Справа №705/2245/14-ц
І М Е Н Е М У К
23 вересня 2014 року
Уманський міськрайонний суд
в складі головуючого - судді Пархети
при секретарі - Романовій О.М.
з участю адвокатів - ОСОБА_1, ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Умані справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої злочином,
ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої злочином
Свої доводи обгрунтовує тим, що
вироком Уманського міськрайонного
суду від 11 вересня 2013 року відповідач
по справі був визнаний винним у
вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.
122 КК України та йому призначено
покарання у вигляді 1 року позбавлення
волі По даній кримінальній справі
потерпілим був визнаний його син -
ОСОБА_5. Цивільний позов потерпілого
задоволений частково. Стягнено з
ОСОБА_4 на користь сина 5000 грн.
моральної шкоди, в задоволенні
матеріальної шкоди відмовлено. При
відмові в задоволенні позову про
відшкодування матеріальної шкоди
вказано, що сином не було надано до суду
доказів здійснення ним витрат на
перевезення його до лікарні та з
лікарні додому - 200 гривень, на
шинування щелепи - 250 грн. Як було
встановлено під час судового слідства,
витрати на придбання ліків, проведення
відповідних лікарських досліджень,
аналізів, на придбання продуктів
харчування для потерпілого, витрати на
дорогу до лікарні здійснювались
батьками ОСОБА_5 за власний рахунок.
Ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 23.12.2013 року вирок
Уманського міськрайонного суду від
11.09.2013 року змінений лише в частині
призначення покарання.

Разом з тим, він як батько потерпілого
поніс значну матеріальну шкоду від
злочинних дій ОСОБА_4, яку він оцінює у 5
486грн., з яких - 3112 грн. 45 коп. - витрати на
придбання ліків, проведення
відповідних лікарських досліджень,
аналізів тощо. Витрати на перевезення
потерпілого до лікарні і назад додому -
250 грн., кошти на придбання їжі - 950 грн.,
кошти на проїзд до лікарні і назад - 200
грн. Вказані кошти ним витрачені
особисто і для нього є значними, а тому
він вимушений звернутись до суду з
позовом про відшкодування
матеріальної шкоди.

Окрім нанесеної злочином
матеріальної шкоди йому також була
нанесена і моральна шкода, яка полягає
в тому, що внаслідок отримання тілесних
ушкоджень його сином, які були
заподіяні ОСОБА_4 у нього виникли
значні ускладнення здоров'я. /
переносив моральні страждання сина,
довгий час мав невпевненість у собі та
фізичну слабкість, переніс надзвичайне
психологічне навантаження, втратив
нормальний сон і відпочинок, з сином та
родичами склались напружені стосунки,
був позбавлений можливостей
реалізації своїх звичок і бажань, що
потребує додаткових зусиль для
організації життя та побуту / Суму
моральної шкоди оцінює у 5 000 гривень

У судовому засіданні ОСОБА_3 свої
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі, У виступі посилається на зміст
позовної заяви Крім того пояснив, що
12.12.2010 року ОСОБА_4 скоїв злочин
відносно його сина ОСОБА_6, спричинивши
середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Дана обставина встановлена вироком
суду. Син тривалий час знаходився на
лікуванні у медичному закладі, коштів у
сина не було, а тому він усі витрати по
лікуванню, придбанню ліків, продуктів
харчування брав на себе, що також
підтверджено вироком суду і витратив
таку суму про яку вказав у позовній
заяві, також поніс значну моральну
шкоду.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав,
пояснив, що позивач є батьком
потерпілого, правового статусу у
кримінальній справі не мав, а тому не
може бути позивачем по справі. А так як
він не може бути позивачем, то і не має
права пред'являти вимоги по
відшкодуванню моральної шкоди.

Витрати матеріального характеру не
доведені відповідними доказами,
маються розбіжності у їх сумах. Син
позивача є дієздатним, а тому ОСОБА_3 не
може взагалі бути позивачем по справі.
В задоволенні позову просить
відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, судом встановлено :
вироком Уманського міськрайонного
суду від 11 вересня 2013 року відповідач
по справі був визнаний винним у
вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.
122 КК України та йому призначено
покарання у вигляді 1 року позбавлення
волі По даній кримінальній справі
потерпілим був визнаний син позивача -
ОСОБА_5. Цивільний позов потерпілого
задоволений частково. Стягнено з
ОСОБА_4 на його користь 5000 грн.
моральної шкоди, в задоволенні
матеріальної шкоди відмовлено. При
відмові в задоволенні позову про
відшкодування матеріальної шкоди у
вироці вказано, що потерпілим не було
надано до суду доказів здійснення
витрат на перевезення його до лікарні
та з лікарні додому - 200 гривень, на
шинування щелепи - 250 грн. Як було
встановлено під час судового слідства,
витрати на придбання ліків, проведення
відповідних лікарських досліджень,
аналізів, на придбання продуктів
харчування для потерпілого, витрати на
дорогу до лікарні здійснювались
батьками ОСОБА_5 за власний рахунок.
Ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 23.12.2013 року вирок
Уманського міськрайонного суду від
11.09.2013 року змінений лише в частині
призначення покарання. Вирок набув
чинності.

Тобто, вироком Уманського
міськрайонного суду від 11.09.2013 року
було достовірно встановлено, що
витрати на придбання ліків, проведення
відповідних лікарських досліджень,
аналізів, на придбання продуктів
харчування для потерпілого, витрати на
дорогу до лікарні здійснювались
батьками ОСОБА_5 за власний рахунок.

Згідно ч.4 ст. 61 ЦПК України підставою
звільнення від доказування є вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили …, який є обов'язковим
для суду, що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки.

Судом встановлено, щоб витрати на
лікування, харчування ОСОБА_5 поніс
ОСОБА_3, а тому він згідно закону мав
право звернутись до суду за захистом
своїх прав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 16 ЦК
України кожна особа має право
звертатись до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Згідно з вимогами відповідних
положень Конституції України, зокрема
статей 32, 56, 62 і чинного законодавства
України, фізичні та юридичні особи
мають право на відшкодування моральної
/ немайнової / шкоди, яка заподіяна
внаслідок порушення їх прав і свобод та
законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Тобто, за змістом
ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема в
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.4 ст. 23 ЦК України
моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Так. згідно ст. 1166 ЦК України майнова
шкода заподіяна неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
особи, а також шкода завдана майну
фізичної особи або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1167 ЦК
України моральна шкода завдана
фізичній особі неправомірними
рішеннями, діями або бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала
за наявності її вини.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності, що
встановлені чинним законодавством
України, обов'язковому з'ясуванню при
вирішенні спору про відшкодування
шкоди в т.ч. і моральної підлягають:

- наявність шкоди;

- протиправність діяння
заподіювача шкоди;

- наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправними
діяннями;

- наявність вини особи ( до
якої пред'явлено позов) в її заподіянні.

В Постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 „Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної / немайнової /
шкоди " з наступними змінами і
доповненнями / далі Постанова/, зокрема
в п. 2, вказано з посиланням на чинне
законодавство України - відповідні
Закони України, що спори про
відшкодування моральної /немайнової /
шкоди судами розглядаються коли право
на її відшкодування безпосередньо
передбачено нормами Конституції
України або випливає з її положень та
у випадках прямо передбачених чинним
законодавством України.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 '' Про судову практику в справах про
відшкодування моральної немайнової
шкоди '' - заподіяна моральна /
немайнова / шкода відшкодовується тій
фізичній чи юридичній особі, права якої
були безпосередньо порушені
протиправними діями інших осіб.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 4
ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано доказів витрати
ним коштів у повному обсязі на
придбання ліків, доставку сина у
лікарню і назад додому, харчування,
затрати на проїзд до лікарні і додому,
шинування щелепи. Моральна шкода,
заподіяна злочином ОСОБА_5
відшкодована вироком суду і така шкода
відшкодовується лише тій фізичній
чи юридичній особі, права якої були
безпосередньо порушені протиправними
діями інших осіб. Тобто відшкодування
моральної шкоди позивачу у даному
випадку законом не передбачено.

На позивача покладений обов'язок з
врахуванням предмету і підстав позову
довести в суді ті обставини на які він
посилається, як на підставу своїх
позовних вимог і відповідно, що є
підстави до застосування до спірних
правовідносин відповідних положень
Цивільного кодексу України. Тобто,
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України
- позивач повинен був довести за
допомогою належних та допустимих
доказів, з урахуванням положень ст. ст.
57-59 ЦПК України, зазначені ним
обставини. Однак такі докази позивач
надав лише частково і не ставив
питання в судовому засіданні про їх
витребування. Таким чином, при
викладених обставинах, у зв'язку з тим,
що позивач не довів повністю тих
обставин, на які він посилається в
своїй позовній заяві - позов підлягає
до часткового задоволення.

На підставі ст. 41,55 Конституції
України, ст.ст. 22,23, 386,1166,1167, ч.2 ст. 1177 ЦК
України, Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року № 4 ''
Про судову практику в справах про
відшкодування моральної / немайнової /
шкоди з наступними змінами, п.п. 13,18
Постанови Пленуму Верховного Суду
України ''про практику застосування
судами України законодавства про
відшкодування шкоди, заподіяної
злочином, і стягнення безпідставно
нажитого майна '' з послідуючими
змінами, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213
- 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди, заподіяної
злочином задовольнити частково

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в
рахунок відшкодування матеріальної
шкоди витрати на лікування у сумі 3089
грн.65 коп.

В іншій частині позовних вимог
ОСОБА_3 відмовити

Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати у
сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Черкаської області через суд
першої інстанції на протязі 10 діб з дня
його проголошення.

Рішення складено власноручно.

Головуючий
А.В. Пархета