У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Остапчук Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до Харківського
регіонального інституту державного
управління Національної академії
державного управління при
Президентові України про стягнення
заробітної плати, стягнення середнього
заробітку за час затримки остаточного
розрахунку по день фактичного
розрахунку та відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 03 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 11 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до Харківського
регіонального інституту державного
управління Національної академії
державного управління при
Президентові України про визнання
незаконним зменшення заробітної плати,
стягнення заробітної плати та
відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що на підставі наказу
від 06 вересня 2006 року № 240 його, як
обраного за конкурсом, було прийнято на
посаду доцента кафедри інформатизації
державного управління за контрактом.

01 липня 2013 року на підставі наказу від 27
червня 2013 року № 299 позивача звільнено
з роботи.

Позивач вважав, що на день звільнення
із ним не було проведено у повному
обсязі остаточного розрахунку,
оскільки не нарахована та не виплачена
заробітна плата за останній робочий
день - 1 липня 2013 року у розмірі 232 грн 80
коп.

В результаті роботи за сумісництвом з
вересня 2010 року по січень 2011 року
відповідачем неправомірно змінено
базовий місяць - жовтень 2008 року за
основним місцем роботи, у зв'язку з чим
не виплачена індексація заробітної
плати з січня по грудень 2011 року в сумі 3
082 грн 82 коп. Внаслідок чого відповідач
зобов'язаний дорахувати всі види
доплат за 2011 та 2012 роки, що
розраховувалися на підставі середньої
заробітної плати в сумі 487 грн 20 коп.

Також відповідачем неправомірно
зменшено посадовий оклад з 2 359 грн 80
коп. у грудні 2010 року до 2 305 грн 60 коп. у
січні 2011 року, про що він не був
повідомлений. Вказане зменшення
заробітної плати є незаконним, у
зв'язку з чим відповідач зобов'язаний
компенсувати зменшення заробітної
плати з моменту зміни чинних умов
оплати праці по червень 2012 року у
розмірі 7 689 грн 60 коп.

З липня 2012 року по червень 2013 року
відповідач ще чотири рази змінював
істотні умови праці, з яких лише в
одному випадку ОСОБА_6 був належним
чином про це повідомлений, внаслідок
чого відповідач зобов'язаний сплатити
на користь позивача недоплачену
грошову суму за період з 01 липня 2012 року
до 30 червня 2013 року у розмірі 9 858 грн 04
коп.

У зв'язку із затримкою остаточного
розрахунку сума середнього заробітку
за весь час затримки по день подачі
позову до суду становить 17 894 грн 52 коп.

У зв'язку з неправомірними діями
відповідача та внаслідок порушення
трудового законодавства позивачу
завдано моральної шкоди, у
відшкодування якої він просив стягнути
19 049 грн 01 коп.

Посилаючись на вказані обставини та з
урахуванням уточнень, позивач просив
суд стягнути з відповідача на його
користь заборгованість із заробітної
плати в розмірі 21 350 грн 46 коп., середній
заробіток за час затримки остаточного
розрахунку по день фактичного
розрахунку, розмір якого становить
станом на 23 жовтня 2013 року 23 089 грн 70
коп., та моральну шкоду в розмірі
тримісячного заробітку, яка становить
19 049 грн 01 коп.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 03 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 11 квітня 2014 року, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує
питання про скасування оскаржуваних
рішень суду, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що відповідно до
наказу від 06 вересня 2006 року № 240-к
ОСОБА_6, як обраного за конкурсом,
прийнято на посаду доцента кафедри
інформатизації державного управління,
за контрактом.

01 липня 2007 року відповідно до наказу
від 15 травня 2007 року № 175-к з позивачем
укладено строковий трудовий договір на
три роки.

Наказом від 30 квітня 2010 року № 164-п
строковий трудовий договір з ОСОБА_6
продовжений до 30 червня 2013 року.

01 вересня 2010 року у зв'язку з
перерозподілом навантаження на
початок навчального року ОСОБА_6
прийнято на посаду доцента на 0,25 ставки
за сумісництвом кафедри
інформатизації державного управління
до проведення конкурсу.

Наказом від 29 грудня 2012 року № 167-к
позивач переведений на посаду доцента
кафедри інформаційних технологій і
систем управління до проведення
конкурсу.

20 березня 2013 року ОСОБА_6 прийнятий на
посаду доцента кафедри інформаційних
технологій і систем управління за
строковим трудовим договором до 30
червня 2013 року.

Відповідно до наказу від 27 червня 2013
року № 299-к ОСОБА_6 звільнено з посади
доцента кафедри інформаційних
технологій і систем управління з 01
липня 2013 року у зв'язку із закінченням
строку трудового договору на підставі
п. 2 ст. 36 КЗпП України.

01 липня 2013 року ОСОБА_6 отримано трудову
книжку.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 29 серпня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 07 листопада 2013 року, встановлено, що
останній день строку контракту
позивача припадав на неробочий
вихідний день, у зв'язку з чим останнім
днем роботи у трудовій книжці
зазначено 30 червня 2013 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про те, що при звільненні
позивачу не проведено остаточний
розрахунок, оскільки йому не
нарахована заробітна плата за 01 липня
2013 року, суди попередніх інстанцій
обґрунтовано виходили з того, що
розрахунок з ОСОБА_6 проведено 27 червня
2013 року - останній робочий день перед
вихідним - та рішенням
Орджонікідзевського районного суду м.
Харкова від 29 серпня 2013 року
встановлено, що оскільки останній день
строку контракту позивача припадав на
неробочий вихідний день, у зв'язку з чим
останнім днем роботи в трудовій книжці
зазначено 30 червня 2013 року, даних про
те, що позивач працював 01 липня 2013 року,
матеріали справи не містять.

Посилання заявника на положення ч. 5 ст.
241-1 КЗпП України не заслуговують на
увагу, оскільки вказане положення
регулює строк, який визначений днями, а
умовами трудового договору строк його
дії визначено 3 роки, тому у даному
випадку строк, обчислюваний роками,
закінчується у відповідний місяць і
число останнього року строку.

За таких обставин доводи касаційної
скарги в цій частині висновків суду не
спростовують, тому колегія суддів
вважає, що підстави для скасування
рішення суду в цій частині відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині позовних вимог про визнання
незаконним зменшення заробітної плати
та відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що порушення норм
трудового законодавства при виплаті
ОСОБА_6 заробітної плати в період
роботи в Харківському регіональному
інституті державного управління
Національної академії державного
управління не встановлено, усі належні
йому виплати при звільненні здійснено
відповідно до чинного трудового
законодавства, у зв'язку з чим вважав,
що позовні вимоги необґрунтовані.

Так, суд, відхиляючи доводи позивача
про те, що зменшення посадового окладу
відбулося з порушенням норм трудового
законодавства, вважав, що відповідачем
обґрунтовано зменшено посадовий оклад
у січні 2011 року з 2 359 грн 80 коп. до 2 305 грн
60 коп. порівняно з 2010 роком, а також
зменшення розміру заробітної плати
протягом 2012 року, оскільки штатним
розписом на 2011 рік було зменшено розмір
додаткового коефіцієнту підвищення
посадових окладів
науково-педагогічним працівникам за
статус національний, який може
зберігатися, але не є обов'язковим.

При цьому суд вважав, що у січні 2011 року
був зменшений не посадовий оклад
позивача, а розмір додаткового
коефіцієнту підвищення посадових
окладів. Кошторисом на 2012 рік за
спеціальним фондом бюджету
затверджено власні надходження у сумі
21 714 000 грн, а фактично надійшло 14 979 000
грн 70 коп., тому у відповідача були
правові підстави для зменшення розміру
додаткового коефіцієнту підвищення
посадових окладів
науково-педагогічним працівникам за
статус національний, доплат за вчене
звання та науковий ступінь та на період
виникнення спірних правовідносин
нормативним актом, який регулював
порядок індексації грошових коштів
населення, передбачено, що підвищення
грошового доходу працівника за рахунок
внутрішнього сумісництва є підставою
для зміни базового місяця нарахування
індексації, а Законом України від 03
липня 1991 року № 1282-ХІІ
«Про індексацію грошових доходів
населення» (далі - Закон про індексацію)
та Порядком проведення індексації
грошових доходів населення,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 17 липня 2003 року №
1078 (далі - Порядок) не регламентується
питання нарахування індексації
заробітної плати при внутрішньому
сумісництві робітника та передбачено
лише загальні підстави укладення
трудового договору та індексації
грошових доходів. Також суд вважав, що
відповідач не зобов'язаний був
повідомляти працівників академії про
зміну умов праці (оплати праці).

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна.

Структуру заробітної плати визначено у
статті 2 Закону України «Про оплату
праці», якою передбачено існування
основної заробітної плати, додаткової
заробітної плати та інших
заохочувальних та компенсаційних
виплат.

Додаткова заробітна плата - це
винагорода за працю понад установлені
норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці. Вона включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством;
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій (частина
друга статті 2 Закону України «Про
оплату праці»).

Згідно з ст. 103 КЗпП України про нові або
зміну діючих умов оплати праці в бік
погіршення власник або уповноважений
ним орган повинен повідомити
працівника не пізніш як за два місяці
до їх запровадження або зміни.

Відповідно до частини третьої статті 32
КЗпП України, у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
допускається зміна істотних умов праці
при продовженні роботи за тією ж
спеціальністю, кваліфікацією чи
посадою. Про зміну істотних умов праці -
систем та розміру оплати праці, пільг,
режиму роботи, встановлення або
скасування неповного робочого часу,
суміщення професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших -працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці.

Отже, зміна істотних умов праці,
зокрема зменшення заробітної плати,
може бути визнана законною тільки в
тому випадку, якщо буде доведена
наявність змін в організації
виробництва і праці, а не лише
повідомлення працівника в
установлений законом строк (постанова
Верховного Суду України від 04 липня 2012
року у справі № 6-59цс12).

За змістом п. 1 постанови Кабінету
Міністрів України від 11 липня 2002 року №
992 «Про умови оплати праці працівників
вищих навчальних закладів, що мають
статус національних» керівникам вищих
навчальних закладів, що мають статус
національних, надано право лише
підвищувати порівняно з розмірами
посадових окладів (ставок заробітної
плати) відповідних категорій
працівників вищих навчальних закладів
та ставок погодинної оплати праці, а не
зменшувати їх.

Посилаючись на те, що відповідач не
зобов'язаний повідомляти працівників
про зміну умов праці, оскільки
додатковий коефіцієнт підвищення
посадового окладу, доплати за науковий
ступінь та вчене звання до посадового
окладу згідно з п. 3.10 Колективного
договору не входять та не передбачені
умовами контракту та трудовими
договорами, укладеними з позивачем, як
обов'язкові платежі, суд у порушення
положень ст. ст. 213, 214 ЦПК України на
вказані норми матеріального права
уваги не звернув, не врахував, що
посадовий оклад, доплати за науковий
ступінь та вчене звання входять до
структури заробітної плати, а
індексація є складовою частиною
заробітної плати, додатковою
заробітною платою, і таке зменшення
заробітної плати може бути визнано
законним тільки в тому випадку, якщо
буде доведена наявність змін в
організації виробництва і праці, та за
умови повідомлення працівника не
пізніш як за два місяці до їх
запровадження або зміни, однак докази,
які б про це свідчили, судами не
досліджувалися.

Також згідно з частиною шостою статті 95
КЗпП України заробітна плата підлягає
індексації у встановленому
законодавством порядку.

Відповідно до статті 33 Закону України
«Про оплату праці» у період між
переглядом розміру мінімальної
заробітної плати індивідуальна
заробітна плата підлягає індексації
згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати
здійснюється на підставі Закону про
індексацію та Порядку.

Індексація грошових доходів населення
- встановлений законами та іншими
нормативно-правовими актами України
механізм підвищення грошових доходів
населення, що дає можливість частково
або повністю відшкодовувати
подорожчання споживчих товарів і
послуг (стаття 1 Закону про індексацію).

Об'єктом індексації грошових доходів
населення є оплата праці (грошове
забезпечення) як грошовий дохід
громадян, одержаний ними в гривнях на
території України і який не має
разового характеру (пункт 2 частини
першої статті 2 Закону про індексацію).

Суми виплат, пов'язаних з індексацією
заробітної плати працівників, входять
до складу фонду додаткової заробітної
плати згідно з підпунктом 2.2.7
Інструкції зі статистики заробітної
плати, затвердженої наказом
Держкомстату України від 13 січня 2004
року № 5, зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 27 січня 2004 року за №
114/8713.

Пунктом 7 Порядку передбачено, що особі,
яка працює за сумісництвом, видається
на її вимогу довідка з основного місця
роботи про розмір доходу, що підлягає
індексації, та проіндексованого
доходу. На підставі цієї довідки
провадиться індексація доходів від
роботи за сумісництвом у межах суми, що
не перевищує прожиткового мінімуму,
встановленого для працездатних осіб, з
урахуванням отриманої заробітної
плати за основним місцем роботи.

З огляду на викладене слід дійти
висновку, що для працюючих громадян
спочатку індексується зарплата за
основним місцем роботи, яка
складається із посадового окладу,
доплат та надбавок та не перевищує
нарахованої індексації у відповідному
місяці. А особі, яка працює за
сумісництвом, на підставі довідки з
основного місця роботи про розмір
доходу провадиться індексація доходів
від роботи за сумісництвом у межах
суми, що не перевищує прожиткового
мінімуму, встановленого для
працездатних осіб, з урахуванням
отриманої заробітної плати за основним
місцем роботи.

Згідно зі ст. 10 Закону про індексацію
індексація доходів працюючого
населення проводиться за основним
місцем роботи. Доходи від роботи за
сумісництвом, на умовах погодинної
оплати поза основним місцем роботи
індексуються в розмірі, що з
урахуванням оплати праці за основним
місцем роботи не перевищує
прожиткового мінімуму для
працездатної особи.

За вказаних обставин висновки суду про
те, що збільшення доходу позивача за
рахунок внутрішнього сумісництва, і, як
наслідок, про те, що проведення
індексації на дохід від роботи за
сумісництвом відповідає нормам
трудового законодавства, є
передчасними, оскільки судом не
враховано, що доходи від роботи за
сумісництвом індексуються в розмірі,
що з урахування оплати праці за
основним місцем роботи не перевищує
прожиткового мінімуму для
працездатної особи.

Суд апеляційної інстанції у порушення
положень ст. ст. 303, 315 ЦПК України
доводів апеляційної скарги не
перевірив, в ухвалі не зазначив
конкретні обставини і факти, що
спростовують такі доводи, і залишив
рішення суду першої інстанції без змін.

Позовні вимоги про стягнення
середнього заробітку за час затримки
остаточного розрахунку по день
фактичного розрахунку та
відшкодування моральної шкоди є
похідними від вирішення вимог про
стягнення заборгованості з заробітної
плати (визнання незаконним зменшення
заробітної плати).

За таких обставин допущені судами
порушення норм матеріального та
процесуального права під час вирішення
позовних вимог про стягнення
заробітної плати (визнання незаконним
зменшення заробітної плати та
незаконним проведення індексації на
суму доходів від роботи за
сумісництвом), стягнення середнього
заробітку за час затримки остаточного
розрахунку по день фактичного
розрахунку та відшкодування моральної
шкоди призвели до неправильного
вирішення справи, тому рішення судів
першої та апеляційної інстанцій в цій
частині підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 03 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 11 квітня 2014 року в частині позовних
вимог про стягнення заробітної плати,
стягнення середнього заробітку за час
затримки остаточного розрахунку по
день фактичного розрахунку та
відшкодування моральної шкоди
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 03 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 11 квітня 2014 року в частині позовних
вимог про стягнення заробітної плати
за роботу 01 липня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук Д.О.
Остапчук