Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних
справ
УХВАЛА

іменем україни

8 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М.,
Маляренка А.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Укрнафта» про поновлення на роботі,
стягнення заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 25 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до Публічного
акціонерного товариства «Укрнафта»
(далі - ПАТ «Укрнафта») про поновлення
на роботі, стягнення заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що відповідно до п. п. 2-4
наказу від 12 червня 2013 року № 180 «Про
зміну в реорганізації праці та
скорочення чисельності штату
працівників Полтавського ТУ» з 16
жовтня 2013 року скорочено чисельність
працівників бухгалтерії управління на

2 штатні одиниці: бухгалтера 1 категорії
групи обліку виробництва та бухгалтера
2 категорії матеріальної групи. З 16
жовтня 2013 року в структурі бухгалтерії
ліквідовано матеріальну групу та групу
з обліку виробництва і створено
облікову групу: бухгалтер 1 категорії - 1
штатна одиниця, бухгалтер 2 категорії - 3
штатні одиниці.

Наказом від 10 квітня 2013 року № 78-к їй
було оголошено догану та позбавлено 100 %
премії за квітень 2013 року за запізнення
з обідньої перерви.

Наказом від 12 серпня 2013 року її
попереджено про звільнення з

15 жовтня 2013 року за п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку зі змінами в
організації праці та скорочення
чисельності і штату працівників
Полтавського тампонажного управління.
З наказом вона була ознайомлена

14 серпня 2013 року.

Наказом від 5 листопада 2013 року № 233-к
позивачку звільнено з роботи у зв'язку
із скороченням чисельності
працівників на підставі п. 1

ст. 40 КЗпП України.

Зазначала, що порівняно з іншими
працівниками бухгалтерії у неї більш
висока кваліфікація, оскільки вона має
диплом про бухгалтерську освіту з
відзнакою, у грудні 2012 року успішно
пройшла атестацію зайняття посади
бухгалтера 1 категорії. На момент
звільнення працювала в управлінні на
бухгалтерських посадах 19 років, в тому
числі в період з 14 лютого

1997 року по 20 червня 1999 року на посаді
заступника головного бухгалтера
підсобного господарства Полтавського
тампонажного управління. За всі роки
роботи в управлінні не мала жодних
стягнень і нарікань, пов'язаних з
виконанням трудових обов'язків.
Виконувала постійно більш
кваліфіковану роботу замість
головного бухгалтера та його
заступника. Вважає, що згідно зі ст. 42
КЗпП України має переважне право на
залишення на роботі, тому просила
скасувати наказ про її звільнення,
поновити на роботі, стягнути заробіток
за час вимушеного прогулу та
відшкодувати моральну шкоди.

Рішенням Полтавського районного суду
Полтавської області від

30 травня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
до ПАТ «Укрнафта» про поновлення на
роботі, стягнення заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ
Полтавського тампонажного управління
ПАТ «Укрнафта» від 5 листопада 2013 року

№ 233-к по звільнення ОСОБА_3 з посади
бухгалтера 1 категорії групи обліку
виробництва із 5 листопада 2013 року у
звʼ?язку із скороченням чисельності
працівників. Поновлено ОСОБА_3 на
посаді бухгалтера 1 категорії в
бухгалтерії Полтавського тампонажного
управління ПАТ «Укрнафта» з 5 листопада
2013 року. Стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на
користь ОСОБА_3 середній заробіток за
час її вимушеного прогулу за період з 5
листопада 2013 року до дня винесення
рішення за

141 робочий день в розмірі 41 545 грн 65 коп.
та моральну шкоду в розмірі 3 000 грн та
витрати на правову допомогу в розмірі 3
500 грн. Стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на
користь ОСОБА_3 середній заробіток за
час затримки у здійсненні повного
розрахунку за період з 5 листопада 2013
року по 12 грудня 2013 року в розмірі 9 572
грн 76 коп. та моральну шкоду в розмірі 1
000 грн. Стягнуто з ПАТ «Укрнафта»
судовий збір в розмірі

1 073 грн 38 коп. Рішення в частині
поновлення на роботі та стягнення
заробітку у межах суми за один місяць
піддано негайному виконанню.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 25 липня

2014 року рішення Полтавського районного
суду Полтавської області від

30 травня 2014 року скасовано та ухвалено
нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 до
ПАТ «Укрнафта» про поновлення на
роботі, стягнення заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди у задоволенні позовних
вимог за недоведеністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду
Полтавської області від 25 липня 2014 року
та залишити в силі рішення
Полтавського районного суду
Полтавської області від 30 травня 2014
року, мотивуючи свої вимоги порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив із того,
що відповідачем порушено вимоги ч. 2 ст.
40, ст. ст. 42, 43 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
яким відмовлено у задоволенні позовних
вимог, суд апеляційної інстанції
виходив із того, що позивачем не
доведено порушення норм чинного
законодавства при звільненні
позивачки.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Таким вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає, виходячи з
наступного.

Встановлено, що ОСОБА_3 з 14 вересня 1994
року по

5 листопада 2013 року перебувала у
трудових відносинах з Полтавським
тампонажним управлінням ПАТ
«Укрнафта», де працювала останнім
часом на посаді бухгалтера 1 категорії
групи обліку виробництва бухгалтерії
управління.

З метою раціонального використання
трудових ресурсів, покращення
організації праці, підвищення її
продуктивності 12 липня 2013 року було
видано наказ № 180 «Про встановлення
нормативної чисельності працівників
та Розстановки нормативної
чисельності працівників Полтавського
тампонажного управління на 2013 рік»,
яким у Полтавському тампонажному
управлінні ПАТ «Укрнафта» скорочено з
16 жовтня 2013 року чисельність на штат
працівників у кількості 3 штатні
одиниці. Виключено із штатного розпису
керівників, спеціалістів, фахівців та
технічних службовців та штатної
розстановки робітників наступні
посади: адміністративно-управлінський
персонал: бухгалтерія: бухгалтера 1
категорії групи обліку виробництва (1
штатна одиниця), бухгалтера 2 категорії
матеріальної групи (1 штатна одиниця).
Ліквідовано з 16 жовтня 2013 року в
штатній структурі бухгалтерії
управління матеріальну групу та групу
з обліку виробництва. Створено з 16
жовтня 2013 року в штатній структурі
бухгалтерії облікову групу з наступним
складом: бухгалтер 1 категорії (1 штатна
одиниця), бухгалтер 2 категорії (3 штатні
одиниці).

З наказом ОСОБА_3 була ознайомлена 12
серпня 2013 року.

Одночасно з попередження про
звільнення ОСОБА_3 не було
запропоновано вказану посаду.

Наказом від 5 листопада 2013 року № 233-к
ОСОБА_3 було звільнено із займаної
посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку зі скороченням штату
працівників.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України
визначено, що звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Пленум Верховного Суду України в п. 19
постанови від 6 листопада 1992 року № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» (зі змінами) роз'яснив, що,
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п. 1

ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати,
чи дійсно у відповідача мали місце
зміни в організації виробництва і
праці, зокрема, ліквідація,
реорганізація або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, про те, що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу або що
власник або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. Одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним
орган пропонує працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації.

Скасовуючи рішення про поновлення на
роботі, апеляційним судом не
перевірено виконання обов'язку
роботодавця запропонувати працівнику,
який звільняється, всі наявні вакансії,
які може виконувати останній, і не лише
за місцем його роботи в певному
структурному підрозділі, не
перевірено, які вакантні посади
існували у відповідача на момент
звільнення позивачки, що свідчить про
неповноту встановлених фактичних
обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 47
КЗпП України власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний в день
звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116
КЗпП України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України, в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні
від 22 лютого 2012 року

№ 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 КЗпП України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за
статтею 47 Кодексу роботодавець
зобов'язаний виплатити працівникові
при звільненні всі суми, що належать
йому від підприємства, установи,
організації, у строки, зазначені в
статті 116 Кодексу, а саме в день
звільнення або не пізніше наступного
дня після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про проведення
розрахунку. Непроведення з вини
власника або уповноваженого ним органу
розрахунку з працівником у зазначені
строки є підставою для
відповідальності, передбаченої
статтею 117 Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Доводи позивачки в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільнені апеляційним
судом належним чином не перевірені, не
перевірено коли позивачка отримала
остаточний розрахунок.

Аналіз наведених норм матеріального
права з урахуванням висновків, що
викладені в Рішенні Конституційного
Суду України від 22 лютого

2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати,
що невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належать йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, а отже,
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог на момент припинення
такого правопорушення, яким є день
фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду
про стягнення на користь звільненого
працівника недоплаченої заробітної
плати є підставою для покладення на
власника або уповноважений ним орган
відповідальності, передбаченої
статтею 117 КЗпП України, за весь період
невиплати цієї заробітної плати,
оскільки вимоги звільненого
працівника щодо її виплати є трудовим
спором і регулюються нормами трудового
права. Крім того апеляційним судом в
повній мірі не перевірено, які вакантні
посади існували у відповідача на
момент звільнення позивачки та не
встановлено чи пропонували ці посади
позивачці при звільненні у
відповідності до вимогг ст. 49-2 КЗПП
України.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд
у порушення вимог ст. 315 ЦПК України на
вказане уваги не звернув та дійшов
передчасного висновку про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 25 липня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді:Є.П.
Євграфова О.І. Євтушенко І.М.
Завгородня А.В. Маляренко