Справа № 495/121/14-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

06 травня 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого - одноособово судді Матяш
Т.Л.

при секретарі - Івановій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Білгород-Дністровському
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
санаторію «Сенетатя», третя особа -
Управління пенсійного фонду України в
місті Білгород-Дністровський та
Білгород-Дністровському районі про
стягнення страхових внесків до
пенсійного фонду,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
санаторію «Сенетатя», третя особа -
Управління пенсійного фонду України в
місті Білгород-Дністровський та
Білгород-Дністровському районі про
стягнення страхових внесків до
пенсійного фонду, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що з 30.07.1999 року по 01.10.1999
року він працював в санаторії
«Сенетатя», однак страхові внески до
ПФУ не вносилися, тому позивач просить
суд стягнути страхові внески з
відповідача на його рахунок.

Водночас, ОСОБА_1 просить суд поновити
строк позовної давності для звернення
до суду, пояснюючи пропуск строку, тим,
що про не внесення страхових внесків
він довідався нещодавно, тобто в межах
трирічного строку, про що свідчить
індивідуальна відомість.

Позивач у судове засідання не з'явився,
про час та місце слухання справи
сповіщався.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, про час, місце та
дату судового засідання повідомлявся
належним чином.

Представник третьої особи у судове
засідання не з'явився, про час, місце та
дату судового засідання повідомлявся
належним чином.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши
наявні у справі докази, суд прийшов до
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з
30.07.1999 року по 01.10.1999 року позивач
працював в санаторію «Сенетатя» на
посаді адвоката, що підтверджується
архівною довідкою виконкому
Білгород-Дністровської міської ради №
597 від 14.11.2013 року.

Жодних інших доказів правомірності та
обґрунтованості своїх вимог позивач
суду не надав, а лише зазначив свою
думку в позовній заяві з наміром
покласти на суд всі дії по встановленню
та зібранню доказів. Так, в позовній
заяві позивач зазначив, що відповідач
страхові внески до ПФУ не вносив, про що
може свідчити індивідуальна відомість
про застраховану особу яку надав ПФУ,
разом з тим, оригінал чи копію такої
відомості позивач суду не представив.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Особи, які
беруть участь у справі позовного
провадження, для підтвердження своїх
вимог або заперечень зобов'язані
подати усі наявні у них докази.

ч.1 ст. 11 ЦПК України: суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України,
особи, які беруть участь у справі,
зобов'язані добросовісно здійснювати
свої процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Згідно з ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак, з наявних доказів, суд не може
встановити дійсність обставин, на яких
вказує позивач, та не може встановити
чи мале місце порушення прав позивача з
боку відповідача.

Виходячи з викладеного, суд вважає
позовні вимоги необґрунтованими та
такими, що не можуть бути судом
задоволені.

Разом з тим, суд відмовляє у
задоволенні позовної заяви не через
необґрунтованість позовних вимог, а з
причин того, що позивач без поважних
причин пропустив строк звернення до
суду з позовом для захисту своїх прав.

З цього приводу суд зазначає, що у
відповідності до ч.1 ст. 233 КЗпП України,
працівник може звернутись до суду із
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного суду по
справам про звільнення в місячний
термін з дня вручення йому копії наказу
про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Позивач же звернувся до суду через 14
років після звільнення. Матеріали
справи не містять жодного доказу
існування поважних причин пропуску
цього строку, хоча позивач зразу після
звільнення міг довідатись чи вносив
відповідач страхові внески до ПФУ.

За змістом п.4 постанови Пленуму ВСУ від
06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» якщо місячний
строк звернення до суду було порушено
без поважних причин, у позові може бути
відмовлено з цих підстав. Оскільки при
пропуску місячного строку у позові
може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, суд з'ясовує не
лише причини пропуску, а всі обставини
справи, права і обов'язки сторін.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про те, що в позові ОСОБА_1 слід
відмовити за пропуском строку
звернення до суду з позовом про захист
своїх прав, оскільки він пропущений без
поважних причин.

Керуючись ст.ст. 233 КЗпП України, ст. ст.
1, 10, 11, 15, 27, 60, 88, 209, 213 - 215 ЦПК України, суд
-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційному суду через суд
першої інстанції апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя