У х в а л а

іменем україни

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Євтушенко О.І.,
Журавель В.І., Іваненко
Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до Державного підприємства
«Управління промислових підприємств»
Державної адміністрації залізничного
транспорту України про зміну підстав
та формулювання причини звільнення,
стягнення невиплаченої заробітної
плати за час затримки видачі трудової
книжки та відшкодування моральної
шкоди,

за касаційною скаргою
ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5,
на рішення апеляційного суду
Житомирської області від 23 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до Державного
підприємства «Управління промислових
підприємств» Державної адміністрації
залізничного транспорту України про
зміну підстав та формулювання причини
звільнення, стягнення невиплаченої
заробітної плати за час затримки
видачі трудової книжки та
відшкодування моральної шкоди.

Посилалася на те, що 15
жовтня 2001 року вона була прийнята на
посаду оператора компьютерного набору
до відокремленого структурного
підрозділу ДП «Управління промислових
підприємств» Державної адміністрації
залізничного транспорту України. 29
березня 2002 року переведена на посаду
інженера другої категорії. Наказом № 73
від 9 липня 2013 року була звільнена за
прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40
КЗпП України. Вважає таке звільнення
незаконним, оскільки вона писала заяву
про звільнення її за ініціативи
працівника з 8 листопада 2012 року по п. 3
ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з
порушенням роботодавцем розділу 2 п. 2.2
Колективного договору, за вимагання
виконувати роботи, які не передбачені
посадовою інструкцією.

Рішенням Малинського
районного суду Житомирської області
від 16 червня 2014 року позовні вимоги
задоволено частково. Визнано
незаконними дії ДП «Управління
промислових підприємств» Державної
адміністрації залізничного транспорту
України щодо безпідставного
звільнення ОСОБА_4 за п. 4 ст. 40 КЗпП
України. Зобов'язано ДП «Управління
промислових підприємств» Державної
адміністрації залізничного транспорту
України протягом 3-х календарних днів з
дня набрання рішення суду законної
сили, внести відповідний запис до
трудової книжки ОСОБА_4 про звільнення
її з посади інженера 2-ї категорії з 9
вересня 2013 року за п. 6 ст. 36 КЗпП
України. Стягнуто з ДП «Управління
промислових підприємств» Державної
адміністрації залізничного транспорту
України на користь ОСОБА_4 середній
заробіток за час затримки трудової
книжки в розмірі 7 343 грн 18 коп. та 6 000 грн
моральної шкоди. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. Вирішено
питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного
суду Житомирської області від 23 липня
2014 року рішення Малинського районного
суду Житомирської області від 16 червня
2014 року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5, просить скасувати оскаржуване
судове рішення апеляційної інстанції
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свої вимоги
неправильним застосуванням судом норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Задовольняючи
частково позовні вимоги, суд першої
інстанції виходив з того, що
дисциплінарне стягнення у вигляді
звільнення позивачки було накладено з
порушенням строків притягнення до
дисциплінарної відповідальності,
тобто більше ніж через шість місяців,
чим порушено ч. 2 ст. 148 КЗпП України.

Скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивачка
не з'являлась на роботу без поважних
причин.

З матеріалів справи
вбачається, що 15 жовтня 2001 року ОСОБА_4
була прийнята на посаду оператора
комп'ютерного набору до відокремленого
структурного підрозділу ДП
«Управління промислових підприємств»
Державної адміністрації залізничного
транспорту України «Пенізевицьке
кар'єроуправління».

29 березня 2002 року
переведена на посаду інженера другої
категорії.

Наказом № 73 від 9 липня
2013 року ОСОБА_4 була звільнена за
прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40
КЗпП України.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу, в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня без
поважних причин.

За змістом ст. ст. 40, 41 КЗпП України
підставами для звільнення працівника,
зокрема з підстав, передбачених п. 4 ст.
40 КЗпП України, є його відповідні винні
дії, вчинення яких передувало виданню
наказу (розпорядження) про припинення
трудового договору.

Відповідно до законодавства України
про працю прогул є дисциплінарним
проступком, за вчинення якого
передбачено один з таких заходів
стягнення: догана або звільнення (ст. 147
КЗпП України).

Судом встановлено, що 7 листопада 2012
року ОСОБА_4 подала заяву про
звільнення її з роботи у зв'язку з
невиконанням умов колективного
договору.

12 листопада 2012 року
вона повторно подала заяву про видачу
наказу про її звільнення з роботи за її
заявою з 8 листопада 2012 року, просила
видати трудову книжки та провести
розрахунки у відповідності до ст. 116
КЗпП України.

Після подачі заяви про
звільнення ОСОБА_4 на роботу не
виходила, що підтверджується актами
про відсутність на роботі без поважних
причин від 31 травня та 12 червня 2013 року
та рапортами головного інженера та
начальника ВТБ.

Рішенням Малинського
районного суду Житомирської області
від 22 березня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 24 квітня 2013
року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 серпня 2013 року, ОСОБА_4
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про зобов'язання звільнити її з
роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України,
оскільки ці обставини не знайшли
підтвердження, а факт порушення
відповідачем законодавства про працю
не доведений. Цим же рішенням суду
встановлено, що з 8 листопада 2012 року
ОСОБА_4 до роботи не приступала.

Листом № 1642 від 8
листопада 2012 року кар'єроуправління
повідомило ОСОБА_4 про неможливість
прийняття рішення по заяві щодо її
звільнення, оскільки в ній не
зазначено, хто саме та яку роботу, яка
не передбачена колективним договором
та посадовою інструкцією, вимагав її
виконувати. Повторно листом № 1696 від 16
листопада 2012 року відповідач просив
позивачку надати докази вимагання від
неї роботи, не обумовленої трудовим
договором та з'явитися на роботу.

Відповідно до п. 4 ч. 1
ст. 40 КЗпП України трудовий договір
може бути розірваний власником або
уповноваженим ним органом у випадку
прогулу без поважних причин. Згідно зі
ст. 147 КЗпП України за порушення
трудової дисципліни до працівника може
бути застосовано тільки один з таких
заходів стягнення як догана або
звільнення.

Відповідно до
роз'яснень, викладених у пункті 24
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити
з того, що передбаченим цією нормою
закону прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин (наприклад, у зв'язку з
поміщенням до медвитверезника,
самовільним використанням без
погодження з власником або
уповноваженим ним органом днів
відгулів, чергової відпустки,
залишення роботи до закінчення строку
трудового договору чи строку, який
працівник зобов'язаний пропрацювати за
призначенням після закінчення вищого
чи середнього спеціального учбового
закладу).

Згідно зі ст. 149 КЗпП
України до застосування
дисциплінарного стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
зажадати від порушника трудової
дисципліни письмові пояснення. При
обранні виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі і повідомляється працівникові
під розписку.

При цьому, факт
відсутності працівника на робочому
місці більше трьох годин протягом
робочого дня (прогул) має бути належним
чином зафіксований власником або
уповноваженим ним органом задля того
аби унеможливити порушення трудових
прав працівника та його безпідставне
притягнення до дисциплінарної
відповідальності. З огляду на предмет
позову, обов'язок доведення вини
працівника у порушенні трудової
дисципліни на підприємстві покладено
на роботодавця.

З огляду на зазначені
вимоги закону, встановивши фактичні
обставини справи, дослідивши надані
сторонами докази в їх сукупності,
правильно визначивши, які
правовідносини випливають із
встановлених обставин справи, суд
апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог, оскільки
звільнення позивача за прогул без
поважних причин було здійснено
відповідачем з додержанням вимог
трудового законодавства.

Таким чином,
перевіривши матеріали справи, доводи
касаційної скарги, суд касаційної
інстанції дійшов висновку про
відхилення касаційної скарги та
залишення без змін рішення
апеляційного суду Житомирської
області від 23 липня 2014 року.

Доводи касаційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332
ЦПК України суд касаційної інстанції
при попередньому розгляді справи
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану
представником - ОСОБА_5, відхилити.

Рішення апеляційного
суду Житомирської області від 23 липня
2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до
Державного підприємства «Управління
промислових підприємств» Державної
адміністрації залізничного транспорту
України про зміну підстав та
формулювання звільнення, стягнення
невиплаченої заробітної плати за час
затримки видачі трудової книжки та
відшкодування моральної шкоди,
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Судді:

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

Ю.Г. Іваненко