Справа № 369/8996/14-ц
Провадження №2/369/3616/14
РІШЕННЯ

Іменем України

07.10.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області в
складі головуючої судді
Медвідь Н.О.

при секретарі
Ткаченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Автогаражного
кооперативу «Олімпієць» про
скасування рішення загальних зборів
членів кооперативу «Олімпієць» від
18.06.2014 та припинення перешкоджання
користуватись власним гаражем НОМЕР_1
та земельною часткою в сумісній
власності кооперативу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
даним позовом, посилаючись на те, що з
1982 року по 2014 рік був членом
автогаражного кооперативу
«Олімпієць», гараж НОМЕР_1. Протягом
всього часу брав участь в діяльності
кооперативу, завжди сплачував членські
та експлуатаційні внески та інші
обов'язкові платежі. За 2014 рік
експлуатаційні внески сплатив до
01.01.2015.

Голова кооперативу Крупник С.Ф. 18.06.2014
на засідання суду при розгляду його
заяви від 02.04.2014 про скасування рішення
правління кооперативу від 19.09.2013 не
прибув, а організував фіктивні
загальні збори членів кооперативу
шляхом опитування, що не передбачено
ст.15 Закону України «Про кооперацію».

Головою зборів значиться ОСОБА_3,
секретар зборів - ОСОБА_4, які не
являються членами кооперативу
«Олімпієць».

Голова кооперативу Крупник С.Ф. не
визнає і не допускає його з 17.04.2014 на
територію кооперативу, він не може
ставити свій автомобіль на збереження
у власний гараж НОМЕР_1. Загальні збори
від 18.06.2014 відбулися, вважає їх
фіктивними і неправомірними.

Просив скасувати рішення загальних
зборів членів автогаражного
кооперативу «Олімпієць» від 18.06.2014 про
виключення його із членів кооперативу
і не перешкоджати йому користуватися
власним гаражем за НОМЕР_1 і земельною
часткою у спільній сумісній власності
кооперативу на земельну ділянку
відповідно Державному акту від 18.05.2005 р.
серія ЯБ № 288188.

В судовому засіданні позивач позов
підтримав.

Представник відповідача позов не
визнав, оскільки Загальні збори в АГК
«Олімпієць» проводяться відповідно до
вимог закону, що підтверджується
протоколами правління, рішеннями
загальних зборів, повідомленнями на
дошці оголошень про проведення
загальних зборів, списками голосування
членів кооперативу та їх підписами,
судовими рішеннями що вступили в
законну силу Проведення зборів шляхом
опитування передбачено Статутом АК
«Олімпієць». Позов позивача вважає
безпідставним.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є членами кооперативу
протягом тривалого часу про що
позивачу достовірно відомо. Виключення
позивача зумовлено низкою причин що
зазначаються в поданні правління,
протоколах правління інших документах,
що підтверджують обставини, що стали
приводом для виключення з членів
кооперативу позивача. Скарги позивача
на діяльність кооперативу в різні
інстанції не підтверджені. Позов
позивача вважає безпідставним.

Суд, вислухавши осіб, які приймають
участь у розгляді справи, вивчивши
матеріали справи, в позові відмовляє з
наступних підстав:

Судом встановлено, що позивач з 1982 року
по 2014 рік був членом автогаражного
кооперативу «Олімпієць».

Згідно протоколу засідання членів
правління АГК «Олімпієць» від 19.09.2013
члени кооперативу постановили
виключити ОСОБА_1 з членів кооперативу ,
що протирічить Уставу Кооперативу,
оскільки згідно ст.. 7 п. 7.2 Уставу
виключення з членів кооперативу є
компетенцією загальних зборів членів
кооперативу за поданням правління
кооперативу.

Тому 18.06.2014 відбулись Загальні збори
членів АГК «Олімпієць», згідно яких,
позивача та інших осіб виключено з
членів кооперативу АГК «Олімпієць, що
підтверджується протоколом загальних
зборів від 18.06.2014.

Як на одну з підстав неправомірності
оспорюваного рішення кооперативу,
позивач посилається на те, що ОСОБА_3, та
ОСОБА_4 не є членами кооперативу, що
спростовується довідкою АГК
«Олімпієць» №9 від 01.10.2014 виданою
головою кооперативу Крупником С.Ф.

Також посилання позивача на порушення
відповідачем ст.. 15 Закону України «Про
кооперацію», а саме що загальні збори
членів кооперативу проведені шляхом
опитування, спростовуються п.9.9 ст. 9
Статуту де вказано що рішення
загальних зборів членів (зборів
уповноважених) кооперативу
приймаються відповідно до його Статуту
відкритим, таємним голосуванням або
шляхом письмового опитування..

Тобто, рішення загальних зборів членів
АГК «Олімпієць» від 18.06.2014 було
прийнято з дотриманням вимог
законодавства, а тому вимоги позивача
щодо скасування рішення загальних
зборів членів автогаражного
кооперативу «Олімпієць» від 18.06.2014 року
про виключення його із членів
кооперативу є безпідставними.

Згідно п. 9.8 ст. 9 Статуту рішення
загальних зборів (зборів
уповноважених) кооперативу про
прийняття, внесення змін до Статуту,
вступ до кооперативного об»єдання або
вихід з нього та про реорганізацію або
ліквідацію кооперативу вважається
прийнятим, якщо за нього проголосувало
не менш як 75 відсотків членів
кооперативу присутніх на загальних
зборах кооперативу, а також проводити
голосування шляхом письмового
опитування згідно положення про
письмове опитування, яке відповідає
Постанові Пленуму Верховного Суду
України №15 (U 0017700-98 від 25.05.1998). З інших
питань рішення приймаються простою
більшістю голосів членів
(уповноважених) кооперативу, присутніх
на його загальних зборах.

Що стосується усунення перешкод у
користуванні власністю, суд також
відмовляє виходячи з наступного :

У відповідності до ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Враховуючи зміст заявлених вимог, суд
приходить до висновку про необхідність
аналізу наступних правових норм та
рекомендацій Верховного суду України.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що
загальними засадами цивільного
законодавства є: 1) неприпустимість
свавільного втручання у сферу
особистого життя людини; 2)
неприпустимість позбавлення права
власності, крім випадків, встановлених
Конституцією України та законом; 3)
свобода договору; 4) свобода
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом; 5) судовий захист
цивільного права та інтересу; 6)
справедливість, добросовісність та
розумність.

Статтею 15 ЦК України визначено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

У відповідності ло ст.. 1 Протоколу № 1
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном . Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах , передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

У ч.ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України зазначено, що
право власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Статтею 386 ЦК України держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності. Власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню. Власник, права якого
порушені, має право на відшкодування
завданої йому майнової та моральної
шкоди.

Виходячи зі змісту ст. 125 ЗК України,
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
а) визнання прав; б) відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; в) визнання
угоди недійсною; г) визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування; ґ)
відшкодування заподіяних збитків; д)
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Зважаючи на позицію Верховного Суду
України, викладену у Постанові Пленуму
«Про судове рішення у цивільній
справі» № 14 від 18 грудня 2009 року,
оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

А, оскільки позивач не є як власником
гаража, також земельної ділянки , також
землекористувача, то й відсутні права ,
які підлягають захисту.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Аналізуючи вище перелічені правові
норми та рекомендації Верховного суду
України в розрізі наданих суду
матеріалів, суд вважає, що перше, що
повинен був довести суду позивач, це
наявність у нього прав, свобод чи
інтересів, які були порушені, невизнані
чи оспорені відповідачем.

Проте, суду було надано докази лише
того, що автогаражєний кооператив
«Олімпієць « згідно державному акту
на право власності на земельну ділянку
є власником земельної ділянки площею 2,
9924 га, цільове призначення якої для
обслуговування індивідуальних
гаражів, право власності на якій у
позивача відсутне.

Тобто , як вбачається з тексту позовної
заяви, також в судовому засіданні ,
позивачем не зазначено причини подання
позову, а саме: які саме права та/або
інтереси позивача порушено
відповідачем, власника чи користувача
земельної ділянки, якої, якого гаража,
та чи є такий гараж взагалі, а тому
посилання позивача , на те, що голова
кооперативу Крупник С.Ф. не визнає і не
допускає його з 17.04.2014 на територію
кооперативу, є безпідставними.

Посилання позивача як на доказ
належності гаража йому на праві
власності на повідомлення-вимоги
голови АГК «Олімпієць», згідно якого
позивача попереджено про звільнення
земельної ділянки, не має під собою
ніякого правового підґрунтя, доказів
про те, що ОСОБА_1 виділялась в
користування земельна ділянка, або
правовстановлюючих документів на
гараж , суду не надано.

Відповідно до постанови Верховного
Суду України від 22 листопада 2010 року №
3-27гс10 обов'язковою умовою фактичного
використання земельної ділянки є
наявність в особи, що ї використовує,
правовстановлюючих документів на цю
земельну ділянку, а відсутність в неї
таких документів є самовільним
зайняттям земельної ділянки.

Ст. 211 Земельного кодексу України
стосується захисту порушення права на
земельну ділянку. Для звернення за
захистом певного права необхідно
належними доказами навести наявність у
позивача такого права,що в даному
випадку відсутне.

В судовому засіданні не доведено факту
наявності порушення права та законних
інтересів позивача, не доведено факту
протиправної поведінки відповідача, та
причинний зв»язок з можливим
порушенням прав та законних інтересів
позивача, про що зазначено вище.

Тобто, позивач не довів тих обставин на
які посилався як на підставу позовних
вимог, не надав докази в обґрунтування
своїх вимог, не спростував тих
обставин на які посилалася представник
відповідача в обґрунтування своїх
заперечень, що є його обов»язком
відповідно до засад змагальності
процесу за ст.. 10 ЦПК України . При
цьому суд створив всі умови для
змагального процесу , роз»яснював
позивачу його права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх
сукупності, дійшов висновку про
необґрунтованість та недоведеність
вимог позивача, оскільки вони не
відповідають вимогам ст.ст.57-59 ЦПК

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 182, 321, 328, 386, 391 ЦК України, ЗУ «Про
кооперацію», ст.. 125, 152 , 211 ЗК України,
ст.ст. 10, 11, 209, 212-214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Автогаражного
кооперативу «Олімпієць» про
скасування рішення загальних зборів
членів кооперативу «Олімпієць» від
18.06.2014 та припинення перешкоджання
користуватись власним гаражем НОМЕР_1
та земельною часткою в сумісній
власності кооперативу, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Києво-Святошинський протягом 10
днів з дня його проголошення.

Суддя: