22-ц/775/1488/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції: Папаценко П.І
Доповідач: Попова С.А.
У Х В А Л А

І м е н е м У к
р а ї н и

07 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Попової С.А.,

суддів
Гаврилової Г.Л., Сорока Г.П.

при секретарі
Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 20 серпня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Металургійний комбінат
імені Ілліча» про стягнення
заборгованої індексації по заробітній
платі з компенсацією, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И
Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ПАТ «ММК ім. Ілліча»,
уточнивши в подальшому редакцію
позовних вимог (а.с. 86), про стягнення
індексації заробітної плати та
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди.
Посилалася на те, що перебувала в
період з 12.08.2005р. по 06.08.2012р. у трудових
відносинах з відповідачем, який при
виплаті заробітної плати не проводив
передбачену діючим законодавством
індексацію заробітної плати, внаслідок
чого порушено її право на оплату праці,
що має бути відновлене шляхом
стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча»
індексації за період з 12.08.2005р. по
липень 2006 р. в сумі 161,61грн. і
компенсації в розмірі 158,25грн.,
середнього заробітку за час затримки у
розрахунку при звільненні за період з
моменту звернення до суду 02.04.2014р. і по
день ухвалення рішення 20.08.2014р. в
розмірі 5179,20грн., відшкодування
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
душевних страждань від грубого
порушення роботодавцем її прав,
оцінену в сумі 1000грн.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
20 серпня 2014 року позов ОСОБА_1
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1
індексацію заробітної плати з
компенсацією втрати частини доходів у
зв'язку із затримкою її виплати за
період з 12.08.2005р. по 31.07.2006р. в сумі
319,86грн., з утриманням з вказаної суми
при виплаті передбачених законом
податків та обов'язкових платежів, а
також середній заробіток за час
затримки у розрахунку при звільненні
за період з 02.04.2014р. по 20.08.2014р. в сумі
185,93грн., моральну шкоду в розмірі 300
грн., а всього - 805,79грн. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» в дохід
держави судовий збір.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
змінити, та задовольнити її позовні
вимоги в повному обсязі.

Рішення в частині стягнення індексації
і компенсації втрати частини доходів
не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_1, яка підтримала доводи скарги,
заперечення проти скарги представника
ПАТ «ММК ім. Ілліча» - Новгородської
В.В., дослідивши письмові матеріали
справи та обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, з таких
підстав.

Відповідно вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, з 12.08.2005р. по 06.08.2012р.
ОСОБА_1 перебувала у трудових
відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці.

На час звільнення позивачки 06.08.2012р.,
повний розрахунок з нею проведено не
було - залишилася невиплаченою сума
індексації заробітної плати в сумі
161,61грн. та компенсації втрати частини
доходів у зв'язку з затримкою її
виплати в сумі 158,25грн., а всього 319,86грн.,
нарахованих за період з 12 серпня 2005
року по липень 2006 року (включно). До дня
ухвалення рішення вказана сума
позивачці не виплачена.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з положень ч. 2
ст. 117 КЗпП України, і зважаючи на
виникнення між сторонами спору щодо
розміру заборгованості, невиконання
вимог позивача роботодавцем до
вирішення спору в суді, стягнув
частково середній заробіток за час
затримки у розрахунку при звільненні,
виходячи з принципу розумності,
справедливості та співмірності
задоволення позовних вимог по основній
вимозі щодо індексації і компенсації,
вважаючи обгрунтованими покладення
відповідальності на роботодавця за ст.
117 КЗпП України з 02.04.2014р., тобто з
моменту звернення до суду із даним
позовом позивача, яка не працювала в
день свого звільнення 06.08.2012р.

З такими висновками суду не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

За положеннями частини 2 наведеної
норми: при наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник, або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Як з'ясовано, ОСОБА_1 звільнена з роботи
06.08.2012р., в день звільнення вона не
працювала, перебувала у відпустці без
збереження заробітної плати, що
вбачається з наданої відомості обліку
робочого часу.

На час звільнення позивачки повний
розрахунок з нею проведено не було -
залишилася невиплаченою сума
індексації та компенсації за період
12.08.2005р.-липень 2006р. (включно) в розмірі
319,86грн.

Позивачем заявлені вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку в розмірі 5179,20грн.
за період з 02 квітня 2014р. по 20.08.2014р.,
чому відповідає 780 робочих годин при
дванадцятигодинному за зміну графіку
роботи позивачки. Середньогодинна
заробітна плата позивача на момент
звільнення становить 6,64грн.
Розрахований розмір середнього
заробітку становить за цей час 5179,20грн.
(780х6,64).

У відповідності з п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» № 13
від 24.12.1999р. з подальшими змінами,
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку
із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Як з'ясовано при апеляційному
перегляді ухваленого рішення, суд
врахував у якості ознак виниклого
спору між сторонами щодо розміру
заборгованості із заробітної плати те,
що відповідачем в позасудовому порядку
не були виконані вимоги з повного
розрахунку із звільненим працівником,
в тому числі виплати індексації
заробітної плати за спірний період і її
компенсації за порушення строків
виплати, а їх розмір був з'ясований під
час судового розгляду справи. На
підставі цього суд дійшов вірного
висновку про наявність підстав для
застосування відповідальності за ст. 117
КЗпП щодо роботодавця зі стягненням з
останнього на користь працівника
середнього заробітку за час затримки у
розрахунку при звільненні.

Визначаючи частковий розмір
стягуваної суми по цій позиції -
185,93грн., суд врахував частковість
задоволення позовних вимог по основній
позовній сумі з індексації і
компенсації, на яку позивач мав право
(319,86грн.), що становить 3,59% від суми
нарахованої заробітної плати за період
з 12.08.2005р. по липень 2006р. загалом
8908,46грн., яка підлягала індексації;
істотність цієї частки порівняно із
середнім заробітком.

Наведене дає підстави колегії суддів
вважати оскаржуване рішення таким, що
грунтується на принципі співмірності
із задоволеними сумами, що відповідає
положенням п. 20 вищенаведеної
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 13 і узгоджується із
правовими позиціями Верховного Суду
України, викладеними у постановах від
24.10.2011р. № 6-39цс11, 21.11.2011р. № 6-60цс11,
16.01.2012р. № 6-54цс11, від 03.07.2013р. № 6-60цс13,
від 20.11.2013р. № 6-114цс13.

Тож, доводи апеляційної скарги
позивача щодо неврахування судом
судової практики є не слушними.

Враховуючи, що факт порушення трудових
прав ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження
в судовому засіданні, правильним
визнається рішення про відшкодування
позивачеві моральної шкоди, оскільки, у
відповідності з положеннями ст. 237-1
КЗпП України, відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Задовольняючи частково позов та
визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди у 200грн., суд першої
інстанції навів правове обґрунтування
свого рішення, підстав для зміни
рішення в зазначеній частині та
збільшення розміру відшкодування
моральної шкоди, колегія суддів не
вбачає. Посилання на суттєвість
порушення прав позивача і тривалість
душевних страждань, при тому, що
позивач за стягненням недоотриманих
сум індексації із компенсацією
звернулась лише у квітні 2014 року за
період утворення спірних сум станом на
липень 2006 року, не є переконливими і
такими, що спростовують правильність
висновків суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні
їм правовідносини, поясненням сторін
та наданим доказам дав належну оцінку.
Суд правильно застосував матеріальний
закон - ст.ст. 117, 233 КЗпП України, ст. 2
Закону України «Про оплату праці»
ст.ст. 1, 10 Закону України «Про
індексацію доходів громадян», вимоги
ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов
обґрунтованого висновку про
частковість задоволення вимог щодо
стягнення середнього заробітку за час
затримки у розрахунку при звільненні і
відшкодування заподіяної шкоди
інтересам позивача немайнового
характеру.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
позивачем не надано.

Порушень норм процесуального права,
які б могли призвести до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга позивача
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
20 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді