Ухвала

іменем україни

03 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,
Наумчука М.І., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи:
Опішнянська селищна рада Зінківського
району Полтавської області, відділ
Держкомзему у Зінківському районі
Полтавської області, про визнання
недійсним та скасування державного
акта на право власності на земельну
ділянку, визначення меж
землекористування та усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, за зустрічним позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті
особи: Зінківський районний відділ
Полтавської регіональної філії Центру
державного земельного кадастру, відділ
Держкомзему у Зінківському районі
Полтавської області, Опішнянська
селищна рада Зінківського району
Полтавської області, про усунення
перешкод у володінні земельною
ділянкою шляхом відновлення її меж та
зобов'язання вчинити певні дії, за
касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_7 на
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 10 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_1, ОСОБА_2
звернулися до суду з уточненим згодом
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання недійсним та скасування
державного акта на право власності на
земельну ділянку, визначення меж
землекористування та усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою.

Зазначали, що є співвласниками жилого
будинку АДРЕСА_1, який розташований на
виділеній їм у користування земельній
ділянці площею 0, 0933 га, відповідачі є
співвласниками будинку АДРЕСА_2, що
розташований на суміжній земельній
ділянці.

Посилаючись на те, що між ними виник
спір щодо меж суміжних земельних
ділянок, оскільки відповідачі зайняли
частину їх земельної ділянки,
унаслідок чого значно збільшили розмір
своєї земельної ділянки, ОСОБА_1, ОСОБА_2
просили визнати недійсним та скасувати
державний акт на право власності на
земельну ділянку, виданий на ім'я
ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, відновити межі
земельних ділянок, зобов'язати ОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_3 розібрати чи провести
реконструкцію гаражу та влаштувати на
даху відлив.

Уточнивши позовні вимоги позивачі
також просили визнати незаконним та
скасувати рішення Опішнянської
селищної ради від 19 лютого 1997 року №172 у
частині передачі у приватну власність
ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0, 15 га,
визнати недійсним виданий на підставі
цього рішення державний акт на право
власності на земельну ділянку від 26
червня 1998 року, зобов'язати відділ
Держкомзему скасувати державну
реєстрацію цього акта та зобов'язати
відповідачів знести погріб.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із
зустрічним позовом у якому просили
усунути перешкоди у володінні
земельною ділянкою шляхом відновлення
її меж та зобов'язати ОСОБА_1, ОСОБА_2
встановити огорожу на відновленій
межі, яку вони самовільно знесли та
перенесли в глиб їх земельної ділянки.

Рішенням Зінківського районного суду
Полтавської області від 31 жовтня
2013 року первісний та зустрічний позови
задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
облаштувати водо - та сніговідведе6ння
гаражного приміщення без потрапляння
наслідків погодних опадів на територію
земельної ділянки позивачів.

Зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 облаштувати обмеження
земельних користувань у відповідності
до ЛКТ у встановленні меж земельної
ділянки в натурі від 08 вересня 2009 року,
затверджених Опішнянською селищною
радою Зінківського району Полтавської
області.

У задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 10 квітня
2014 року, зазначене рішення районного
суду скасовано й позовні вимоги ОСОБА_1,
ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов'язано відповідачів за власний
рахунок знести сарай літ. Д з погребом
літ. д, що розміщуються на земельній
ділянці по АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог та
зустрічних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_7
просять рішення апеляційного суду
скасувати і ухвали нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, ОСОБА_2, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд, виходив з
того, що невідповідність відстані
розташування погребу відповідачів з
жилим будинком позивачів, вимогам
будівельних норм, є підставою для його
знесення.

Проте, з таким висновком суду
погодитися не можна виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення апеляційного суду таким
вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на праві спільної часткової власності
належить по Ѕ частині будинку АДРЕСА_1,
що розташований на земельній ділянці
площею 0, 0933 га, яка надана у
користування позивачам відповідно до
рішення виконавчого комітету
Опішнянської селищної ради
Зінківського району Полтавської
області.

Згідно рішення виконавчого комітету
Опішнянської селищної ради
Зінківського району Полтавської
області від 19 лютого 1997 року, ОСОБА_8
передано у приватну власність для
будівництва та обслуговування жилого
будинку земельну ділянку площею 0,15 га,
що розташована по АДРЕСА_2 й 26 червня 1998
року видано державний акт на право
приватної власності на вказану
земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, спадщину
після його смерті прийняли відповідачі
у справі.

Як вбачається з технічного паспорту на
жилий будинок, виготовленого станом на
17 липня 2009 року ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 є співвласниками домоволодіння
АДРЕСА_2 у селищі міського типу Опішня
Зінківського району Полтавської
області, до складу якого входить й
сарай літ. Д з погребом літ. д.

Згідно свідоцтв про право на спадщину
за законом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
успадкували по 1/3 частині земельної
ділянки, що належала ОСОБА_8

За правилами 1 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок
безоплатної приватизації земельних
ділянок громадянами.

За правилами ст. 158 ЗК України виключно
судом вирішуються земельні спори з
приводу володіння, користування і
розпорядження земельними ділянками, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1,
ОСОБА_2 зазначали, що відповідачі
перемістили межу між спірними
земельними ділянками, унаслідок чого
до приватизованої ОСОБА_8 земельної
ділянки увійшла частина земельної
ділянки, що надавалася їм у
користування. Крім того, гараж та
погріб, які розміщені на земельній
ділянці відповідачів побудовані з
порушенням правил Містобудування,
планування і забудови міських поселень
ДНБ360-92**, при цьому атмосферні опади
стікають з даху гаражу у двір
позивачів, що викликає затоплення
виділеної останнім у користування
земельної ділянки та руйнує стіну
будинку.

Заявляючи зустрічні вимоги, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили відновити межі
земельних ділянок та зобов'язати
ОСОБА_1, ОСОБА_2 встановити огорожу на
відновленій межі, яку вони самовільно
знесли.

Таким чином між сторонами виник спір
щодо відновлення меж спірних суміжних
земельних ділянок.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.
7 постанови пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року №7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його права, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів захисту (ст. 16 ЦК
України).

Пунктом 25 цієї ж Постанови роз'яснено,
що суд сприяє сторонам у виконанні їх
обов'язку подати свої докази.

Для з'ясування обставин, що мають
значення для справи і потребують
спеціальних знань, суд відповідно до
ст.ст. 143,144 ЦПК України призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Відповідно до висновку проведеної у
справі судової будівельно-технічної та
земельно-технічної експертизи від 02
вересня 2013 року, встановлено, що межа
між земельними ділянками сторін
АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 згідно державного
акта має вигляд прямої лінії і не
співпадає з межами фактичного
користування, при цьому визначити, хто
перебільшив межу між спірними
земельними ділянками не вбачається за
можливе.

Експертом також визначено
невідповідність розташування межі між
земельними ділянками вимогам
державних будівельних правил і
невідповідність цим правилам
розташування на земельній ділянці
АДРЕСА_2 погріба біля жилого будинку
АДРЕСА_1.

Ураховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції задовольняючи частково
первісні та зустрічні позовні вимоги,
дійшов по суті вірного висновку про те,
що усунення порушень прав позивачів у
вигляді потрапляння стічних вод на їх
земельну ділянку можливо шляхом
зобов'язання відповідачів додатково
обладнати будівлю гаражного
приміщення. Також є вірним висновок
суду першої інстанції про необхідність
облаштування обмежування земельних
користувань як відповідачами так і
позивачами.

Такі висновки суду першої інстанції
узгоджуються з матеріалами справи та
відповідають вимогам матеріального та
процесуального права.

Однак, при перегляді справи, усупереч
вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України,
апеляційний суд на вищенаведені вимоги
закону уваги не звернув й дійшов
помилкового висновку про наявність
підстав для знесення відповідачами
будівель, які не визнанні самочинними
та необґрунтованість зустрічних
позовних вимог.

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні процесуального
та матеріального закону.

За таких обставин, погодитись з
ухваленим судом апеляційної інстанції
рішенням неможливо, воно підлягає
скасуванню з підстав, передбачених
ст. 339 ЦПК України із залишенням у силі
рішення суду першої інстанції,
ухваленого згідно із законом, що було
помилково скасовано апеляційним судом.

Керуючись ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
в особі представника ОСОБА_7
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 10 квітня 2014 року скасувати,
залишивши в силі рішення Зінківського
районного суду Полтавської області від
31 жовтня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.П.
Гончар

Судді:
В.І. Амелін

С.О. Карпенко

М.І. Наумчук

В.О. Савченко