У х в а л а

22 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Журавель В.І.,
Писаної Т.О.,

Олійник А.С.,
Умнової О.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 травня 2014 року
в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_3, Франківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
обласного комунального підприємства
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки», третя особа -
відділ Державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно, реєстраційної
служби Львівського міського
управління юстиції, про визнання права
власності на нерухоме майно; за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті
особи: Франківська районна
адміністрація Львівської міської ради,
Львівська міська рада, обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
про визнання права власності на
нерухоме майно, зобов'язання
демонтувати самочинне будівництво,
усунення перешкод у користуванні
майном,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2008 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що житловий будинок
АДРЕСА_1, який складався з
одноповерхової житлової будівлі,
площею 105,4 кв. м та
господарських споруд, у 1959 році було
зареєстровано за його батьком - ОСОБА_6,
на підставі договору на право побудови
та акта прийняття в експлуатацію. Зі
згоди батька він за власні кошти зробив
надбудову на другому поверсі -
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 53,1
кв. м. Згідно з актом державної
технічної комісії від 12 лютого 2003 року
про готовність до експлуатації будинку
після реконструкції з розширенням за
рахунок прибудови і надбудови,
надбудову було прийнято в
експлуатацію, однак на той час його
батько помер. Він не може оформити
право власності на здійснену добудову,
тому просив визнати за ним право
власності на квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 53,1 кв. м,
житловою площею 30,7 кв. м, зобов'язати
Франківську районну адміністрацію
Львівської міської ради, видати
правовстановлюючий документ на право
власності на вказане житло, зобов'язати
Бюро технічної інвентаризації внести
зміни в реєстраційний запис щодо
реєстрації права власності на будинок.

У грудні 2008 року позивач подав до суду
заяву про уточнення позовних вимог,
згідно з якою просить визнати за ним
право власності на добудову і
надбудову по АДРЕСА_1, яка складається у
підвальному приміщенні з приміщень,
позначених на поверховому плані
цифрами 1У площею 13,2 кв. м, У
площею 4,5 кв. м, У1 площею 4,8 кв. м, У11
площею 13,2 кв. м, квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 60,8 кв. м, житловою
площею 28,4 кв. м: на першому
поверсі - сходова клітка (2-1) площею 8,6
кв. м, санвузол (2-2) площею 4,8 кв. м; на
другому поверсі - кухня (2-5) площею
7,4 кв. м, житлова кімната (2-6) площею 15,9
кв. м, житлова кімната (2-7) площею 12,5 кв.
м, коридор (2-3) площею 11,6 кв. м,
господарські будівлі - двоповерхову
господарську будівлю, що складається з
розташованого на першому поверсі
гаража під літ. «Б» - 25,2 кв. м, що
розташована на другому поверсі
теплиці, площею 25,2 кв. м, ворота
металеві, позначені цифрою «1»,
зобов'язати Франківську районну
адміністрацію Львівської міської ради
видати правовстановлюючий документ на
право власності на вказані житлові та
господарські будівлі, зобов'язати Бюро
технічної інвентаризації внести зміни
в реєстраційний запис щодо реєстрації
права власності на будинок.

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про
визнання в цілому за померлим ОСОБА_6
права власності на житловий будинок з
господарськими спорудами по АДРЕСА_1, а
саме: веранду (1-1) площею 4,6 кв. м,
коридор (1-2) площею 4,8 кв. м, кухню (1-3)
площею 14,2 кв. м, житлову кімнату (1-4)
площею14,3 кв. м, житлову кімнату (1-5)
площею 16,8 кв. м, житлову кімнату (1-6)
площею 10,9 кв. м, ванну (1-7) площею 4 кв. м,
вбиральню (1-8) площею 0,7 кв. м, східці
бетонні площею 3,2 кв. м, підвал
(1) площею 12,1 кв. м, сходову клітку (2-1)
площею 5,1 кв. м, санвузол (2-2) площею 5,5 кв.
м, сходову клітку (2-3) площею 5,6 кв. м,
вбиральню (2-4) площею 0,7 кв. м, кухню (2-5)
площею 5,5 кв. м, житлову кімнату (2-6)
площею 17,6 кв. м, житлову кімнату (2-7)
площею 13,1 кв. м, підвали - (У) площею 4,5 кв.
м, (У1) площею 4,8 кв. м, кухню (3-1) площею
6,8 кв. м, житлову кімнату (3-2) площею
17,8 кв. м, житлову кімнату (3-3) площею 14,9
кв. м, санвузол (3-4) площею 3,1 кв. м, тамбур
площею 2,2 кв. м, господарські будівлі -
літню кухню площею 24,3 кв. м, сарай
площею 33,2 кв. м, теплицю
площею 33,2 кв. м, вбиральню, споруди -
ворота металеві №1, ворота металеві №3,
огорожу (металеву сітку на фундаменті)
АДРЕСА_1. Зобов'язати ОСОБА_4 за власний
рахунок знести цегляний гараж площею
25,2 кв. м, разом із розміщеною на ньому
теплицею площею 25,2 кв. м.

У грудні 2010 року ОСОБА_3 подала заяву в
порядку ст. 31 ЦПК України та просила суд
заборонити ОСОБА_4 здійснювати
прибудову до свого житла шляхом
замурування вікна її спальні - кімнати
під літ. 1-4 площею 14,3 кв. м, зобов'язати
ОСОБА_4 за власний рахунок демонтувати
огорожу, муровані стіни та білизняні
шнурки коло вікна кімнати під літ. 1-4,
площею 14,3 кв. м, стягнути з ОСОБА_4 на її
користь 6 222 грн на відшкодування
майнової шкоди, зобов'язати ОСОБА_4 не
чинити їй перешкод у користуванні
вікном кімнати під літ. 1-4 площею 14,3 кв.
м по АДРЕСА_1.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 25 червня 2013
року позов ОСОБА_4 задоволено та
визнано за ним право власності на
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 60,8
кв. м, житловою площею 28,4 кв. м, яка
складається: на першому поверсі -
сходова клітка (2-1) площею 8,6 кв. м,
санвузол (2-2) площею 4,8 кв. м.; на другому
поверсі - кухня (2-5) площею 7,4 кв. м,
житлова кімната (2-6) площею 15,9 кв. м,
житлова кімната (2-7) площею 12,5 кв. м,
коридор (2-3) площею 11,6 кв. м, а
також на господарські будівлі -
двоповерхову господарську будівлю, що
складається з розташованого на першому
поверсі гаража під літ. «Б» площею 25,2
кв. м, що розташована на другому поверсі
теплиці площею 25,2 кв. м, ворота
металеві, позначені цифрою «1». Позов
ОСОБА_3 задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_4 за власний рахунок
демонтувати огорожу та білизняні
шнурки коло вікна спальні, забрати
чавунний котел з-під вікна спальні -
кімнати першого поверху під літ. 1-4
площею 14,3 кв. м по АДРЕСА_1. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Додатковим рішенням Франківського
районного суду м. Львова від 11
листопада 2013 року визнано за ОСОБА_4
право власності на підвальні
приміщення, що позначені цифрами ІУ
площею 13,2 кв. м, У - 4,5 кв. м, УІ -
4,8 кв. м, УІІ площею 13,2 кв. м. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 12 березня 2014 року
рішення та додаткове рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 травня 2014
року відхилено касаційну скаргу ОСОБА_3
та залишено без змін рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 25 червня 2013 року, додаткове рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 11 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 12 березня 2014 року.

У серпні 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від ОСОБА_3 надійшла заява про
перегляд ухвали суду касаційної
інстанції від 29 травня 2014 року з
підстав неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права,
зокрема, ст..177 ЦК України, ст.ст. 16, 17
Закону України «Про власність», що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

В обґрунтування заяви посилається на:

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 травня 2011 року
в справі за позовом про приведення
об'єкта до попереднього стану;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21 грудня 2011 року
в справі за позовом про визнання права
власності на самовільно
реконструйоване приміщення, виділення
частки домоволодіння в натурі,
встановлення порядку користування
земельною ділянкою;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 08 лютого 2012 року
в справі за позовом про визнання права
власності на самочинне переобладнання
та збудовані приміщення;

- ухвалу Вищого адміністративного суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21 лютого 2008 року
в справі за позовом про визнання
розпорядження недійсним;

- ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05 грудня 2012 року
в справі за позовом про знесення
самочинно збудованих споруд, та за
позовом про знесення самовільно
збудованих споруд, приведення майна в
попередній стан та стягнення
матеріальної та моральної шкоди.

Розглянувши заяву, колегія суддів
вважає, що підстави для її допуску до
провадження відсутні, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року «Про судову
практику застосування статей 353-360 ЦПК
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Крім того, у відповідності до п. 6
згаданої вище постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року, заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах із підстави, передбаченої
пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК
України, може бути подана за сукупністю
таких умов: судом касаційної інстанції
при розгляді двох або більше справ
неоднаково застосовано одні і ті самі
норми матеріального права; справи
стосуються спорів, які виникли з
подібних правовідносин; має місце
ухвалення різних за змістом судових
рішень судом (судами) касаційної
інстанції.

Аналіз наведених судових рішень від 21
лютого 2008 року, 21 грудня 2011 року, 05
грудня 2012 року не дає підстав для
висновку про наявність, передбачених
ст. 355 ЦПК України, обставин для
перегляду судових рішень у порядку,
встановленому главою 3 розділу V ЦПК
України, оскільки справи розглянуті за
різних фактичних обставин.

У п. 7 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику
застосування статей 353 - 360 ЦПК України»
від 30 вересня 2011 року № 11 роз'яснено, що
прийняття касаційною інстанцією
ухвали про скасування судових рішень
судів нижчих інстанцій з передачею
справи на новий розгляд не означає
остаточного вирішення спору у справі.

За таких обставин посилання на ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ 08 лютого 2012 року та 25
травня 2011 року, як на приклад
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції норм
матеріального права, не може
здійснюватися, оскільки у них не
висловлено правові позиції щодо
застосування норм матеріального права,
а стосується процесу доказування,
встановлення фактичних обставин, що є
застосуванням норм процесуального
права.

Крім того, заява ОСОБА_3 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 травня 2014
року свідчить про те, що вона, фактично,
не погоджується з висновками,
зробленими в судових рішеннях судів
попередніх інстанцій, а також із
застосованими нормами права при
вирішенні даного спору, що стало
результатом дослідження доказів.

Враховуючи наведене, у допуску справи
до провадження необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_5, ОСОБА_3, Франківської
районної адміністрації Львівської
міської ради, обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», третя особа -
відділ Державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно, реєстраційної
служби Львівського міського
управління юстиції, про визнання права
власності на нерухоме майно; за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті
особи: Франківська районна
адміністрація Львівської міської ради,
Львівська міська рада, обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
про визнання права власності на
нерухоме майно, зобов'язання
демонтувати самочинне будівництво,
усунення перешкод у користуванні
майном, за заявою ОСОБА_3 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 травня 2014 року
- відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.І. Журавель

А.С. Олійник

Т.О. Писана

О.В. Умнова