Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гончара В.П.,

Колодійчука В.М., Умнової
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом національної
акціонерної страхової компанії
«Оранта» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про усунення перешкод у
користуванні квартирою та виселення,
за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
національної акціонерної страхової
компанії «Оранта», приватного
товариства Ломбард «Криниця»,
приватного нотаріуса Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
третя особа - Московський відділ
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції, про визнання недійсними
договору позики, договору застави,
договору добровільного страхування
фінансового ризику, виконавчого
напису, свідоцтва про право власності
на квартиру, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Московського
районного суду м. Харкова від 15 жовтня
2012 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 25 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2000 року національна
акціонерна страхова компанія «Оранта»
(далі - НАСК «Оранта») звернулась до
суду з позовом та, уточнивши вимоги,
просила усунути перешкоди в
користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом
виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та зняття останніх з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою.

В обґрунтування вимог НАСК «Оранта»
посилалась на те, що 11 березня 1999 року
між приватним товариством «Ломбард
«Кристина» (далі - ПТ «Ломбард
«Кристина») та ОСОБА_3 було укладено
договір позики № 85, за умовами якого
останній отримав кошти в розмірі 24 500
грн строком на п'ять днів та
зобов'язався у разі несвоєчасного
повернення коштів сплачувати пеню в
розмірі 5 % від суми заборгованості за
кожен день прострочки. На забезпечення
виконання зобов'язань за договору
позики 11 березня 1999 року між ОСОБА_3
та ПТ «Ломбард «Кристина» було
укладено договір застави, на підставі
якого ОСОБА_3 передав в заставу ПТ
«Ломбард «Кристина» квартиру АДРЕСА_1.

14 квітня 1999 року між HACK «Оранта» та ПТ
«Ломбард «Кристина» було укладено
договір добровільного страхування
фінансових ризиків № 12 на випадок
несвоєчасного повернення ОСОБА_3
коштів за вищевказаним договором
позики. У встановлений договором
позики строк ОСОБА_3 отримані в ПТ
«Ломбард «Кристина» кошти в розмірі
24 500 грн та нараховану пеню не
повернув.

Внаслідок настання страхового випадку
на підставі договору добровільного
страхування фінансового ризику 01
червня 1999 року HACK «Оранта»
перерахувала ПТ «Ломбард «Кристина»
страхове відшкодування в розмірі 26 228
грн 80 коп. Після виплати страхового
відшкодування до HACK «Оранта» перейшло
право вимоги відшкодування понесених
збитків до винної особи, про що ОСОБА_3
було повідомлено та запропоновано
відшкодувати понесені HACK «Оранта»
збитки.

У зв'язку з невиконанням відповідачем
вимоги HACK «Оранта» про повернення
коштів 25 червня 1999 року приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 було
вчинено виконавчий напис про стягнення
з відповідача збитків у розмірі 39 649
грн.

Постановою державного виконавця
Московського відділу державної
виконавчої служби м. Харкова від 11
серпня 1999 року в порядку примусового
виконання виконавчого напису
нотаріуса було проведено опис та арешт
квартири АДРЕСА_1.

29 жовтня 1999 року та 28 січня 2000 року
Московським відділом державної
виконавчої служби м. Харкова були
проведені аукціони з реалізації
вищевказаної квартири, однак аукціони
було визнано такими, що не відбулися, у
зв'язку з відсутністю заявок на об'єкт
продажу. Зазначена квартира була
запропонована позивачу у власність в
рахунок погашення боргу за виконавчим
документом, на що HACK «Оранта» надала
згоду.

13 березня 2000 року приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 було видано HACK «Оранта»
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 та 17 березня 2000 року
та остання зареєструвала право
власності на вказану квартиру.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з
зустрічним позовом, в якому просили
визнати недійсними договір позики,
договір застави, договір добровільного
страхування, виконавчий напис
нотаріуса, та свідоцтво про право
власності. В обґрунтування вимог
посилались на те, що спірна квартира є
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та остання не надавала
згоди на отримання коштів за договором
позики та передачу квартири в заставу.
Крім того, посилались на те, що відсутні
підтвердження отримання ОСОБА_3 коштів
за вищевказаним договором позики.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 15 жовтня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 25 грудня 2013 року, позов НАСК
«Оранта» задоволено. Усунуто перешкоди
в користуванні квартирою АДРЕСА_1,
виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 із вказаної квартири без
надання іншого жилого приміщення.
Зобов'язано паспортний відділ
Московського району м. Харкова зняти
їх з реєстраційного обліку за вказаною
адресою. В зустрічному позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати вказані рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
і направити справу на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на невідповідність
висновків судів обставинам справи,
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення судом
норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову НАСК «Оранта» та відмову в
зустрічному позові, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
відповідачами не доведено
безгрошовість договору позики та
відсутність згоди дружини на укладення
договору застави, НАСК «Оранта» набуло
право власності на спірну квартиру на
законних підставах, тому, посилаючись
на ст. 116 ЖК Української РСР, дійшов
висновку про усунення перешкод в
користуванні квартирою шляхом
виселення відповідачів та знання їх з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою.

Судами встановлено, що 11 березня 1999
року між ПТ «Ломбард «Кристина») та
ОСОБА_3 було укладено договір позики №
85, за умовами якого останній отримав
кошти в розмірі 24 500 грн строком на п'ять
днів та зобов'язався в разі
несвоєчасного повернення коштів
сплачувати пеню в розмірі 5 % від суми
заборгованості за кожен день
прострочки.

На забезпечення виконання зобов'язань
за договору позики 11 березня 1999 року
між ОСОБА_3 та ПТ «Ломбард «Кристина»
було укладено договір застави, на
підставі якого ОСОБА_3 передав в
заставу ПТ «Ломбард «Кристина»
квартиру АДРЕСА_1.

14 квітня 1999 року між HACK «Оранта» та ПТ
«Ломбард «Кристина» було укладено
договір добровільного страхування
фінансових ризиків № 12 на випадок
несвоєчасного повернення ОСОБА_3
коштів за вищевказаним договором
позики.

У встановлений договором позики строк
ОСОБА_3 отримані в ПТ «Ломбард
«Кристина» кошти в розмірі 24 500 грн та
нараховану пеню не повернув.

Внаслідок настання страхового випадку
на підставі договору добровільного
страхування фінансового ризику 01
червня 1999 року HACK «Оранта»
перерахувала ПТ «Ломбард «Кристина»
страхове відшкодування в розмірі 26 228
грн 80 коп.

Після виплати страхового
відшкодування до HACK «Оранта» перейшло
право вимоги відшкодування понесених
збитків до винної особи, про що ОСОБА_3
було повідомлено та запропоновано
відшкодувати понесені HACK «Оранта»
збитки.

В зв'язку з невиконанням відповідачем
вимоги HACK «Оранта» про повернення
коштів 25 червня 1999 року приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 було
вчинено виконавчий напис про стягнення
з відповідача збитків у розмірі 39 649
грн.

Постановою державного виконавця
Московського відділу державної
виконавчої служби м. Харкова від 11
серпня 1999 року в порядку примусового
виконання виконавчого напису
нотаріуса було проведено опис та арешт
квартири АДРЕСА_1.

29 жовтня 1999 року та 28 січня 2000 року
Московським відділом державної
виконавчої служби м. Харкова були
проведені аукціони з реалізації
вищевказаної квартири, однак аукціони
було визнано такими, що не відбулися, у
зв'язку з відсутністю заявок на об'єкт
продажу. Зазначена квартира була
запропонована позивачу у власність в
рахунок погашення боргу за виконавчим
документом, на що HACK «Оранта» надала
згоду.

13 березня 2000 року приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 було видано свідоцтво
про право власності HACK «Оранта» на
квартиру АДРЕСА_1 та 17 березня 2000 року
та зареєструвала право власності на
вказану квартиру.

Відповідно до положень ст. 16 Закону
України «Про власність» та ст. 22
Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР (далі -
КпШС УРСР) (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Згідно з положеннями ст. 179 ЦК
Української РСР (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) виконання зобов'язань
може забезпечуватися згідно з законом
або договором неустойкою (штрафом,
пенею), заставою і поручительством.

Застава виникає в силу договору чи
закону. Заставою може бути забезпечена
дійсна вимога. Відносини застави
регулюються Законом України «Про
заставу», іншими актами законодавства
(ст. 181 ЦК Української РСР).

Відповідно до ч. 2 ст. 185 ЦК Української
РСР право застави щодо жилих будинків
виникає з моменту нотаріального
посвідчення застави (накладення на
будинок заборони), а щодо іншого майна -
з моменту передачі цього майна
заставодержателеві, а якщо за законом
або договором воно не підлягає
передачі - то з моменту укладення
договору.

Статтею 23 КпШС УРСР передбачено, що
майном, нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення угод
по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про
заставу» від 2 жовтня 1992 року (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) майно, що
перебуває у спільній власності, може
бути передано в заставу тільки за
згодою всіх співвласників.

Відповідно до п. 35 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України (далі - Інструкція),
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 18 червня 1994 року за
№ 18/5 (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин),
угоди про відчуження або заставу майна
подружжя, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, які
потребують обов'язкового
нотаріального посвідчення, можуть бути
посвідчені нотаріусом при наявності
письмової згоди другого із подружжя
(ст. 23 КпШС УРСР).

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_4 була присутня в нотаріальній
конторі під час укладення ОСОБА_3
договору застави квартири АДРЕСА_1 та
надала свою згоду на передачу квартири
в заставу.

Згідно з положеннями ст. 4 Закону
України «Про власність» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) власник на свій розсуд
володіє, користується і
розпоряджається належним йому майном.

Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

За таких обставин суди дійшли
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
зустрічного позову і визнання
оспорюваних договорів недійсними та
про наявність підстав для виселення
відповідачів зі спірної квартири у
зв'язку з набуттям на неї НАСК «Оранта»
права власності на відповідних
правових підставах .

Доводи касаційної скарги про порушення
судами норм матеріального та
процесуального права є безпідставними,
не спростовують висновків судів та не
дають підстав для скасування
оскаржуваних судових рішень.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги і залишення рішення
суду першої інстанції та ухвали
апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 15 жовтня 2012 року та
ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 25 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.О.
Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

В.П. Гончар

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова