У Х В А Л А

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до державного
підприємства «Уманське лісове
господарство» про захист порушеного
права на відпустку, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою державного
підприємства «Уманське лісове
господарство» на рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 03 березня 2014 року та
рішення апеляційного суду Черкаської
області від 17 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 04 квітня 2011 року він працював на
державному підприємстві «Уманське
лісове господарство» (далі - ДП
«Уманське лісове господарство») на
різних посадах, останньою була -
лісничий Потаського лісництва.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року у нього народилася
донька - ОСОБА_4. 19 квітня 2013 року він
звернувся із заявою про надання йому з
22 квітня 2013 року відпустки по догляду
за дитиною до досягнення нею 3-річного
віку. 21 травня 2013 року йому було вказано
на недоліки заяви та надано строк для
їх усунення до 31 травня 2013 року. 28
травня 2013 року він подав відповідачеві
документи на підтвердження наявності
обставин, викладених у заяві, проте
відповіді та відпустки не отримав, а 27
серпня 2013 року був звільнений з роботи
на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, у
зв'язку з прогулом без поважних причин.
Посилаючись на те, що він має право на
відпустку по догляду за дитиною до
досягнення нею 3-річного віку, яку він
фактично використав та не вийшов на
роботу, позивач, з урахуванням уточнень
позовних вимог, просив зобов'язати
відповідача оформити наказ про надання
йому відпустки по догляду за дитиною до
досягнення нею 3-річного віку з 22
квітня 2013 року, поновити його на роботі,
стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу та
моральну шкоду у розмірі 50 тис. грн.

Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 03 березня
2014 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Зобов'язано ДП «Уманське
лісове господарство» оформити наказ
про надання ОСОБА_3 відпустки по
догляду за дитиною - донькою ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення дитиною
3-річного віку з 22 квітня 2013 року.
Поновлено ОСОБА_3 на роботі лісничого
Потаського лісництва ДП «Уманське
лісове господарство» з 27 серпня 2013
року. Стягнуто з ДП «Уманське лісове
господарство» на користь ОСОБА_3
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 27 серпня 2013 року по 03 березня
2014 року у розмірі 28 979 грн. 37 коп.,
моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн. та
витрати на юридичну допомогу у розмірі
4 500 грн. Розподілено інші судові
витрати.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 17 квітня 2014 року рішення
районного суду в частині задоволення
позову про стягнення з ДП «Уманське
лісове господарство» на користь ОСОБА_3
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу скасовано. У задоволенні
позову у цій частині відмовлено. В
іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ДП «Уманське
лісове господарство» просить
скасувати судові рішення в частині
задоволення позову ОСОБА_3, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й ухвалити
нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідач безпідставно відмовив
ОСОБА_3 у наданні відпустки по догляду
за дитиною до досягнення нею 3-річного
віку, чим порушив його право на
відпустку. Крім того, звільнення
позивача відбулось із порушенням
трудового законодавства, оскільки він
був відсутній на роботі у зв'язку з
доглядом за малолітньою дитиною, що є
поважною причиною невиходу на роботу.

Апеляційний суд, залишаючи без змін
рішення суду першої інстанції в
оскаржуваній частині, погодився із
висновком районного суду і також
зазначив, що згідно ч. 7 ст. 179, ст. 181 КЗпП
України заява ОСОБА_3 про надання
відпустки по догляду за дитиною до
досягнення нею 3-річного віку підлягала
обов'язковому задоволенню, оскільки
всі документи він надав.

Проте повністю з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 04 квітня 2011
року ОСОБА_3 працював на ДП «Уманське
лісове господарство» на різних
посадах. 06 червня 2012 року його
призначено на посаду лісничого
Потаського лісництва.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у нього народилася
донька - ОСОБА_4.

19 квітня 2013 року він звернувся із
заявою про надання йому з 22 квітня 2013
року відпустки по догляду за дитиною до
досягнення нею 3-річного віку. Проте
листом від 21 травня 2013 року йому було
вказано на недоліки заяви, зокрема
недотримання вимог ч. 4 ст. 20 Закону
України «Про відпустки» щодо подання
всіх необхідних документів, у тому
числі доказів припинення виплат матері
дитини та її виходу на роботу, та надано
строк для їх усунення до 31 травня 2013
року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що він надав усі необхідні для
оформлення відпустки по догляду за
дитиною документи, проте відповідач
безпідставно не надав йому такої
відпустки, а 27 серпня 2013 року звільнив
його з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України не зважаючи на те, що він
здійснював фактичний догляд за
дитиною, а не прогул.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 18 Закону України
«Про відпустки» після закінчення
відпустки у зв'язку з вагітністю та
пологами за бажанням жінки їй
надається відпустка для догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку. Ця відпустка може бути
використана повністю або частинами
також батьком дитини, бабою, дідом чи
іншими родичами, які фактично
доглядають за дитиною, або особою, яка
усиновила чи взяла під опіку дитину.

Відповідно до ч. 4 ст. 20 Закону України
«Про відпустки» особам, зазначеним у ч.
3 ст. 18 цього Закону, відпустка для
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається на підставі
довідки з місця роботи (навчання,
служби) матері дитини про те, що вона
вийшла на роботу до закінчення терміну
цієї відпустки і виплату допомоги по
догляду за дитиною їй припинено (із
зазначенням дати).

28 травня 2013 року ОСОБА_3 направив
відповідачеві довідку з місця роботи
дружини, копію трудового договору,
копію трудової книжки та довідку з
місця проживання. Проте документів,
зазначених у ч. 4 ст. 20 Закону України
«Про відпустки» не надав.

Апеляційний суд дійшов до помилкового
висновку про виконання позивачем ч. 4
ст. 20 Закону України «Про відпустки» та
надання усіх передбачених цією нормою
документів, оскільки, крім довідки з
місця роботи матері дитини, він повинен
був надати довідку про припинення
виплати їй допомоги по догляду за
дитиною та її вихід на роботу.

06 червня 2013 року ДП «Уманське лісове
господарство» відмовило позивачеві у
наданні відпустку по догляду за
дитиною через те, що його дружина
знаходиться на обліку в управлінні
праці та соціального розвитку
населення, як одержувач допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
3-річного віку. Таким чином ОСОБА_3 було
відмовлено у наданні відпустки і його
заява була реалізована.

Суд апеляційної інстанції у порушення
ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не
встановив факту надання позивачем
довідки про припинення виплати матері
дитини допомоги по догляду за дитиною
до дня ухвалення ДП «Уманське лісове
господарство» рішення про відмову у
наданні відпустки по догляду за
дитиною, не перевірив тверджень
відповідача про те, що зазначену
довідку він надав лише наприкінці
червня 2013 року, не звернувшись із
повторною заявою про надання йому
відповідної відпустки, що унеможливило
розгляд питання про надання йому такої
відпустки, оскільки попередня заява
вже була вирішена у порядку,
передбаченому Законом України «Про
відпустки».

Крім того, апеляційний суд не дав
оцінки висновку територіальної
державної інспекції України з питань
праці в Черкаській області про
відсутність порушень законодавства з
боку ДП «Уманське лісове господарство»
у питанні відмови ОСОБА_3 у наданні
відпустки по догляду за дитиною до
досягнення нею 3-річного віку, а також
про надання ним документів,
передбачених ч. 4 ст. 20 Закону України
«Про віпустки» лише у червні 2013 року
після ухвалення відповідачем рішення
про відмову у наданні йому такої
відпустки.

Суд апеляційної інстанції у порушення
вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України доводів
сторін по суті позовних вимог не
перевірив; фактичні обставини справи,
від яких залежить правильне вирішення
спору, належним чином не встановив; не
визначився які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вирішення позову в частині поновлення
ОСОБА_3 на роботі, стягнення з
відповідача середнього заробітку за
час вимушеного прогулу та моральної
шкоду залежить від перевірки
правомірності відмови у наданні йому
відпустки по догляду за дитиною до
досягнення нею 3-річного віку.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу державного
підприємства «Уманське лісове
господарство» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської
області від 17 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська