У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого
Горелкіної Н.А., суддів:
Євграфової Є.П.,
Журавель В.І., за
участю представника позивача
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6,
публічного акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»,
треті особи: орган опіки та піклування
Приморської районної адміністрації
Одеської міської ради, товариство з
обмеженою відповідальністю
«Альянс-Юг» в особі ліквідатора Рябця
О.М. про визнання договору іпотеки
недійсним за касаційною скаргою
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 на рішення
апеляційного суду Одеської області від
3 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року позивач звернувся до
суду з даним позовом, в обґрунтування
якого зазначив, що з березня 1999 року
зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1,
яка належить на праві власності його
батьку - ОСОБА_6

Вказана квартира на підставі
нотаріально посвідченого 25 грудня
2007 року іпотечного договору,
укладеного між ОСОБА_6 та відкритим
акціонерним товариством
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «Всеукраїнський
Акціонерний Банк» (далі - ПАТ
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»),
передана в іпотеку для забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором № 44/07ю, укладеного
20 грудня 2007 року між ВАТ
«Всеукраїнський Акціонерний Банк» та
ТОВ «Альянс-Юг».

Позивач вважає, що спірним договором
іпотеки було порушено його права,
оскільки на час укладання договору він
був неповнолітнім, проживав та був
зареєстрований у вказаній квартирі,
згода органу опіки та піклування на
укладення спірного договору не
надавалась, а том просив суд визнати
договір іпотеки недійсним.

Уточнивши позовні вимоги, просив на
підставі ч.ч. 1, 6 ст. 203, ч. 1 ст.
215 ЦК України визнати іпотечний договір
недійсним, виключити з Державного
реєстру іпотек запис про обтяження
нерухомого майна та стягнути з
відповідача на його користь моральну
шкоду у розмірі 5 000 гривень на підставі
ст. 23 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 13 листопада 2013
року позов задоволено частково.

Визнано недійсним іпотечний договір
квартири, укладений 25 грудня 2007
року між відкритим акціонерним
товариством «Всеукраїнський
Акціонерний Банк» та ОСОБА_6,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, зареєстрований в
реєстрі за № Д-352, предметом іпотеки за
яким є квартира АДРЕСА_1, житловою
площею 51,7 кв.м, загальною площею 88,6 кв.м.

В решті позову відмовлено.

Встановлено порядок виконання
судового рішення, відповідно до якого
воно після набрання ним законної сили,
є підставою для виключення з
Державного реєстру іпотек запису про
обтяження нерухомого майна у вигляді
квартири під АДРЕСА_1, житловою площею
51,7 кв.м, загальною площею 88,6 кв.м.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 3 квітня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове про відмову у
задоволенні позову.

Вирішено питання про стягнення
судового збору.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5
- ОСОБА_9 просить скасувати рішення
апеляційного суду і залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представника позивача, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

Встановивши порушення житлових прав
неповнолітнього ОСОБА_5 на момент
укладення іпотечного договору та
недотримання при його укладенні вимог
ч. 6 ст. 203 ЦК України, врахувавши
реєстрацію та проживання позивача в
спірній квартирі з 1999 року, передання
її в іпотеку банку без згоди органу
опіки та піклування, суд першої
інстанції дійшов висновку про
наявність правових підстав для
визнання недійсним договору іпотеки на
підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині стягнення моральної шкоди, суд
першої інстанції виходив з
необґрунтованості та недоведеності
заявлених вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив з того, що на
момент передачі квартири АДРЕСА_1 в
іпотеку, позивач мав право
користування іншим житлом за
зареєстрованим місцем проживання
батька - квартирою АДРЕСА_3, що відмінне
від предмета іпотеки та врахував, що за
неповноліття позивача стягнення на
квартиру не зверталось, житло не було
реалізоване з торгів та до
теперішнього часу перебуває у
власності батька позивача, з позовом
про визнання недійсним договору
іпотеки позивач звернувся 9 січня 2013
року, тоді як повноліття він досяг
4 листопада 2011 року, а тому
дійшов висновку про те, що спірним
договором іпотеки права ОСОБА_5 не
порушені, у зв'язку з чим відсутні
підстави для визнання його недійсним.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у
задоволенні позову про стягнення
моральної шкоди, апеляційний суд
виходив з того, що ч. 2 ст. 23 ЦК України,
на яку посилається позивач в
обгрунтування своїх вимог, декларує
лише право особи на відшкодування
моральної шкоди та визначає в чому така
шкода полягає, однак не визначає
правову природу для відшкодування
шкоди. Оскільки із договірних
зобов'язань ОСОБА_6 та ПАТ
«Всеукраїнський Акціонерний Банк», що
виникли на підставі іпотечного
договору, право ОСОБА_5 на
відшкодування моральної шкоди не
передбачено, дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову в цій частині.

Висновок апеляційного суду є законним,
обґрунтованим.

Так, судом встановлено, що на підставі
нотаріально посвідченого 25 грудня 2007
року іпотечного договору, укладеного
між ОСОБА_6 та ВАТ «Всеукраїнський
Акціонерний Банк», в іпотеку банку
передана квартира АДРЕСА_1 для
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором № 44/07ю, укладеним 20
грудня 2007 року між ВАТ «Всеукраїнський
Акціонерний Банк» та ТОВ «Альянс-Юг».

Відповідно до положень частини 6 статті
203 ЦК України правочин, що вчиняється
батьками, не може суперечити правам та
інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені, зокрема, частиною 6
статті 203 ЦК України, є підставою
недійсності правочину. Згідно положень
частини 4 статті 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» для
здійснення будь-яких правочинів
стосовно нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

Врахувавши, що права позивача спірним
договором не порушені, апеляційний суд
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
визнання недійсним договору іпотеки.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про порушення
апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права не ґрунтуються
на матеріалах справи, зводяться до
іншої оцінки фактичних обставин
справи, яка відрізняється від
зробленої судом оцінки, і висновків
суду не спростовують. Оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм процесуального й матеріального
права, а тому передбачених ст. 338 ЦПК
України підстав для їх скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 -
ОСОБА_9 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 3 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна Н.А.
Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко Є.П.
Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко