Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 жовтня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Кожух
О.А.

суддів - Кондора
Р.Ю., Чужі Ю.Г.

при секретарі - Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача
ОСОБА_1 на рішення Свалявського
районного суду від 14 травня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до
Солочинської сільської ради про
визнання права власності на нерухоме
майно, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом,
який мотивував тим, що 02 лютого 2013 року
між ним та ОСОБА_2 було укладено
попередній договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,25 га, що
знаходиться на території Солочинської
сільської ради, урочище "Гниляк"
Свалявського району, яка належала на
праві приватної власності ОСОБА_2 на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку. До
укладення попереднього договору
позивач передав ОСОБА_2 кошти за
придбання земельної ділянки в сумі
37260,00 гривень. Згідно акту приймання
передачі від 02.02.2013 ОСОБА_2 передав
земельну ділянку ОСОБА_1 Основний
договір було передбачено укласти до 1
серпня 2013 року, проте від його
укладення та нотаріального
посвідчення ОСОБА_2 ухилявся, а в жовтні
2013 року ОСОБА_2 несподівано помер.
Позивач вважає, що він має право на
вищевказану земельну ділянку, а тому
просить визнати за ним право власності
на земельну ділянку площею 0,25 га, що
знаходиться на території Солочинської
сільської ради, урочище "Гниляк"
Свалявського району, кадастровий номер
:02:002:0070, цільове призначення - для
ведення особистого селянського
господарства.

Рішенням Свалявського районного суду
від 14 травня 2014 року та додатковим
рішенням цього ж суду від 30 липня 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

Позивачем подано апеляційну скаргу на
рішення суду від 14 травня 2014 року.
Додаткове рішення не оскаржувалось.
Посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просив рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання у визначений час не
з'явились повторно, про час і місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином, про що свідчать
повідомлення про вручення судових
повісток (а.с.67-70, 99-102). Апелянт надіслав
заяву з проханням розглянути справу
без його участі. Судова колегія,
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України,
розглянула справу за відсутності осіб,
які беруть участь у справі. Відповідно
до положень ст. 197, ч. 2 ЦПК України,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, вважає, що скарга
підлягає частковому заволенню
виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, згідно державного
акту на право власності на земельну
ділянку серії ЗК №045533, виданого 10
вересня 2007 року, власником земельної
ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер
:02:002:0070, що знаходиться на
території Солочинської сільської ради,
урочище "Гниляк", Свалявського району,
цільове призначення - для ведення
особистого селянського господарства, є
ОСОБА_2, мешканець с.Вільхівці,
вул.Кірова,29 Тячівського району (а.с.6).

02 лютого 2013 року між позивачем та
ОСОБА_2 було укладено попередній
договір купівлі-продажу даної
земельної ділянки та позивачем було
сплачено грошові кошти за земельну
ділянку в розмірі 37260,00 гривень, що
еквівалентно 4600 доларів США, про що
зазначено у попередньому договорі
(а.с.7-8). Сторони зобов'язались укласти
договір купівлі-проджажу (основний
договір) в строк до 1 серпня 2013 року (п. 1
Договору). Також 02.02.2013 ОСОБА_2 передав
позивачу земельну ділянку, про що було
складено Акт приймання-передачі
земельної ділянки (а.с.9).

Таким чином, позивач та ОСОБА_2
домовились по всіх істотних умовах
договору купівлі-продажу та вчинили
всі дії для настання юридично-значимих
наслідків, тобто відбулося виконання
договору.

Проте Договір купівлі-продажу
земельної ділянки укладено не було, а
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 - помер, що
підтверджується Свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 від 08 жовтня 2013 року (а.с.18).

Як вбачається з Проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки
ОСОБА_2, дана земельна ділянка надана
ОСОБА_2 в урочищі „Гниляк" для ведення
особистого селянського господарства,
не була виділена ОСОБА_2 як земельна
частка (пай), а отже її відчуження не
суперечить положенням підпункту „б"
пункту 15 Розділ X «Перехідні положення»
Земельного кодексу України.

Після смерті ОСОБА_2 спадкоємицею до
майна померлого є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
що стверджується заявою про прийняття
спадщини від 03 квітня 2014 року (а.с.19).

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
момент вчинення правочину щодо об'єкта
нерухомості, відповідно до положень ст.
ст. 210, 640 ЦК України, пов'язується з
державною реєстрацією, тому такий
правочин слід вважати неукладеним і
таким, що не породжує для сторін прав та
обов'язків щодо об'єктів нерухомості.
Попередній договір купівлі-продажу
земельної ділянки, укладений між
позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02 лютого 2013
року, нотаріально не посвідчений і
державну реєстрацію не пройшов.

Проте з такими висновками суду
колегія не погоджується з наступних
підстав.

Законом України від 11 лютого 2010 р. N 1878-VI
"Про внесення змін до Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень" та
інших законодавчих актів України" було
внесено зміни до Цивільного кодексу
України, відповідно до яких з січня 2013
р. державна реєстрація правочинів щодо
нерухомості не передбачена.

Статтею 657 ЦК України в редакції, яка
була чинною на час укладення
попереднього договору, передбачалось,
що договір купівлі-продажу земельної
ділянки укладається у письмовій формі
і підлягає нотаріальному посвідченню.

Тому суд першої інстанції дійшов
висновку про відмову в задоволенні
позову з неправильним застосуванням
норм матеріального права - застосував
закон, який на час виникнення
правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уже
не діяв, а отже ухвалив рішення з
неправильним правовим обґрунтуванням.

В той же час, статтею 640 ЦК України
визначено, що договір, що підлягає
нотаріальному посвідченню, є укладеним
з дня такого посвідчення.

Статтею 635 ЦК України передбачено
можливість укладення попереднього
договору, у якому сторони
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір). Причому
попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору. Попередній договір
купівлі-продажу, укладений 02 лютого 2013
року між позивачем та ОСОБА_2, не був
нотаріально посвідчений.

Частиною 2 ст. 220 ЦК України передбачено,
що якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу, а
способи захисту визначені частиною 2
цієї статті. Проте спосіб захисту
повинен відповідати порушенню права чи
інтересу особи.

За нормами ЦК підставами виникнення
(набуття) права власності є різні
правопороджуючі юридичні факти, або
правовідносини.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

За загальним правилом право власності
у набувача майна за договором виникає з
моменту передання майна, якщо інше не
встановлено договором або законом (ч. 1
ст. 334 ЦК).

Судове рішення за загальним правилом
не є підставою виникнення права
власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК
цивільні права можуть виникати з
рішення суду лише у випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства.

Зокрема, такий випадок передбачений ч. 3
ст. 334 ЦК України. Проте право власності
на майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення
або з моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3
ст. 334 ЦК).

Звернувшись з позовом про визнання
права власності на земельну ділянку,
ОСОБА_1 вимогу про визнання дійсним
договору купівлі-продажу земельної
ділянки - не заявляв, а отже позивач
обрав невірний спосіб захисту свого
права, і підстав для задоволення такого
позову немає.

Крім того, за наявності у ОСОБА_2
спадкоємця, Солочинська сільська рада
є неналежним відповідачем. Проте у
вступній частині рішення суду
відповідачем було зазначено лише
Солочинську сільську раду, та у
резолютивній частині рішення
зазначено, що відмовлено у задоволенні
позову до Солочинської сільської ради,
а вимоги до відповідача ОСОБА_3 - не
вирішені. У резолютивній частині
додаткового рішення Свалявського
районного суду від 30 липня 2014 року
зазначено про відмову у задоволенні
позову до Солочинської сільської ради
та до ОСОБА_3. Додаткове рішення суду
позивачем не оскаржувалось. Проте, як
уже зазначалось вище, підстав для
задоволення позову ОСОБА_1 про
визнання права власності на земельну
ділянку, без вирішення питання про
дійсність договору купівлі-продажу
земельної ділянки - немає.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 жовтня 2008
року N 12 „Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку" якщо помилки у рішенні суду
першої інстанції стосуються правового
обґрунтування рішення, то їх усунення
необхідно вважати зміною рішення.

Зважаючи на встановлені обставини,
відповідно до ст. 309 п. 4 ЦПК України
рішення суду першої інстанції слід
змінити в частині правового
обґрунтування, не змінюючи суть
рішення.

Керуючись ст. 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст.
309, 313, п.1 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду
від 14 травня 2014 року - змінити в частині
правового обґрунтування.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуюча Судді