Справа № 344/8916/13-ц
Провадження № 22-ц/779/56/2014
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О.В.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів:
Горблянського Я.Д., Соколовського В.М.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
звернення стягнення на предмет
застави, вилучення та передання у
заклад предмета застави, ключів і
реєстраційних документів на нього та
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» та
Публічного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Інгострах» про
захист прав споживача та визнання
правочинів недійсними, за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
рішення Івано-Франківського міського
суду від 23 вересня 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2
про звернення стягнення на предмет
застави - автомобіль OPEL Astra, 2006 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,
вилучення та передання його у заклад,
ключів і реєстраційних документів на
нього.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що
згідно кредитного договору, укладеного
18 грудня 2006 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2, остання
отримала кредит в сумі 18 957,75 доларів
США, зокрема, 13200 доларів США на купівлю
автомобіля, 5757, 76 доларів США на оплату
разових страхових платежів, комісії та
внесення в Державний реєстр зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 12% річних на суму залишку
заборгованості з кінцевим терміном
повернення 19 грудня 2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за даним договором, 18 грудня 2006 року між
сторонами було укладено договір
застави, відповідно до якого
відповідачка надала в заставу
транспортний засіб - автомобіль OPEL Astra,
2006 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що в зв'язку з
порушення позичальником зобов'язань,
станом на 15 березня 2013 року утворилася
заборгованість в сумі 5 373,46 доларів США,
згідно умов договору застави
заставодержатель має право одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
переданого в заставу майна, просили
позов задовольнити.

В процесі розгляду справи ОСОБА_2
звернулась в суд з зустрічним позовом
до ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Страхова
компанія «Інгострах» про визнання
недійсними кредитного договору від 18
грудня 2006 року, договору страхування
від 18 грудня 2006 року, договору
особистого страхування від 18 грудня 2006
року та зупинення нарахування пені,
відсотків, штрафних санкцій за
кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що
всупереч вимог п. 1.1 кредитного
договору кошти в сумі 18 957,75 доларів США
їй не надано, оскільки на її ім'я
валютного рахунку відкрито не було, а
на підтвердження видачі коштів у банку
немає жодного меморіального ордеру або
платіжного доручення.

Зазначала, що пункти 2.2.4., 2.3.3., 2.3.7.
оспорюваного кредитного договору
суперечать вимогам ч. 10 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
оскільки надають банку право вимагати
від неї дострокового повернення
кредиту.

Посилаючись на те, що при укладенні
кредитного договору в порушення Закону
України «Про захист прав споживачів»
представником банку не підтверджено
обсяг його повноважень, їй не була
надана інформація про умови
кредитування, а примірників договору
страхування, договору особистого
страхування від 18 грудня 2006 року їй не
видавалось, просила позов
задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 23 вересня 2013 року позов
ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2
задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № IFIWAU01141189 від 18
грудня 2006 року в сумі 5 373,46 доларів США,
що за курсом НБУ від 15 березня
2013 року складає 42 933 грн. 95 коп., яка
підлягає сплаті ПАТ КБ «ПриватБанк» з
вартості предмета застави, звернуто
стягнення на рухоме майно, що є
предметом застави згідно договору
застави рухомого майна від 18 грудня 2006
року, укладеним між
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, а саме:
автомобіль OPEL Astra, 2006 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить на праві власності ОСОБА_2,
шляхом продажу вказаного автомобіля
ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від
імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з наданням
повноважень на отримання дублікату
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу замість
втраченого, зі зняттям вказаного
автомобіля з обліку в органах ДАІ
України по свідоцтву про реєстрацію
вказаного транспортного засобу або
його дублікату для його подальшої
реалізації, а також надання ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу та
зняття даного автомобіля з обліку в
органах ДАІ України. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 429 грн. 34 коп. судового
збору.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ПАТ «Страхова компанія «Інгострах»
про захист прав споживача та визнання
правочинів недійсними відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом не взято до уваги, що
банком не надано жодного документу на
підтвердження перерахування кредитних
коштів позичальниці та валютний
рахунок на її ім'я не було відкрито.

Зазначає, що всупереч вимог п.17.10.
договору застави майна, банком не
підтверджено того, що вимога з
вказівкою суми заборгованості та
строку її сплати пред'являлась
боржнику.

Судом в порушення вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК
України застосовано наслідки
порушення кредитного договору у
вигляді дострокового стягнення всієї
суми, оскільки кредитний договір
допускає таку вимогу тільки при його
достроковому розірванні, на даний час
він ще діє.

Посилаючись на те, що банком
необґрунтовано вибраний спосіб
реалізації предмета застави саме
шляхом продажу, не підтверджено того,
що знайдено конкретного покупця, в
зв'язку з чим судом помилково звернуто
стягнення на автомобіль ОСОБА_2,
апелянт просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким в задоволенні
позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовити, а її позов
задовольнити.

В останнє засідання апеляційного суду
сторони не з'явилися, хоча про час та
місце судового розгляду належним чином
були повідомлені.

Вислухавши доповідача, дослідивши
письмові матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
18 грудня 2006 року між
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2
укладено кредитний договір № IFIWAU01141189,
відповідно до якого Банк надав
позичальникові кредит в сумі 18 957,75
доларів США, зокрема, 13200 доларів США на
купівлю автомобіля, 5757, 76 доларів США на
оплату разових страхових платежів,
комісії та внесення в Державний реєстр
зі сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 12% річних на суму
залишку заборгованості з кінцевим
терміном повернення 19 грудня 2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за даним кредитним договором, між
сторонами того ж дня було укладено
договір застави транспортного засобу,
предметом якого є транспортний засіб -
автомобіль OPEL ASTRA OTGF69, 2006 року випуску,
червоного кольору, реєстраційний номер
НОМЕР_1, НОМЕР_3 легковий седан-В, що
належить на праві власності ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2, виданого
15 грудня 2006 року 1-им МРВ ДАІ м.
Івано-Франківська.

Згідно п.17 договору застави,
заставодавець зобов'язувався за
вимогою заставодержателя на день
укладення даного договору
застрахувати предмет застави на суму,
зазначену в п.9 цього договору на строк
дії кредитного договору, на користь
заставодержателя від ризиків повне
КАСКО та надати заставодержателю
договір страхування та докази сплати
страхового платежу.

Пунктом 15.7.1. договору застави
передбачено, що заставодержатель має
право з метою задоволення своїх вимог
звернути стягнення на предмет застави
у випадку, якщо в момент настання
термінів виконання якого-небудь із
зобов'язань, передбачених кредитним
договором, вони не будуть виконані.

Статтею 589 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону
України «Про заставу» встановлено, що у
разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, якщо в момент настання
терміну виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, воно не буде
виконано, якщо інше не передбачено
законом чи договором.

Звернення стягнення на заставлене
майно здійснюється за рішенням суду
або третейського суду, на підставі
виконавчого напису нотаріуса, якщо
інше не передбачене законом або
договором застави.

Згідно з п. 24 договору застави,
звернення стягнення на предмет застави
за вибором заставодержателя
здійснюється з дотриманням
встановленого чинним законодавством
порядку будь-яким із способів, зокрема,
шляхом передачі предмету застави у
власність заставодержателю в рахунок
виконання зобов'язань за кредитним
договором; шляхом продажу
заставодержателем предмету застави з
укладенням договору купівлі-продажу з
третьою особою-покупцем на публічних
торгах; шляхом безпосереднього продажу
конкретному покупцю, в тому числі з
правом укладення заставодержателем
договору-купівлі-продажу предмету
застави від імені заставодавця. Пошук
покупця на предмет застави проводиться
як заставодавцем, так і банком.

Встановлено, що ОСОБА_2 належним чином
свої зобов'язання за даним кредитним
договором не виконувала, у зв'язку з чим
станом на 15 березня 2013 року утворилася
заборгованість по кредиту в сумі 5 373,46
доларів США, що еквівалентно 42
933 грн. 95 коп., з яких заборгованість за
кредитом - 4 633,85 доларів США,
заборгованість по процентам за
користування кредитом - 498,19 доларів
США, заборгованість по комісії за
користування кредитом - 138,40 доларів
США, пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором - 103,02 доларів
США.

За наведених обставин, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про часткове задоволення
позовних вимог банку.

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

За змістом ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу
України недійсне зобов'язання не
підлягає забезпеченню. Недійсність
основного зобов'язання (вимоги)
спричиняє недійсність правочину щодо
його забезпечення, якщо інше не
встановлено цим Кодексом.

Встановлено, що сторони спірного
кредитного договору в добровільному
порядку визначили усі його умови, в
тому числі і щодо порядку погашення
кредиту, сплати відсотків та порядку
звернення на заставне майно.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

За наведених обставин, суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив в
позові ОСОБА_2 за недоведеністю
позовних вимог, оскільки нею не надано
доказів порушень її прав при
укладенні оспорюваних договорів.

Посилання апелянта на відсутність
доказів надсилання ОСОБА_2 вимоги про
погашення заборгованості не
заслуговують на увагу, оскільки згідно
реєстру надісланих рекомендованих
повідомлень від 24 січня 2013 року, ОСОБА_2
було відправлено повідомлення від 17
січня 2013 року про необхідність
погашення простроченої заборгованості
та права банку дострокового стягнення
(а.с. 8-9).

З договору купівлі-продажу автомобіля
№1689 від 12 грудня 2006 року вбачається, що
між ТзОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс»
(продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було
укладено договір, відповідно до якого
продавець продає, а покупець приймає у
власність та оплачує
автомобіль:Астра-СКД марки Опель за
вартістю 74 196 грн., в тому числі ПДВ - 12366
грн.

За умовами даного договору, покупець за
рахунок власних грошових коштів в
порядку, передбаченому цим договором,
сплачує продавцю частину вартості
автомобіля у сумі 9,8%, тобто 7300 грн., в
тому числі ПДВ - 1216, 67 грн.

Сплату різниці коштів між вартістю
автомобіля та сплаченим авансом
покупець здійснює за рахунок коштів,
отриманих від банку на умовах
укладеного між банком та покупцем
договору кредиту. Сума кредиту банку
для купівлі покупцем автомобіля за цим
договором складає 90,2%, тобто 66 896 грн.
Кредит надається шляхом перерахування
банком суми кредиту на поточний
рахунок продавця.

Згідно з ордеру-розпорядження №1 від 19
грудня 2006 року вбачається, що за
автомобіль OPEL ASTRA OTGF69, банком було
перераховано кредитні кошти згідно
кредитного договору № IFIWAU01141189 від 18
грудня 2006 року АТ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс»
в сумі 66 896 грн., платник - ОСОБА_2

А тому не заслуговують на увагу доводи
апелянта про відсутність доказів
перерахування на її ім'я кредитних
коштів.

Крім того, заперечуючи правильність
проведеного банком розрахунку
заборгованості, апелянтом в засіданні
апеляційного суду було заявлено
клопотання про призначення по справі
судово-економічної експертизи.

Ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 13
лютого 2014 року по справі було
призначено судово-економічну
експертизу, однак така проведена не
була у зв'язку з не оплатою її вартості
ОСОБА_2

Після відновлення провадження по
справі, ОСОБА_2, посилаючись на
неодержання нею рахунку на оплату,
просила надати їй додатковий термін
для сплати коштів, однак після надання
такого терміну, квитанцію про сплату
коштів за проведення експертизи суду
не представлено.

Інших доказів, які б спростовували
правильність проведеного розрахунку
заборгованості, суду не надано.

Рішення постановлено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, доводи апеляційної скарги
правильності висновків суду першої
інстанції не спростовують і підстав
для його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія судів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 23 вересня 2013 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає чинності з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
О.Ю. Беркій

Судді:
Я.Д. Горблянський

В.М. Соколовський