані в
позику ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_1 не
повернули.

Свідок ОСОБА_15 та ОСОБА_16 зазначили
суду, що в їх присутності була
здійснені передача грошових коштів
ОСОБА_6 ОСОБА_2 та був складений договір
позики. Зазначені дії відбувались за
адресою проживання матері ОСОБА_2 -
ОСОБА_17, ОСОБА_1 в момент передачі
грошових коштів, складання та
підписання договору позики не була
присутня. Також свідки надавали
пояснення щодо придбання сторонами
спірної квартири, а саме зазначили про
купівлю її в рівних частках подружжям.
Стверджували, що ОСОБА_2 не проживає в
АДРЕСА_1, оскільки чиняться зі сторони
ОСОБА_1 перешкоди в цьому, зазначаючи,
що вони навіть бачили в квартирі
батьків ОСОБА_1

Допитаний в залі судового засідання як
свідок ОСОБА_18 пояснював, що йому
ОСОБА_2 продав автомобіль ВАЗ 2106, в
якому році не пам'ятав, однак зазначав,
що автомобіль марки «ВАЗ» був проданий
у зв'язку з наміром ОСОБА_2 купити новий
автомобіль, який зі слів ОСОБА_2 і був
придбаний в подальшому.

Свідок ОСОБА_19 та ОСОБА_20 зазначали, що
автомобіль «Mitsubishi ASX», реєстраційний
номер НОМЕР_1 був придбаний за грошові
кошти, які накопичувала ОСОБА_1 Також
повідомляли, що батьками ОСОБА_1 була
надана частина грошових коштів на
придбання автомобіля та відповідно про
факт укладання договору позики від 08
липня 2011 року ОСОБА_2 для купівлі
автомобіля, ОСОБА_1 не було відомо.

Розділ VII «Прикінцеві положення» СК
України передбачає, що цей Кодекс
набирає чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом України,
тобто з 31.01.2004 року.

Відносини між подружжям, що виникли до 1
січня 2004 року, регулюються Кодексом про
шлюб та сім'ю України. До відносин
подружжя, що виникли після 01 січня 2004
року, застосовується СК України.

Згідно зі ст. 22 КпШС України (чинному на
час придбання квартири) майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Судом встановлено, що спірна квартира
АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була придбана
за час знаходження у шлюбі в рівних
частках та є спільною сумісною
власністю подружжя.

Відповідно до абзацу 1 ст. 28 КпШС
України (чинному на час придбання
квартири) в разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
їх частки визнаються рівними.

Згідно з абзацом 2 ст. 29 КпШС України
(чинному на час придбання квартири)
поділ спільного майна подружжя може
бути проведений як під час перебування
в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.ст. 22, 61 КпШС, що діяв у
період набуття подружжям спільного
майна, майно набуте за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності,
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку.

Що ж стосується способів та порядку
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
суд керується нормами Сімейного
кодексу України, який діє на момент
вирішення спору про поділ майна.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі
поділу майна частки дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором. При вирішенні спору
про поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї. За рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

ОСОБА_1 не надано належних та
допустимих доказів того, що ОСОБА_2 не
дбав про матеріальне забезпечення
сім'ї, витрачав грошові кошти на шкоду
інтересам сім'ї.

Згідно з довідкою головного бухгалтера
Комунального закладу
«Дніпропетровська клінічна
психіатрична лікарня» від 09.04.2014 року з
ОСОБА_2 з серпня 2013 року по березень 2014
року здійснюється утримання аліментів.

Доказів того, які б підтвердили, що
розмір аліментів, які отримує ОСОБА_1 на
утримання сина недостатній для
забезпечення фізичного, духовного
розвитку дитини позивачем не надано.

Надана позивачем ОСОБА_1 довідка
Комунального позашкільного
навчального закладу «Будинок
творчості дітей та юнацтва»
Дніпропетровської міської ради про те,
що дитина - ОСОБА_7 відвідує заняття
ансамблю спортивного танцю «Айстра» з
2008 року по теперішній час, не
свідчить про недостатній розмір
аліментів, які отримує ОСОБА_1 для
утримання сина.

Про наявність хронічних чи будь-яких
інших захворювань та необхідність
лікування дитини позивачем ОСОБА_1
доказів також не було надано.

Таким чином, суд приходить до висновку
про відсутність передбачених законом
підстав для відступлення від засад
рівності часток подружжя, та
відповідно визнання право власності на
2/3 частини спірної квартири за ОСОБА_1,
та в даному випадку суд вважає
необхідним визначити ідеальні частки
сторін по справі у спірному майні по 1/2
за кожним з подружжя.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним, визнання права власності та
порядку користування автомобілем
«Mitsubishi ASX», реєстраційний номер НОМЕР_1,
суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що автомобіль
«Mitsubishi ASX», реєстраційний номер НОМЕР_1,
був придбаний в період знаходження у
шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за 193 840,00 грн., що
підтверджується договором
купівлі-продажу автомобіля від 11 липня
2011 року, укладеного між
«Ніко-Дніпропетровськ» та ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку( доходу).

Згідно ст. 63 СК України, дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 65 СК України, дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.

Згідно з довідкою-рахунок серії ААВ №
478184 від 04 липня 2013 року ОСОБА_3 було
продано автомобіль «Mitsubishi ASX»,
свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3,
вартістю 160 250, 65 грн.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Законодавством передбачено
спеціальний порядок реєстрації
транспортних засобів.

Так, відповідно до Порядку державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 7 вересня 1998 р. № 1388, а саме
відповідно до п. 8, державна реєстрація
(перереєстрація) транспортних засобів
проводиться на підставі заяв
власників, поданих особисто, і
документів, що посвідчують їх особу,
підтверджують правомірність
придбання, отримання, ввезення, митного
оформлення транспортних засобів,
відповідність конструкції
транспортних засобів установленим
вимогам безпеки дорожнього руху, а
також вимогам, які є підставою для
внесення змін до реєстраційних
документів. Документами, що
підтверджують правомірність придбання
транспортних засобів, їх складових
частин, що мають ідентифікаційні
номери, є засвідчені підписом
відповідної посадової особи, що
скріплений печаткою: довідка-рахунок
за формою згідно з додатком 1, видана
суб'єктом господарювання, діяльність
якого пов'язана з реалізацією
транспортних засобів та їх складових
частин, що мають ідентифікаційні
номери; договори та угоди, укладені на
товарних біржах на зареєстрованих у
Департаменті Державтоінспекції
бланках, інші засвідчені в
установленому порядку документи, що
встановлюють право власності на
транспортні засоби та інше.

Державна реєстрація відноситься до
актів адміністративного, а не
цивільного законодавства, так як
державна реєстрація транспортних
засобів проводиться з метою здійснення
контролю за відповідністю конструкції
та технічного стану транспортних
засобів установленим вимогам
стандартів, правил і нормативів,
дотриманням законодавства, що визначає
порядок сплати податків і зборів, а
також для ведення їх обліку та
запобіганню щодо них протиправних дій.
Державний облік зареєстрованих
транспортних засобів передбачає
реєстрацію, накопичення, узагальнення,
зберігання і передачу інформації про
такі засоби та відомостей про їх
власників, які вносяться до Єдиного
державного реєстру Державтоінспекції.

Відчуження автомобіля згідно із
зазначеним вище Порядком не передбачає
надання письмової згоди подружжя, її
відсутність не є перешкодою для
реєстрації автомобілю у відповідності
з вищевказаними Порядком.

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Матеріали справи не містять доказів
порушення норм вказаної статті при
здійсненні відчуження зазначеного
автомобіля.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона не
надавала згоду на відчуження
транспортного засобу, тому необхідно
визнати договір купівлі-продажу
недійсним, судом не приймаються. ОСОБА_1
не надала доказів того, що реалізація
спірного автомобіля відбувалася не в
інтересах сім'ї.

Обставини, на які посилаються позивач
ОСОБА_1 та її представник щодо
відчуження автомобіля не в інтересах
сім'ї, не можуть бути виходячи із змісту
ст. ст. 58, 59 ЦПК України,
належними та допустимими доказами.

Оскільки позовні вимоги щодо
визнання договору купівлі-продажу
недійсним не підлягають задоволенню,
позовні вимоги в частині визнання
право власності за ОСОБА_1 на 2/3 частини
автомобіля та визначення порядку
користування автомобілем «Mitsubishi ASX»
також задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні квартирою суд виходить з
наступного.

Представник позивача в суді зазначав,
що станом на липень 2014 року відповідач
ОСОБА_2 не чинить перешкоди позивачу у
користуванні квартирою та зазначені
факти мали місце влітку 2013 року. ОСОБА_1
зараз проживає в АДРЕСА_1 разом зі своїм
сином. Отже, на час розгляду справи спір
щодо користування квартирою ОСОБА_1
відсутній.

При цьому, розглядаючи позовні вимоги
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні квартирою зі сторони
ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 суд вважає їх
такими, що підлягають частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є
батьками ОСОБА_1, які зареєстровані за
адресою: АДРЕСА_2.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Всупереч зазначеним вимогам ОСОБА_2 на
підтвердження своїх доводів про
створення відповідачами ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 перешкод у користуванні
квартирою, жодних належних та
допустимих доказів суду не надав.

Показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в
частині того, що вони бачили в квартирі
батьків ОСОБА_1 не можуть буди
підставою для задоволення вимог в цій
частині.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Підставою для задоволення позову
власника є встановлення факту
порушення прав власника та об'єктивно
існуючих перешкод у здійсненні ним цих
прав.

Як свідчать матеріали справи ОСОБА_2 як
співвласник спірної квартири не має
можливості проживати та користуватися
нею.

В судовому засіданні було встановлено
та підтверджено поясненнями як
свідків, так і сторін про існування між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неприязних стосунків
та непроживання ОСОБА_2 за адресою
реєстрації в квартирі АДРЕСА_1.

Отже, позовні вимоги в частині усунення
перешкод зі сторони ОСОБА_1 в
користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1
є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_2 про
визнання факту передачі ОСОБА_6
позики ОСОБА_2 в розмірі 23 000 Євро,
визнання факту солідарної
відповідальності за ним та ОСОБА_1 за
надану позику, у зв'язку з
використанням її в інтересах подружжя
та стягнення солідарно з нього та з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 суми
позики в розмірі 23 000 Євро, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні зазначених вимог,
вважаючи, що в даному випадку позивач
обрав неналежний спосіб захисту своїх
прав.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до приписів ст.16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, при цьому спосіб судового
захисту регламентовано ч. 2 ст. 16 ЦК
України.

Під способом захисту субєктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав. Загальний
перелік таких способів захисту
цивільних прав та інтересів дається в
ст. 16 ЦК України.

Такого способу захисту як визнання
факту передачі грошових коштів та
визнання солідарної відповідальності
шляхом стягнення як з позивача так і
відповідача на користь третьої особи
грошових коштів, враховуючи положення
ст. 16 ЦК України, не передбачено.

Вирішуючи заяву третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору ОСОБА_6 про визнання факту
передачі грошових коштів, факту
солідарної відповідальності та
стягнення грошових коштів, суд
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047
ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України
якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші
інше майно в тому числі гонорар,
виграш, які були отримані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України договір
,укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї,створює обов'язки
для другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Згідно ст. 541 ЦК України солідарний
обов'язок або солідарна вимога
виникають у випадках встановлених
договором або законом, зокрема у
разі неподільності предмета
зобов'язання.

Третьої особою - ОСОБА_6 в підтвердження
своїх вимог був наданий договір від 28
червня 2011 року, укладений між ОСОБА_6 та
Таргобанком про надання позики в
розстрочку з фіксованою сумою внеску
процентної ставки у розмірі 9,99% на весь
термін дії угоди в розмірі 15 000 Євро, а
також договір позики від 08 липня 2011
року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2

ОСОБА_2 та представник третьої особи
пояснювали, що ОСОБА_6 уклав договір
від 28 червня 2011 року з метою надання
грошових коштів подружжю для купівлі
автомобіля, та грошові кошти, які були в
подальшому надані в позику ОСОБА_2 були
використані саме для цієї мети.

Однак, оцінюючи всі докази в
сукупності, суд вважає, що ОСОБА_6 не
доведено цих обставин.

Згідно з договором позики, укладеного
між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, останньому була
надана позика в сумі 23 000 Євро, строком
на два роки, до 08 липня 2013 року.

