15.10.2014 Справа № 756/9980/14-ц
Провадження № 2/756/4083/14
Ун. № 756/9980/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 року
Оболонський районний суд м. Києва у
складі:

головуючого судді-
Камбулова Д.Г.

при секретарі:
Ковган О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка
діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - служба у справах
дітей Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації, про визнання
договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1, яка діє в інтересах
малолітнього ОСОБА_2 звернулася до суду
з позовом до ОСОБА_3, третя особа -
служба у справах дітей Оболонської
районної у м. Києві державної
адміністрації, про визнання договору
дарування недійсним, обгрунтовуючи
свій позов наступним.

Позивачка є онукою померлого ОСОБА_4,
який був власником квартири АДРЕСА_1. За
життя ОСОБА_4, вона разом з сином ОСОБА_2
проживала у вказаній квартирі, де і є
зареєстрованою на даний час.

У 2010 році вона разом з сином тимчасово
переїхала з спірної квартири у
квартиру АДРЕСА_2, де й проживає у даний
час.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер, та після
його смерті позивачка дізналася, що за
життя, а саме 01 листопада 2012 року ОСОБА_4
уклав договір дарування квартири, яким
подарував вказану квартиру ОСОБА_3

Позивачка вважає, що для здійснення
будь-яких правочинів стосовно
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, необхідно одержати попередню
згоду органів опіки та піклування. В
даному випадку такої згоди ОСОБА_4 не
отримував, а отже відсутність
попередньої згоди органу опіки та
піклування на здійснення оспорюваного
правочину стосовно нерухомого майна,
право користування яким мав малолітній
син позивачки ОСОБА_2 є підставою для
визнання такого правочину недійсним.

З огляду на положення ст. 18 Закону
України «Про охорону дитинства», ст. 12
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», ст. 177 Сімейного
Кодексу України позивачка просить суд
визнати договір дарування квартири
АДРЕСА_1 від 01 листопада 2012 року
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
посвідчений державним нотаріусом
Двадцять першої Київської державної
нотаріальної контори недійсним.

Позивачка та її представник у судовому
засіданні підтримали заявлений
позивачкою позов у повному обсязі, та
просили його задовольнити з підстав
зазначених у позовній заяві. Окрім
іншого позивака також пояснила, що вона
не є родичем померлого ОСОБА_4 та
вважала його дідом через те, що вона з
дитинства проживала у його сім'ї, та
вважала себе членом його родини. За
життя ОСОБА_4 виказував наміри залишити
їй після своєї смерті або спірну
квартиру або квартиру у м. Бровари, але
з невідомих їй причин уклав спірний
договір з відповідачкою. Також
позивачка пояснила, що залишила спірне
житло 29 жовтня 2010 року через бажання
ОСОБА_4, та залишилась проживати після
його смерті у квартирі АДРЕСА_2, та
проживає за вказаною адресою у даний
час. Просить позов задовольнити у
повному обсязі.

Відповідачка та її представник проти
позову заперечили. Вказують на те, що
дійсно 01.11.2012 року між ОСОБА_4 та
відповідачкою було укладено договір
дарування квартири АДРЕСА_1. Укладений
договір відповідає вимогам закону та
підстав для визнання його недійсним
немає. Обдарована ОСОБА_3 є рідною
племінницею ОСОБА_4, який за життя
розпорядився належним йому майном.
Позивачка не є родичкою ОСОБА_4, видаючи
себе за онуку вводить суд в оману. Під
час укладення оскаржуваного договору
майнові права малолітнього ОСОБА_2
порушені не були, оскільки він не був
співвласником такого майна. Також
зазначають, що на час посвідчення
договору місцем проживання ОСОБА_1 та
її малолітнього сина ОСОБА_2 була
квартира, яка знаходиться у м. Бровари.
З огляду на зазначене просять
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі.

Представник третьої особи - служби у
справах дітей Оболонської районної у м.
Києві державної адміністрації
підтримав заявлений позов, вважає, що
оскаржуваний договір було укладено без
надання дозволу служби. Вважає, що були
порушені права малолітньої дитини, що у
свою чергу порушило її житлові права, а
саме право на проживання у спірній
квартирі, у зв'язку з чим просить
задовольнити заявлений позов у повному
обсязі.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши письмові
докази у справі, суд вважає, що позов не
підлягає задоволенню у зв'язку з
наступним.

Відповідно до ст. 3, ст. 6, ст. 227, ст.ст.
627-629 Цивільного кодексу України, в
Україні гарантується право свободи
договору. Сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог діючого
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 01 листопада 2012
року між ОСОБА_4, як дарувальником, та
відповідачкою ОСОБА_3, як обдарованою
було укладено договір дарування
квартири АДРЕСА_1, який був посвідчений
державним нотаріусом Двадцять першої
Київської державної нотаріальної
контори ОСОБА_5 (а.с. 5). Судом
встановлено, що єдиним власником
спірної квартири на час укладення
договору був ОСОБА_4

Статтею 317 ЦК України передбачено, що
власникові належать право володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ч.2 ст. 319 ЦК власник має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону.

ОСОБА_4 за життя уклав спірний договір,
та розпорядився своїм майном, як його
єдиний власник, на власний розсуд.

На час посвідчення даного договору
малолітній ОСОБА_2 був зареєстрованим у
вказаній квартирі, датою реєстрації
якого є 02 жовтня 2012 року. (а.с. 7). Також
зареєстрованою у спірній квартирі, на
час укладення договору, є ОСОБА_1 Тобто
як ОСОБА_1 та і її малолітній син ОСОБА_2
були наділені правом користування
вказаною квартирою, яке не оспорюється.

За змістом ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст
правочину суперечить ЦК України, іншим
актам цивільного судочинства.

Отже, підставою недійсності правочину
є недодержання стороною (сторонами)
вимог щодо відповідності змісту
правочину ЦК України та іншим актам
цивільного законодавства саме на
момент вчинення правочину.

Судом встановлено, що укладений між
сторонами договір відповідає вимогам
ст.203 ЦК України, так як його зміст не
суперечить положенням Цивільного
кодексу України, зокрема главі 55 ЦК
України, сторони правочину мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення
учасників правочину були вільними і
відповідали їх внутрішній волі,
договір було укладено у формі
встановленої законом, правочин був
спрямований на реальне настання
наслідків, що обумовлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного
суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року
№ 9 зазначає, що відповідно до статей 215
та 216 ЦК вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
суду України « Про судове рішення у
цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14
роз'яснено, що оскільки правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод и
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів чи осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або держави та суспільні
інтереси (частина перша та друга ЦПК),
то суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

З огляду на те, що ні позивачкою, ні її
представником не було вказано які саме
майнові права або інтереси
малолітнього ОСОБА_2 були порушені
укладенням оспорюваного правочину, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав вважати ОСОБА_2
заінтересованою стороною у вказаних
правовідносинах, а відтак і
відсутності у позивача
матеріально-правових підстав для
звернення з позовом.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підстав) своїх вимог та заперечень.

Не знайшло свого об'єктивного
підтвердження посилання позивачки на
те, що вона є родичем ОСОБА_4, оскільки
сама позивачка зазначила, що кровного
споріднення з ОСОБА_4 вона не має, а
вважає його своїм дідом через те, що
вона з дитинства проживала у його сім'ї,
та вважала себе членом його родини.

Позивачка в обгрунтування свого позову
посилалась на порушення при укладені
договору ст. 177 Сімейного Кодексу
України. Разом з тим, вказана стаття
визначає півні обмеження батьків на
управління майном, належним дитині, а
як було встановлено судом малолітній
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не є родичами.

Посилання позивачки на ст. 18 Закону
України «Про охорону дитинства», ст. 12
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», також не є
підставою для задоволення заявленого
позову.

На підставі викладеного суд дійшов
висновку, що позовні вимоги про
визнання недійсним договору дарування
квартири АДРЕСА_1 від 01 листопада 2012
року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
посвідчений державним нотаріусом
Двадцять першої Київської державної
нотаріальної контори не підлягають
задоволенню, у зв'язку з чим суд приймає
рішення про відмову у задоволенні
позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст.4, 10, 11, 15, 60, 62, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, ст.ст. 3, 6, 203, 215, 216, 227, 317, 319, 627-629,
ЦК України, ст. 177 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в
інтересах малолітнього ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - служба у справах
дітей Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації, про визнання
договору дарування недійсним, -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається Апеляційному суду м. Києва
через Оболонський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Д.Г. Камбулов