Справа № 265/5192/14-ц
Провадження № 2/265/2229/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І. Г.,

при секретарі - Тушкановій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Маріуполі
Донецької області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Маріупольської
міської ради про визнання права
власності на квартиру в порядку
спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

30.07.2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до
суду із позовом до Маріупольської
міської ради (надалі - Міська рада) про
визнання права власності на квартиру в
порядку спадкування. В обгрунтування
своїх позовних вимог зазначив, що
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його мати - ОСОБА_3.
Він був впевнений, що на день смерті,
його мати була власницею квартири
АДРЕСА_1 і на яку після її смерті
відкрилася спадщина. Однак, згодом він
дізнався, що спірна квартира №3
належить його сину - ОСОБА_4 на підставі
договору дарування від 29.05.2008 року,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та
посвідченого приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_5
Відповідно до рішення
Орджонікідзевського районного суду
м.Маріуполя Донецької області від
05.11.2013 року вказаний договір дарування
визнаний недійсним.

23 липня 2014 року він звернувся до
приватного нотаріусу із заявою про
видачу йому свідоцтва про право на
спадщину за законом на майно померлої
матері ОСОБА_3, так як вважав, що саме
він прийняв спадщину - спірну квартиру
№3, через те, що починаючи з 2007 року й по
теперішній час разом з цивільною
дружиною проживав у матері в спірній
квартирі. Проте, йому було відмовлено.
Так як він, не надав жодного документу
на підтвердження належності
спадкового майна, зокрема спірної
квартири №3, його матері ОСОБА_3

Посилаючись, зокрема на ст.ст.328, 1268, 1270
ЦК України, просив суд визнати за ним -
ОСОБА_1 право власності на квартиру
АДРЕСА_1 в порядку спадкування після
смерті його матері ОСОБА_3, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивач ОСОБА_1, будучи належним чином
повідомлений про час та місце слухання
справи, до судового засідання не
з'явився, надав суду заяву про розгляд
справи за його відсутністю за участю
його представника ОСОБА_6

Представник позивача ОСОБА_6, що діє на
підставі довіреності, під час судового
засідання, підтримала позовні вимоги,
надала пояснення аналогічні
викладеним у позовній заяві та просила
їх задовольнити.

Представник відповідача Міської ради -
Іванченко Н.О., що діє на підставі
довіреності, проти позовних вимог
заперечувала, вважала їх незаконними.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що знала
ОСОБА_3, так як проживала разом з нею в
одному будинку. Позивач ОСОБА_1 після
розлучення з дружиною постійно
проживав разом зі своєю матір'ю, він та
його співмешканка ОСОБА_9 доглядали за
матір'ю та поховали її. У спірній
квартирі позивач постійно проживав
більше 10 років, й зараз там проживає.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що ОСОБА_3
знав добре, це була його сусідка, їх
квартири розташовані рядом. Близько 10
років по тому, позивач ОСОБА_1 почав
проживати разом зі своєю матір'ю. Йому
було відомо, що позивач ОСОБА_1 разом зі
своєю співмешканкою ОСОБА_9 доглядали
за ОСОБА_3 Зараз, він часто бачить у
спірній квартирі позивача ОСОБА_1,
проте не знає, живе він там або ні.

Суд, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
а також показання свідків, дослідивши
письмові матеріали справи та оцінивши
у сукупності надані докази, приходить
до висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню виходячи з
наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, а ч.4 цієї
статті передбачає, що доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про народження НОМЕР_1 ОСОБА_3
є матір'ю позивача ОСОБА_1 (а.с.14).

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 05.01.1994 року та
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно №18723008 від 06.05.2008 року,
ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_1.

29.05.2008 року між ОСОБА_3 та її онуком,
ОСОБА_4, було укладено договір
дарування квартири АДРЕСА_1. Вказаний
договір цього ж дня було посвідчено
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу
Донецької області ОСОБА_5 та
зареєстровано у реєстрі за №4127.

19.09.2008 року право власності на квартиру
АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_4,
про що видано відповідний витяг №20289710.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла, про що
Орджонікідзевським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Маріупольського міського управління
юстиції у Донецькій області 17.05.2011 року
складено відповідний актовий запис №678
та повторно видано свідоцтво про
смерть від 23.10.2013 року (а.с.8).

Після смерті своєї матері, позивач
ОСОБА_1 дізнався про існування спірного
договору дарування та у грудні 2011 року
звернувся до Орджонікідзевського
районного суду м.Маріуполя Донецької
області із позовною заявою про
визнання його недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м.Маріуполя Донецької
області від 05.11.2013 року у справі №2-3682/11,
договір дарування від 25.05.2008 року,
укладений між ОСОБА_3 та її онуком,
ОСОБА_4 було визнано недійсним.
Зазначене рішення набрало законної
сили 19.11.2013 року (а.с.9).

Відповідно до ст.215 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Проте, виходячи з того, що одна зі
сторін недійсного правочину, а саме
ОСОБА_3 померла, то повернути сторони у
попередній стан, тобто провести
реституцію неможливо, підстави для
залишення права власності на спірну
квартиру №3 за ОСОБА_4 припинилися. В
той же час, згідно зі ст.236 ЦК України,
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення. Відомостей про
існування заповіту ОСОБА_3 щодо
розпорядження спірною квартирою №3
суду не надано. Тому суд вважає, що
право власності на спірну квартиру №3,
входило до складу спадщини ОСОБА_3 на
момент відкриття спадщини, а отже
вирішуючи вказану справу, необхідно
керуватися положеннями законодавства
України про спадкування за законом,
зокрема главами 84, 86, 87, 89 ЦК України.

Відповідно до ст.1258 ЦК України,
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 є
спадкоємцем першої черги.

Частина 3 ст.1268 ЦК України передбачає,
що спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Частина 3 ст.61 Цивільного
процесуального кодексу України (надалі
- ЦПК України) передбачає, що обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м.Маріуполя Донецької
області від 05.11.2013 року у справі №2-3682/11
встановлено, що у спірній квартирі №3
разом з ОСОБА_3 з 2000 року по наступний
час проживав без реєстрації її син
ОСОБА_1, а з 2007 року його дружина ОСОБА_9
(а.с.10).

Відповідно до довідки з місця
проживання від 21.05.2014 року, наданою ПП
«Ваш двір», ОСОБА_1 проживає у спірній
квартирі №3 без реєстрації з 2007 року та
по теперішній час.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 також
зазначили, що позивач ОСОБА_1 не менш
ніж 10 років проживав у спірній квартирі
№3 та й зараз там проживає. Інших
доказів, які б спростовували викладені
обставини, суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що на день смерті ОСОБА_3, позивач
ОСОБА_1 проживав у квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.1220 ЦК України,
спадщина відкривається внаслідок
смерті особи або оголошення її
померлою. Часом відкриття спадщини є
день смерті особи або день, з якого вона
оголошується померлою (частина третя
статті 46 цього Кодексу).

Частина 3 ст.1223 ЦК України передбачає,
що право на спадкування виникає у день
відкриття спадщини.

Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України,
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Доказів, які б підтверджували факт
відмови ОСОБА_1 від спадщини, яка
виникла після смерті ОСОБА_3 суду не
надано.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач ОСОБА_1 проживаючи у спірній
квартирі №3, як до смерті ОСОБА_3 так і
після її смерті, фактично прийняв
спадщину - квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.1297 ЦК України,
спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно.

Частина 1 ст.1298 ЦК України передбачає,
що свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям після
закінчення шести місяців з часу
відкриття спадщини.

23 липня 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до приватного нотаріусу
Маріупольського міського
нотаріального округу Донецької
області ОСОБА_11 із заявою про видачу
свідоцтва про право на спадщину за
законом на майно померлої матері
ОСОБА_3 Проте, йому було відмовлено у
зв'язку з тим, що він, не надав жодного
документу на підтвердження належності
спадкового майна, зокрема спірної
квартири №3, його матері ОСОБА_3

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів може бути, зокрема визнання
права.

Згідно зі ст.396 ЦК України, особа, яка
має речове право на чуже майно, має
право на захист цього права, у тому
числі і від власника майна, відповідно
до положень глави 29 цього Кодексу.

Частина 5 ст.1268 ЦК України передбачає,
що незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги позивача
ОСОБА_1 є обгрунтованими, а його право
на спадкування підлягає захисту шляхом
визнання за ним права власності на
спірну квартиру №3.

Відповідно до квитанції №2333.482.1 від
23.07.2014 року позивач ОСОБА_1 сплатив за
подання позову судовий збір у розмірі
244,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 11, 57, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до
Маріупольської міської ради Донецької
області про визнання права власності
на квартиру в порядку спадкування -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право
власності на квартиру АДРЕСА_1 в
порядку спадкування після смерті його
матері ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя шляхом подачі в 10-дений строк
з дня проголошення рішення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя
І.Г. Мельник