Договір позики був укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 без присутності
ОСОБА_1 та відповідно до договору
ОСОБА_1 не є стороною договору
позики та в ньому не зазначено про
солідарний обов'язок ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Пояснення свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16
щодо отримання ОСОБА_2 в їх присутності
грошових коштів від ОСОБА_6 в розмірі 23
000 Євро, суд не може прийняти до уваги як
доказ того, що дані грошові кошти були
передані ОСОБА_2 саме для придбання
автомобіля, в інтересах сім'ї.

Свідки були очевидцями тільки передачі
грошових коштів, а пояснення свідків
щодо того, що ці грошові кошти були
передані саме для купівлі автомобілю,
суд не може прийняти до уваги, оскільки
в момент передачі грошових коштів,
ОСОБА_1 не була присутня, свою
обізнаність та наміри щодо отриманих
грошових коштів ОСОБА_1 в їх
присутності не висловлювала. Грошові
кошти на протязі більш ніж трьох років,
як пояснила свідок ОСОБА_14
безпосередньо ОСОБА_1 не повертались.
Договір позики від 08 липня 2014 року був
укладений ОСОБА_2, з якої метою були
передані ОСОБА_2 грошові кошти в
договорі не зазначено.

Надані фото, на яких зображені ОСОБА_2,
ОСОБА_1 та дружина третьої особи -
ОСОБА_14, при купівлі автомобіля
будь-яким чином не підтверджує факт
надання грошових коштів в сумі 23 000
Євро подружжю.

Сам факт перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1
на час укладення договору позики у
шлюбі не є безумовною підставою
для солідарної відповідальності .

Таким чином, аналізуючи предмет
договору позики від 08 липня 2011 року,
укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та інші
його умови, пояснення свідків, які були
допитані в судовому засіданні, суд
приходить до висновку що ОСОБА_6 не було
доведено підстав для стягнення
грошових коштів солідарно з ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, використання зазначених коштів
в інтересах сім'ї, отже підстави для
стягнення солідарно грошових коштів з
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6
відсутні.

При цьому, враховуючи факт визнання
передачі грошових коштів ОСОБА_6
ОСОБА_2, наявність письмового договору
позику від 08 липня 2011 року, та пояснень
свідків в частині того, що дійсно даний
договір був укладений та грошові кошти
передані ОСОБА_2, суд вважає необхідним
задовольнити заяву третьою особи
частково та стягнути грошові кошти
тільки з ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 60-62, 69-70 СК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60,
72, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про поділ спільного майна подружжя,
усунення перешкод в користуванні
майном, визнання договору
купівлі-продажу недійсним,
встановлення порядку користування
майном - задовольнити частково.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна,
усунення перешкод в користуванні
майном, визнання факту передачі
грошових коштів, визнання факту
солідарної відповідальності та
стягнення коштів - задовольнити
частково.

Заяву третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги на предмет спору
ОСОБА_6 про визнання факту передачі
грошових коштів, факту солідарної
відповідальності та стягнення
грошових коштів - задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1, визнати за
ОСОБА_2 право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1, припинивши право
спільної сумісної власності на
квартиру.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 зі сторони
ОСОБА_1 в користуванні квартирою
АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
про визнання недійсним договору
купівлі - продажу автомобіля «Mitsubishi ASX»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, укладеного
04.07.2013 року, визнання права власності на
2/3 частини автомобіля «Mitsubishi ASX»,
реєстраційний номер НОМЕР_1,
встановлення порядку користування
автомобілем та усунення перешкод зі
сторони ОСОБА_2 а користуванні
квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення -
відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в
користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом
виселення, визнання факту передачі
грошових коштів, визнання факту
солідарної відповідальності за ОСОБА_2
та ОСОБА_1 перед ОСОБА_6 за надану позику
та стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1
солідарно на користь ОСОБА_6 суму
позики в розмірі 23 000 Євро - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6
грошові кошти в розмірі 23 000 Євро.

В іншій частині заяви ОСОБА_6 -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано у строк,
встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом. Апеляційна скарга
на рішення суду подається протягом
десяти днів з дня його проголошення до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через суд першої інстанції.

Суддя:
Г.В. Бєсєда