Номер провадження: 22-ц/785/2193/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі головуючого
Гончаренко В.М.

суддів Короткова В.Д., Калараш
А.А.

з участю секретаря Стадніченка
А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл
спільного майна подружжя, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочинів
удаваними, визнання права особистої
приватної власності та поділ майна
подружжя за апеляційними скаргами
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 18 листопада
2013 року, -

встановила:

22.11.2011 року позивач ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл
спільного майно подружжя, посилаючись
на те, що з відповідачем вони уклали
шлюб 29.09.2006 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась донька
ОСОБА_6

За час шлюбу ними придбано майно,
просить визнати за ним право власності
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, вселити
його у вказану квартиру, визнати право
власності за ним на автомобіль «Нисан
Максима», 1996 року випуску, та
автомобіль «Део Матіс», 2007 року
випуску, а також визнати право
власності на 1/2 частину земельної
ділянки, розташованої в АДРЕСА_4. Крім
того позивач просить визнати за ним
право власності на наступне майно:
стійка під телевізор чорне скло,
диван-кровать розкладний двомісний,
крісло для відпочинку, меблева стінка
5-тисекційна, домашній кінотеатр
Піонер, торшер, кондиціонер Самсунг та
телевізор Самсунг 37 дюймів.

05.03.2012 року відповідач ОСОБА_3, не
визнаючи позову, пред'явила зустрічний
позов, посилаючись на те, що квартира
АДРЕСА_1 є її особистою приватною
власністю, так як фактично подарована
їй в результаті внутрішньо сімейного
обміну, за яким ОСОБА_4, який є чоловіком
матері ОСОБА_3, продав, а насправді -
подарував їй вказану квартиру, а її
батько - ОСОБА_7 передав у власність
сину вітчима - ОСОБА_8 свою квартиру
АДРЕСА_3. Також просить визнати визнаи
удаваним договір дарування земельної
ділянки, укладений 26.09.2009 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посилаючись на те, що
між сторонами фактично було укладено
договір купівлі-продажу земельної
ділянки та остання є їх спільною
сумісною власністю та підлягає поділу.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_9
зустрічний позов не визнав.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_10 позов не визнала.

Представник відповідача за зустрічним
позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_11 та відповідач
ОСОБА_5 зустрічні позовні вимоги
визнали.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 14 листопада 2013 року позов
ОСОБА_12 та зустрічний позов ОСОБА_3
задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1 та на
автомобіль «Нисан Максима», 1996 року
випуску.

В іншій частині позову ОСОБА_12
відмовлено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
автомобіль «Део Матіс», 2007 року випуску
та автомобіль «Нисан Максима», 1999 року
випуску.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
грошову компенсацію різниці вартості
транспортних засобів в розмірі 27 401 грн.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_3
відмовлено.

ОСОБА_2, вважаючи рішення суду таким, що
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
подав до суду апеляційну скаргу про
його скасування в частині відмови у
позові про вселення його в квартиру
АДРЕСА_1.

ОСОБА_3, вважаючи рішення суду таким, що
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
подала до суду апеляційну скаргу про
його скасування та постановлення
нового рішення про задоволення її
зустрічних вимог у повному обсязі та
відмові у позові ОСОБА_2

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційних скарг, заперечення на них,
перевіривши матеріали справи,
законність i обґрунтованість
рішення суду першої iнстанцiї та
доводiв апеляційної скарги, колегія
суддів вважає за необхідне їх
задовольнити частково з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3. 29.09.2006 року уклали
шлюб, який рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 09.12.2011 року
розірвано. Дружині залишено прізвище -
ОСОБА_3 /т.1 а.с.58-59/.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу.
але на підставі договору дарування або
в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але за кошти, які належали їй, йому
особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу
внаслідок його приватизації
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за
час шлюбу внаслідок приватизації
земельної ділянки, що перебувала у її,
його користуванні, або одержана
внаслідок приватизації земельних
ділянок державних і комунальних
сільськогосподарських підприємств,
установ та організацій, або одержана із
земель державної і комунальної
власності в межах норм безоплатної
приватизації, визначених Земельним
кодексом України.

За ОСОБА_3, 1980 року народження,
зареєстровані наступні транспортні
засоби: з 19.07.2008 року - DAEWOO MATIZ, 2007 року
випуску, зеленого кольору, НОМЕР_2; з
30.05.2008 року - NISSAN MAXIMA, 1996 року випуску,
червоного кольору, НОМЕР_1; та з 16.03.2010
року - NISSAN MAXIMA, 1999 року випуску, зеленого
кольору, НОМЕР_3 /т.1 а.с.28-29/.

Судом першої інстанції вірно
всановлено, що зазначені транспортні
засоби є спільним сумісним майном
подружжя, оскільки придбані за час
шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а отже
підлягають поділу.

NISSAN MAXIMA, 1996 року випуску знаходиться у
користуванні ОСОБА_2, а NISSAN MAXIMA, 1999 року
випуску - в користуванні ОСОБА_3

Станом на 26.03.2012 року за ОСОБА_2 на праві
власності зареєстровані земельні
ділянки: земельна ділянка, розташована
за адресою: АДРЕСА_2 /на підставі
договору дарування земельної ділянки
від 26.09.2009 року/; земельна ділянка,
розташована за адресою: Одеська обл.,
Татарбунарський район, Тузлівська
сільська рада /на підставі рішення
сесії Тузлівської сільської ради
Татарбунарського району Одеської
області за №445-V від 08.10.2008 року/;
земельна ділянка, розташована за
адресою: АДРЕСА_4 /т.1 а.с.128-129/.

Земельна ділянка, розташована за
адресою: Одеська обл., Татарбунарський
район, Тузлівська сільська рада
зареєстрована за позивачем ОСОБА_2 на
підставі рішення сесії Тузлівської
сільської ради Татарбунарського
району Одеської області за №445-V від
08.10.2008 року, а отже, як вірно зазначив
суд першої інстанції, не підлягає
поділу, оскільки не є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Земельна ділянка, розташована АДРЕСА_4
Молодіжненської сільської ради
Овідіопольського району Одеської
області належить на праві спільної
часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3
по 1/2 частини кожному /т.1 а.с.93-94/.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що, оскільки
зазначена земельна ділянка перебуває у
спільній частковій власності, вона не
підлягає розподілу, оскільки не є
об'єктом спільного права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно з договором дарування земельної
ділянки від 26.09.2009 року, ОСОБА_5
безоплатно передав у власність, а
ОСОБА_2 прийняв земельну ділянку площею
0,0535 га, у тому числі: рілля 0,0535 га, що
розташована: АДРЕСА_2 /т.1 а.с.95-96/.

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири від 16.03.2011 року, ОСОБА_4 передав
(продав) у власність, а ОСОБА_3 прийняла
(купила) належну продавцю на праві
власності квартиру під номером 25, що
знаходиться в будинку під номером
АДРЕСА_1, яка в цілому складається з
трьох житлових кімнат та підсобних
приміщень загальною площею 58,7 кв. м., у
тому числі житловою площею 38,9 кв. м.
Пунктом 4 вказаного договору
передбачено, що продаж вчинений за 87000
грн., які продавець отримав від покупця
повністю до підписання цього договору,
про що своїм підписом під цим договором
продавець підтверджує факт повного
розрахунку за проданий об'єкт і
відсутність щодо покупця будь-яких
претензій фінансового характеру. /т.1
а.с.47-48/.

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири від 17.02.2011 року, ОСОБА_7 продав,
а ОСОБА_8 купив квартиру АДРЕСА_3 /т.1
а.с.69-71/.

ОСОБА_7 є батьком відповідача ОСОБА_3,
ОСОБА_4 - чоловік матері відповідача
ОСОБА_3 - ОСОБА_13, з яким вона уклала шлюб
12.04.1997 року, після розірвання шлюбу
27.07.1990 року з ОСОБА_7, а ОСОБА_8 є сином
ОСОБА_4 та ОСОБА_13 /т.1 а.с.64,65,67,77,78/.

На думку колегії суддів, судом першої
інстанції вірно не взято до уваги
показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_13 та
ОСОБА_8, пояснивших, що договори
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та
квартири АДРЕСА_3 укладені з метою
сплати меншого податку та насправді
грошові кошти не передавались,
квартири були фактично подаровані
дітям. Так, дійсно, у суду є всі підстави
ставити під сумнів достовірність
фактів, повідомлених свідками,
оскільки вони являються близькими
родичами ОСОБА_3, у них є зацікавленість
у розгляді справи, а їх показання не
відповідають та протирічать
обставинам, відомості про які
знаходяться в інших зібраних по справі
доказах.

Заслуговують на увагу показання свідка
ОСОБА_5 в тій часині, що за земельну
ділянку, розташовану за адресою:
АДРЕСА_2, яку він передав ОСОБА_2 за
договором дарування від 26.09.2009 року, ним
були отримані грошові кошти.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою ст. 627 ЦК України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

З урахуванням того факту, що крім
пояснень свідків інших належних та
допустимих доказів представником
відповідача ОСОБА_3 стосовно
удаваності укладених правочинів до
матеріалів справи не надано, судом
першої інстанції вірно зазначено, що
доводи відповідача ОСОБА_3 з цього
приводу є неспроможними та
недоведеними.

На думку колегії суддів, судом першої
інстанції вірно визначено, що
об'єктами спільного сумісного майна
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які
підлягають поділу, є: квартира АДРЕСА_1;
автомобіль «Нисан Максима», 1996 року
випуску, державний номер НОМЕР_1;
автомобіль «Део Матіс», 2007 року
випуску, державний номер НОМЕР_2; та
автомобіль «Нисан Максима», 1999 року
випуску, державний номер НОМЕР_3.

Відповідно до висновку судової авто -
товарознавчої експертизи №1467/1468/1469 від
20.05.2013 року ринкова вартість автомобіля
«Нисан Максима», 1996 року випуску,
державний номер НОМЕР_1, станом на 20.05.2013
року складає 48458,00 грн., середня ринкова
вартість автомобіля «Део Матіс», 2007
року випуску, державний номер НОМЕР_2,
складає 40040,00 грн., середня ринкова
вартість автомобіля «Нисан Максима»,
1999 року випуску, державний номер
НОМЕР_3, складає 63220,00 грн. /т.2 а.с.26-29/. Для
проведення експертизи для огляду
експертом було надано лише один
транспортний засіб - «Нисан Максима»,
1996 року випуску, державний номер
НОМЕР_1.

Згідно з висновком №5358/5400/24 судової
будівельно-технічної експертизи від
07.10.2013 року ринкова вартість
трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, з
технічним станом «під поточний
ремонт», розрахована методом
порівняльних продаж складає 465 443,00 грн.
без урахування ПДВ, ринкова вартість
земельної ділянки АДРЕСА_4, складає
64600,00 грн. без урахування ПДВ /т.2 а.с.66-73/.

Таким чином, з огляду на наведене
вбачається, що суд першої інстанції
вірно визначився з характером спірних
правовідносин, однак, при цьому,
помилково, відмовив ОСОБА_2 у позові в
частині вимог про вселення до спірної
квартири.

Суд першої інстанції вважав, що вимоги
про вселення заявлені передчасно,
оскільки суду не надано доказів, що з
боку відповідача ОСОБА_3 створюються
перешкоди у вселенні до вказаної
квартири на даний час та немає підстав
вважати, що такі перешкоди будуть
створені після поділу майна подружжя.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду першої інстанцій не
можна, оскільки останні зроблені із
неповним з»ясуванням обставин справи
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Зі змісту заявлених позовних вимог
вбачається, що ОСОБА_3 порушує права
ОСОБА_2 володіти та користуватися
належним йому на праві власності
майном.

Відповідно до положень ст. 41
Конституції України, ст. 391 ЦК України
власник має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно з вимогами ст. ст. 16, 386 ЦК України
власник має право звернутися до суду з
вимогою про захист порушеного права
будь-яким способом, що є адекватним
змісту порушеного права, який враховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право.

За правилами 383 ЦК України власник має
право використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Отже, за змістом зазначених норм права
співвласник майна, яке знаходиться у
спільній сумісній власності без
виділення часток у натурі, має право на
вільне користування зазначеним майном
у повному обсязі та має право на
усунення перешкод у такому
користуванні у будь-який час.

Заперечення співвласника щодо
задоволення позову про усунення
перешкод у користуванні майном або
заперечення щодо вселення
співвласника та відсутність
можливості у власника самостійно без
звернення до співвласників
реалізувати свої права (відсутність
ключів від квартири тощо) за
відсутності вільного доступу до
належного йому майна є підставою
вважати, що співвласники чинять
перешкоди у користуванні належною
позивачу власністю.

Оскільки право власності є абсолютним
правом, що включає право володіння,
користування та розпорядження майном,
якого ніхто не може бути позбавлений,
крім випадків, передбачених законом, то
власник на підставі ст. 391 ЦК України
може захистити своє порушене право
шляхом вселення.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

За таких обставин, проаналізувавши
надані докази в їх сукупності, суд
вважає, що вимоги позивача ОСОБА_2 про
вселення його до спірної квартири
доведеними та такими, що підлягають
задоволенню.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 3, 4 ст. 309, ч.2
ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 18 листопада 2013 року скасувати
в частині відмови у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про вселення та в
цій частині ухвалити нове рішення про
задоволення цих позовних вимог.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
шляхом подачі касаційної скарги до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий

В.М.Гончаренко

Судді

В.Д.Коротков

А.А.Калараш