Справа № 175/3481/14-ц
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

17.10.2014 pоку Дніпропетровський районний
суд Дніпропетровської області у
складі:

головуючого - судді Борисова С.А.,

при секретарі Єльшиній А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в сел. Ювілейне цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ
«Атіс-Вест» про стягнення компенсації
за невикористану відпустку та
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільнені, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Атіс-Вест» про
стягнення компенсації за
невикористану відпустку та середнього
заробітку за весь час затримки при
звільненні.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав у повному обсязі та
просив суд стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Атіс-Вест» на його користь
компенсацію за невикористану
відпустку за 16 днів в період з 01.10.2013 р.
по 06.06.2014 р. у сумі 1800 грн.; стягнути з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Атіс-Вест» на його
користь компенсацію за весь час
затримки розрахунку при звільненні
станом на 01.09.2014 року в сумі 9675 грн. та в
подальшому; стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Атіс-Вест» на його користь моральну
шкоду в сумі 5000 грн.

Представник відповідача у судовому
засіданні просив суд у задоволенні
позову відмовити у зв'язку з його
необґрунтованістю.

Суд, вислухавши у судовому засіданні
думку сторін, дослідивши матеріали
справи, оцінивши надані сторонами
докази та наведені ними доводи,
приходить до висновку, що у задоволенні
позову необхідно відмовити з наступних
підстав.

У судовому засіданні встановлено, що
згідно наказу № 44-к від 01.10.2013 р.
позивача прийнято на роботу на посаду
охоронника Товариства з обмеженою
відповідальністю «Атіс-Вест».

Згідно вимог Наказу Держкомстату
України № 495/656 від 25.12.2009 р. заведено
Особову картку встановленого зразка, з
викладеними в Особовій картці
відомостями ОСОБА_1 ознайомлений під
підпис.

Відповідно до Наказу по підприємству №
43-к від 01.10.2013 року затверджено "Штатний
розпис" TOB "Атіс-Вест" та посада
"охоронник" зазначена із кількістю
штатних одиниць "2" із посадовим окладом
"1 150,00 грн. на місяць".

З усіма документами позивач був
ознайомлений до початку трудових
відносин (зокрема відповідно п. 1 Заяви
про прийняття на роботу щодо
роз'яснення позивачу умов і
особливостей праці).

Жодних зауважень до розміру заробітної
плати позивач не мав, вчасно і в повному
обсязі у встановленому законом
отримував заробітну плату (за
вирахуванням обов'язкових податків та
зборів).

За період з 01.10.2013 р. по 29.11.2013 р. розмір
заробітної плати охоронника на рівні 1
150,00 грн. на місяць (без урахування
податкових утримань), що
підтверджується заявою позивача про
прийняття на роботу від 01.10.2013 р.,
наказом по підприємству № 43-к від 01.10.2013
р., яким затверджено "Штатний розпис";
наказом № 44-к від 01.10.2013 р. про прийняття
позивача на роботу; Особовою карткою
позивача;

За період з 01.12.2013 р. по дату звільнення
позивача (06.06.2014 року) розмір
заробітної плати охоронника збільшено
відповідно до Наказу № 52-к від 29.11.2013 р.
і встановлено на рівні 1 220,00 грн. на
місяць (без урахування податкових
утримань).

Всупереч документально підтвердженим
відомостям, позивач у позовній заяві
зазначає довільно обраний ним розмір
заробітної плати на рівні 1 800,00 грн., що
не відповідає дійсності, не
підтверджується жодними доказами та
свідчить про намір позивача ввести суд
в оману щодо умов своєї праці.

Відповідно до бухгалтерської
документації заробіток позивача
(фактичні виплати) за період роботи
становлять: за жовтень 2013 року
нараховано 1150 грн., з яких утримано
податків на суму 121 грн. 67 коп. та
фактично виплачено позивачу 1028 грн. 33
коп.; за листопада 2013 року нараховано 1150
грн., з яких утримано податків на суму 121
грн. 67 коп. та фактично виплачено
позивачу 1028 грн. 33 коп.; за листопада 2013
року нараховано 1220 грн., з яких утримано
податків на суму 134 грн. 31 коп. та
фактично виплачено позивачу 1085 грн. 69
коп.; за січень 2014 року нараховано 1220
грн., з яких утримано податків на суму 128
грн. 98 коп. та фактично виплачено
позивачу 1091 грн. 02 коп.; за лютий 2014 року
нараховано 1220 грн., з яких утримано
податків на суму 128 грн. 98 коп. та
фактично виплачено позивачу 1091 грн. 02
коп.; за березень 2014 року нараховано 1220
грн., з яких утримано податків на суму 128
грн. 98 коп. та фактично виплачено
позивачу 1091 грн. 02 коп.; за квітень 2014
року нараховано 1220 грн., з яких утримано
податків на суму 128 грн. 98 коп. та
фактично виплачено позивачу 1091 грн. 02
коп.; за травень 2014 року нараховано 1220
грн., з яких утримано податків на суму 128
грн. 98 коп. та фактично виплачено
позивачу 1091 грн. 02 коп.; за червень 2014
року нараховано 321 грн. 05 коп., з яких
утримано податків на суму 84 грн. 42 коп.,
додатково нараховано компенсацію у
сумі 652 грн. 16 коп. та фактично
виплачено позивачу 888 грн. 79 коп., що
підтверджується
розрахунково-платіжними відомостями
по підприємству та Табелями обліку
робочого часу.

Враховуючи те, що позивачем 28.05.2014 р.
подано заяву про звільнення з 06.06.2014 р.,
нарахування за червень (по дату
звільнення) провадилось виходячи із
фактичної кількості відпрацьованих
днів (5 робочих днів).

Додатково, відповідно до вимог ст. 84
КЗпП України, ст. 24 Закону України "Про
відпустки", виходячи із того, що стаж
роботи позивача на підприємстві
становив неповних 9 місяців і у
щорічній відпустці позивач не був,
згідно із положеннями п. 7 Постанови
Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 р.
щодо порядку обчислення середньої
заробітної плати, під час звільнення
Позивачу нараховано і фактично
виплачено компенсацію за
невикористану відпустку в розмірі 652,16
грн.

Таким чином, як встановлено у судовому
засіданні, жодних порушень у
нарахуванні та виплати заробітної
плати та належної компенсації за
невикористану щорічну відпустку,
трудових чи інших прав позивача під час
звільнення допущено не було.

Так, згідно ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо
виплати компенсації безпідставні та
ґрунтуються на незрозумілим чином
довільно вказаному ними розмірі
заробітної плати, що не відповідає
дійсності та не підтверджений жодними
доказами.

У день звільнення із позивачем
здійснено повний розрахунок, позивачу
на руки видано належним чином
оформлену Трудову книжку. За таких
умов, жодних порушень ст. ст. 116-117 КЗпП
України та трудових прав позивача
допущено не було.

Виходячи з викладеного, позовні вимоги
ОСОБА_1 щодо стягнення компенсації за
невикористану відпустку та стягнення
компенсації за затримку розрахунку
безпідставні і не підтверджені.

Стосовно відшкодування моральної
шкоди позивачу, то Постановою Пленуму
Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р.
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" встановлено, що під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Оскільки TOB "Атіс-Вест" не порушувало
своїх зобов'язань перед ОСОБА_1, не
вчиняло незаконні дії стосовно
позивача, то і його вини щодо уявних
моральних страждань позивача немає,
жодних доказів на підтвердження факту
нанесення моральної шкоди та щодо
розміру позивачем не надано.

Таким чином, позовні вимоги позивача не
знайшли свого підтвердження у судовому
засіданні, а тому суд приходить до
висновку про необхідність відмовити у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 16, ЦК України,
ст.ст. 3, 7, 10, 11, 27, 31, 57, 60, 61, 88, 173, 174, 213, 214,
223, 257 ЦПК України, ст. 84, 116, 117 КЗпП
України, ст. 24 Закону України "Про
відпустки", суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ
«Атіс-Вест» про стягнення компенсації
за невикористану відпустку та
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільнені
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Держави
судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Дніпропетровський районний суд шляхом
подачі в десятиденний строк з дня його
проголошення апеляційної скарги.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя С.А. Борисов