Справа № 161/9080/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Кихтюк Р.М. Провадження №
22-ц/773/1482/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О. В.,

при секретарі - Захаровій Н.А.,

з участю:

представника відповідача - Торбика О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні місті Луцьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» про визнання
недійсним договору споживчого кредиту,
за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2
на рішення Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 15 серпня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л
А:

В червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до банку про визнання
недійсним договору споживчого кредиту.

Свої вимоги мотивувала тим, що 25.07.2007
року між нею та ВАТ «Державний ощадний
банк України» був укладений кредитний
договір №3162, відповідно до умов якого
вона отримала кредит на споживчі
потреби в сумі 198000,00 доларів США зі
строком користування до 24.07.2014 року.

Вказувала, що договір про надання
споживчого кредиту є недійсним і таким,
що укладений з порушенням чинного
законодавства, оскільки при укладенні
договору між сторонами не було
узгоджено всіх істотних умов і він не
містить умов про відповідальність
банку. Крім того, вважає, що банком при
укладенні вищезазначеного договору
порушено принцип розумності,
справедливості та добросовісності, так
як всі ризики від знецінення
національної валюти та збитки при
настанні такої обставини, банк
переклав на позичальника. Також при
укладенні кредитного договору вона не
була повідомлена у письмовій формі
щодо положень ч. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів».

На підставі вказаного просила визнати
недійсним кредитний договір.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 15 серпня 2014 року
в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезгаданим
рішенням суду, позивачка ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій вважає
оскаржуване рішення незаконним та
необґрунтованим, просить його
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, який заперечив доводи
апеляційної скарги та просив залишити
рішення суду першої інстанції без змін,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
умови договору не суперечать принципу
добросовісності і його наслідком не є
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду позивача.

З таким висновком місцевого суду
погоджується колегія суддів
апеляційного суду.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено,
що відповідно до ст.. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Судом встановлено, що 25.07.2007 року між
ВАТ «Державний ощадний банк України»
та ОСОБА_2 був укладений кредитний
договір № 3162, відповідно до умов якого
остання отримала кредит на споживчі
потреби в сумі 198000,00 доларів США зі
сплатою 12,5% річних з терміном
остаточного погашення не пізніше 24.07.2014
року (а.с. 4-5).

Згідно з п. 9.1. кредитного договору, цей
договір сторонами прочитаний,
відповідає їх намірам та досягнутим
домовленостям, що засвідчується
підписами сторін, які діють у повній
відповідності з наданими їм
повноваженнями та повним розумінням
предмета та змісту договору.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, установлених договором, а
позичальник - повернути кредит та
сплатити відсотки. Особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом.

Перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживачу в
письмовій формі інформацію, яка
визначена ч. 2 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Як вбачається з матеріалів справи, 25
липня 2007 року ОСОБА_2 була письмово
повідомлена банком про умови
кредитування, що засвідчено підписами
сторін (а. с. 7).

В якості забезпечення виконання взятих
позивачем зобов'язань по вищевказаному
кредитному договору, в пункті 2.1
кредитного договору зазначено, що
виконання даного договору забезпечене
іпотекою, предметом якого є нерухоме
майно, яке розташоване за адресою: вул..
Приміська, 31, с. Зміїнець, Луцького
району (а. с. 4).

Відповідно до ч. 1ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ч. 3 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України передбачено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього
Кодексу.

Пунктом 23 ст. 1 Закону України «Про
захист прав споживачів» передбачено,
що споживчий кредит - кошти, що
надаються кредитодавцем (банком або
іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону,
можна дійти висновку, що для
кваліфікації умов договору
несправедливими необхідна наявність
одночасно таких ознак: по-перше, умови
договору порушують принцип
добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3ст. 509 ЦК
України); по-друге, умови договору
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін;
по-третє, умови договору завдають шкоди
споживачеві.

За змістом ч. ч. 5, 6 ст. 18 Закону України
від 12 травня 1991 р. № 1023-XII «Про захист
прав споживачів» у разі визнання
окремого положення договору, включаючи
ціну договору, несправедливим може
бути визнано недійсним або змінено
саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих
положень або визнання їх недійсними
зумовлює зміну інших положень
договору, на вимогу споживача такі
положення підлягають зміні або договір
може бути визнаний недійсним у цілому.

Дослідивши укладений сторонами
кредитний договір, обсяг та зміст прав
і обов'язків сторін, які передбачені
зазначеним договором та умовами
надання кредиту, які є частиною
договору, вбачається, що банк
зобов'язався надати позивачу на умовах
даного Договору грошові кошти в сумі 198
000,00 дол. заперечувала проти отримання
кредиту.

Із роз'яснень Верховного Суду України,
що викладені в постановах, які ухвалені
за результатами розгляду заяв про
перегляд судового рішення з підстав,
передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України
слідує, що прикладами несправедливих
умов угод у фінансовій сфері можна
назвати: безповоротне зобов'язання
споживача виконувати умови договору, з
якими він не мав можливості
ознайомитися до укладення договору;
надання можливості продавцю чи
постачальнику без вагомої причини
змінювати в односторонньому порядку
будь-які характеристики продукту чи
послуги, які мають надаватися.

Доводи апелянта про ненадання повної
інформації про кінцеву сукупність
вартості кредиту у письмовій формі,
інформації про орієнтовну сукупність
вартості кредиту з урахуванням
відсоткової ставки і вартості всіх
послуг, які пов'язані з отриманням
кредиту, спростовуються поданими
стороною відповідача письмовими
доказами.

Судом досліджено, що згідно кредитної
заявки ОСОБА_2 від 09.07.2007 р., вона
ознайомлена із наявними умовами
кредитування, з описом відмінностей
між ними, вартістю супутних витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговування та повернення, отримала
всі необхідні роз'яснення. Інформацію з
питань основних економічних та
правових вимог щодо надання кредиту
отримала від банку в письмовій формі,
відповідно до розділу 5 кредитної
заявки, який засвідчений її особистим
підписом.

Тобто, банком при укладенні Договору
дотримано положень Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затверджених
Постановою Правління Національного
Банку України № 168 від 10 травня 2007 року,
та Закону України «Про захист прав
споживачів», в тому числі вимоги ст. 11
Закону, в письмовій формі надано повну
інформацію про умови кредитування,
тому апелянт безпідставно посилається
на порушення цих нормативно-правових
актів.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не впливають на
правильність вирішення даної справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення
суду першої інстанції ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
скасування чи зміни з огляду на доводи
апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 15 серпня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних ікримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: