АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2733/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 44 Євтушенко П. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
Пономаренко В. В. УХВАЛА
21 жовтня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоПономаренка В.
В.суддівГончар Н. І. , Ювшина В. І. при
секретаріРибасюк О.С. за участю:
позивача ОСОБА_6
представника позивача ОСОБА_7
відповідача ОСОБА_8
представника відповідача ОСОБА_9
відповідача ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_8 на рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 18 вересня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_8, який діє і в інтересах ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_10, третя особа: Служба у
справах дітей Черкаської міської ради
про усунення перешкод у користуванні
квартирою шляхом виселення, -
в с т а н о в и л а :
У червні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із вказаним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що на підставі рішення
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 27.01.2014 року та договору дарування
від 21.05.2014 року вона є власницею
На даний час у вказаній квартирі
проживають відповідачі, хоча жодних
договорів оренди даної квартири з
відповідачем ОСОБА_13 та його дружиною
вона не укладала, за користування
квартирою відповідачі не сплачували та
не сплачують будь-яких коштів. На
неодноразові законні вимоги про
виселення із належної позивачці
квартири відповідачі не реагують.
Враховуючи наведене, ОСОБА_6 просила
суд виселити відповідачів із належної
їй квартири без надання іншого житла.
Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 18 вересня 2014 року позов
задоволено та виселено ОСОБА_8, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12 з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на те, що судом першої
інстанції порушено норми
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, судова колегія приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обгрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене
судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що позивачці ОСОБА_6
належить квартира АДРЕСА_1, на підставі
рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 27 січня 2014 року та договору
дарування від 21 травня 2014 року (а.с. 5-6).

Згідно довідки ПП «Утримання
багатоквартирних будинків» № 411 від
05.06.2014 року у вказаній квартирі ніхто не
зареєстрований (а.с. 11).

На даний час у спірній квартирі
проживають відповідачі, які вселились
у неї у 2008 році з дозволу ОСОБА_14, який
був на той час власником житла. На
звернення позивачки про звільнення
належної їй квартири, відповідачі не
реагують та продовжують у ній
проживати.

Колегія суддів вважає безпідставними
посилання апелянта, як на
правомірність вселення до спірної
квартири, на попередній договір від
01.11.2008 року, укладений між ПП «ПОЛМАНН»,
ОСОБА_14 та ОСОБА_8, за умовами якого
ОСОБА_14 зобов'язався укласти із ОСОБА_8
та нотаріально посвідчити договір
купівлі-продажу зазначеної квартири, а
останній зобов'язався взяти позику під
заставу даної квартири для розрахунку
за неї на підприємстві, підписавши
договір позики та прийняти квартиру у
свою власність погашаючи її вартість
на умовах договору позики (а.с. 42).

Так, ухвалою апеляційного суду
Черкаської області від 31 липня 2014 року
встановлено, що вказаний попередній
договір є нікчемним, тому відповідно до
ст. 216 ЦК України він не створює
юридичних наслідків (а.с.63-64).

Таким чином, судом не встановлено факту
правомірного зайняття відповідачами
належної позивачці квартири, яка стала
новим власником квартири, оскільки з
нею вони не укладали будь-яких
договорів оренди чи найму житлового
приміщення.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР
від 11.07.1997 року "Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року. Першого
протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до
Конвенції", закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові
належить права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України -
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 383 ЦК України закріплено, що
власник квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання.

Згідно ст. 386 ЦК України власник може
звернутися до суду з вимогою про
вчинення певних лій для запобігання
порушення його прав.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із
займаного житлового приміщення
допускається з підстав передбачених
законом.

В уточненій позовній заяві (а.с.58),
позивач вказує на необхідність
виселення відповідачів на підставі
ст.116 ЖК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб,
які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
жилого приміщення.

З наведеної норми права можливо
зробити висновок, що особи, що
самоправно, тобто без належних підстав
та помимо волі власника житла зайняли
житлове приміщення, підлягають
виселенню без надання іншого жилого
приміщення.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власності жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції, встановивши, що власником
спірної квартири є позивачка,
відповідачі права власності та
користування квартирою не набули,
дійшов правильного висновку про те, що
позивач як власник має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права володіння та користування своїм
майном, а відповідачі підлягають
виселенню без надання іншого жилого
приміщення.

З огляду на викладене, з врахуванням
того, що судом першої інстанції при
ухваленні оскаржуваного рішення повно
з'ясовано обставин, що мають значення
для справи, правильно встановлено
факти і відповідні їм правовідносини,
та винесено рішення із дотриманням
вимог матеріального і процесуального
права, яке ґрунтується на зібраних по
справі доказах, рішення суду першої
інстанції скасуванню чи зміні не
підлягає.

Доводи апелянта не впливають на
законність рішення суду першої
інстанції, були предметом розгляду в
суді першої інстанції, а тому колегія
суддів апеляційну скаргу відхиляє, а
рішення суду першої інстанції залишає
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 18 вересня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, який діє і
в інтересах ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_10,
третя особа: Служба у справах дітей
Черкаської міської ради про усунення
перешкод у користуванні квартирою
шляхом виселення - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності одразу після
проголошення але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :