Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №273/594/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І.,
Трояновської Г.С.,

при секретарі судового

засідання
Ковальській Я.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Довбиської селищної ради
Баранівського району Житомирської
області, третя особа - ОСОБА_5 про
визнання права власності на частину
будинку за набувальною давністю, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
рішення Баранівського районного суду
Житомирської області від 10 вересня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4,
треті особи - Довбиська селищна рада
Баранівського району Житомирської
області, ОСОБА_5 про визнання права
власності. В обґрунтування позову
зазначали, що 11.05.1993 року ОСОБА_6
подарував належну йому 1/3 частину
житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7
Договір дарування був зареєстрований в
БТІ 22.09.1993 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7
померла, її спадкоємцями за законом є
її сини ОСОБА_8, який прийняв спадщину
так як проживав на момент смерті
спадкодавця разом з ним, та ОСОБА_4, який
спадщину не приймав. ОСОБА_9 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, але свідоцтво про право
на спадковий будинок не отримав, а тому
спадкова справа не відкривалася.
ОСОБА_9 мав перед позивачами борг в сумі
2000 грн., про який знала його двоюрідна
сестра ОСОБА_5, яка за згодою його брата
ОСОБА_4 передала їм у користування і
володіння 1/3 частину житлового будинку,
належного ОСОБА_9 з 01.03.2004 року. ОСОБА_5
надала позивачам розписку про продаж 1/3
частини житлового будинку, за що
отримала від них 2000 грн. Враховуючи
вищевикладене, на підставі ч.1 ст.344 ЦК
України просили суд визнати за ними
право власності на 1/3 частину
житлового будинку АДРЕСА_1, а також
надвірних будівель, які зареєстровані
за ОСОБА_7 за набувальною давністю, а
саме на 1/6 частину вказаного житлового
будинку та на 1/2 частину сараю «Б», 1/2
частину вбиральні «Є», 1/2 частину
колодязя №3, 1/6 огорожі за кожним із них.
Під час розгляду справи Довбиську
селищну раду Баранівського району
Житомирської області було залучено до
участі у справі як співвідповідача.

Рішенням Баранівського районного
суду Житомирської області від 10
вересня 2014 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просять скасувати рішення суду
та ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
відсутності підстав для задоволення
вимог позивачів щодо визнання за ними
права власності на 1/3 частину будинку в
порядку, визначеному ст.344 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з
рішенням суду першої інстанції з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Положеннями ст.344 ЦК України
визначено ознаки володіння, які є
необхідними для набуття права
власності на річ за набувальною
давністю. Володіння має бути
добросовісним, тобто володілець не
знав і не міг знати про те, що він
володіє чужою річчю, інакше кажучи,
обставини, у зв'язку з якими виникло
володіння чужою річчю, не давали
найменшого сумніву щодо правомірності
набуття майна. Таким чином, особою, яка
володіє чужим майном при зазначених
обставинах у всіх випадках не може бути
власником, оскільки останній ні в якому
випадку не може набути майно у
власність за давністю володіння.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно договору дарування від 11.05.1993
року ОСОБА_7 була власником 1/3 частини
будинку АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7
померла. Після її смерті відкрилася
спадщина на зазначену частину будинку.
На день смерті ОСОБА_7 в будинку був
зареєстрований її рідний син ОСОБА_9,
який відповідно до вимог ст.549 ЦК
України (1963 р.) є таким який вступив у
фактичне володіння спадковим майном.
ОСОБА_9 не звертався до нотаріальної
контори про видачу йому свідоцтва про
право на спадщину за законом після
смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9
помер.

Обґрунтовуючи позовні вимоги
позивачі посилалися на розписку від
01.03.2004 року, за якою ОСОБА_10 отримала
від ОСОБА_2 2000 грн. за продану 1/3
частину будинку АДРЕСА_1

Суд першої інстанції обґрунтовано
відхилив зазначену розписку, оскільки
вона надана особою, яка не має законних
підстав для розпорядження 1/3 частиною
будинку спадкодавця ОСОБА_7

Наявність таких умов як
відкритість і безперервність
володіння, про що наголошується в
апеляційній скарзі, не вміщує обсяг
всіх необхідних умов для визнання
права власності на частину будинку,
оскільки позивачі знали про те, що
володіють чужим майном незаконно.

Реєстрація у спірній частині будинку
позивачів не є підставою для визнання
за ними права власності на це нерухоме
майно за набувальною давністю.

З огляду на наведене, висновок суду
першої інстанції про відсутність
правових підстав для задоволення
позову є правильним.

Частиною 4 ст.174 ЦПК України
визначено, що у разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову. Якщо
визнання відповідачем позову
суперечить закону або порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, суд
постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Про не прийняття визнання
відповідачами позову, суд першої
інстанції зазначив в оскаржуваному
рішенні.

Відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України не
може бути скасоване правильне по суті
і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав. З огляду на
наведені обставини справи та вимоги
закону, колегія суддів вважає, що не
постановлення судом першої інстанції
ухвали про не прийняття визнання
відповідачами позову, а зазначення про
це в рішення суду не є підставою для
скасування законного та
обґрунтованого рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
приходить до висновку, що рішення суду
відповідає вимогам закону, суд повно і
об'єктивно з'ясував дійсні обставини
справи, перевірив доводи і заперечення
сторін зібраними у справі доказами,
яким дав належну правову оцінку і
підстав для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі, не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Баранівського районного суду
Житомирської області від 10 вересня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді