Провадження №2/761/1250/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

26 вересня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді
Пономаренко Н.В.

при секретарі
Клим Т.О.

з участю представника позивача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: Перша Київська
державна нотаріальна контора, Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об»єкти нерухомого майна про визнання
свідоцтв про право на спадщину
недійсними, суд, -

в с т а н о в и в :

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в
її інтересах звернувся до суду із
вказаним позовом в якому просив:
визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом на ім»я
ОСОБА_6, виданого Першою Київською
державною нотаріальною конторою 24
жовтня 1987 року за реєстром №7Н-18312,
зареєстрованого в Київському міському
бюро технічної інвентаризації 3
березня 1992 року за №35352; визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом на ім»я ОСОБА_3,
виданого Першою Київського державною
нотаріальною конторою 18 квітня 2005 року
зареєстрованого в реєстрі за №7-226;
визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом на ім»я ОСОБА_7,
виданого Першою Київського державною
нотаріальною конторою 18 квітня 2005 року.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог
зазначив, що рішенням Шевченківського
районного суду м.Києва від 3.12.2004 по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
територіальної громади в особі
Шевченківськогої районної в м. Києві
Ради, треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9 про
визнання права власності на квартиру
та визнання права користування
земельною ділянкою визнано за ОСОБА_2
право власності на АДРЕСА_1. Однак,
ухвалою Шевченківського районного
суду м.Києва від 22.06.2011 вищевказане
рішення суду скасовано за
нововиявленими обставинами якими було
те, що ОСОБА_3 являється спадкоємцем за
законом після смерті своєї матері на ?
частину будинку, а саме: АДРЕСА_1.

Натомість, згідно рішення
Шевченківського районного суду м.Києва
від 10.05.2012 відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про
визнання права власності на квартиру
та визнання права користування
земельною ділянкою. При цьому,
представник позивача вказує, що ОСОБА_2
під час розгляду справи за
нововиявленими обставинами, позивач
дізналась про існування свідоцтв про
право на спадщину за законом на ім»я
відповідачів, які були видані 18.04.2005
року. Посилається на те, що вказані
свідоцтва є незаконними, оскільки
договір дарування від 12.05.1958 року на ?
частину вказаного домоволодіння між
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 рішенням
Радянського районного суду м.Києва від
1.03.1983 року був визнаний недійсним та
ОСОБА_11 було позбавлено права
власності на ? частину вказаного
домоволодіння. Однак, після вказаних
подій, вже ОСОБА_11 12.04.1973 було складено
заповіт на ? частину спірного будинку
на ім»я ОСОБА_6 (матері відповідачів),
яка, в свою чергу, отримала свідоцтво
про право на спадщину за заповітом на ?
частину будинку.

Представник позивача в позовній заяві
зазначив, що так як на момент смерті
ОСОБА_11 у неї було відсутнє майно, яке
могло б перейти по заповіту до ОСОБА_6,
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом є недійсним в силу ст.48 ЦК
УРСР, відповідно до якої недійсною є та
угода, що не відповідає вимогам закону,
в тому числі ущемлює особисті або
майнові права неповнолітніх дітей. А
враховуючи те, що ОСОБА_6 не мала права
на ? частину спірного будинку, тому і
відповідачі не мають права на вказану
частину будинку, а отже і свідоцтва про
право на спадщину за законом видані
відповідачам після смерті ОСОБА_6 мають
бути визнані недійсними.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому
засіданні позов підтримав з наведених
в ньому підстав і просив його
задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не
з»явились, про день, час і місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином, причину неявки суду не
повідомили, заяву про розгляд справи у
свою відсутність не надали, однак,
представник відповідачів за
довіреністю - ОСОБА_12, що приймав
участь в судовому засіданні 19.12.2013,
надав письмові заперечення проти
позову (а.с.35-37).

Третя Київська державна нотаріальна
контора просить справу розглядати у
відсутності свого представника згідно
діючого законодавства України.

Київська міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об»єкти нерухомого майна
свого представника в судове засідання
не направило, причину неявки не
повідомили, письмової думки щодо
розгляду справи по суті не висловило.

Суд, з урахуванням думки представника
позивача, який не заперечував проти
заочного розгляду справи у відсутності
відповідачів, вважає можливим
розглядати справу у їх відсутність на
підставі ст. 224 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника
позивача, дослідивши надані докази,
судом встановлені наступні обставини і
відповідні ним правовідносини.

Оскільки позовні вимоги щодо визнання
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на ім»я ОСОБА_6,
виданого Першою Київською державною
нотаріальною конторою 24 жовтня 1987 року
за реєстром №7Н-18312, зареєстрованого в
Київському міському бюро технічної
інвентаризації 3 березня 1992 року за
№35352 стосуються подій 1987 року і на час
виникнення спірних правовідносин діяв
Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963
року, тому суд застосовує його норми
для вирішення спору по суті вказаної
частини пред»явлених вимог.

При цьому, в обґрунтування заявлених
вимог сторона позивача посилається на
вимоги ст.48 ЦК УРСР, відповідно до яких
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

На думку суду, вказана норма закону не
регулює зазначені правовідносини і
посилання на неї є помилковим, оскільки
оспорюване свідоцтво про право на
спадщину за заповітом не являється за
своєю правовою природою угодою, а
вказані правовідносини врегульовані
розділом VII ЦК УРСР.

При вирішенні інших позовних вимог
застосовуються положення діючого ЦК
України.

Судом встановлено, що рішенням
Шевченківського районного суду м.Києва
від 3.12.2004 по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до територіальної
громади в особі Шевченківської
районної у м.Києві ради, треті особи :
ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права
власності на квартиру та визнання
права користування земельною ділянкою
визнано за ОСОБА_2 право власністю на
АДРЕСА_1 (на підставі ст.344 ЦК України за
набувальною давністю - а.с.7-8).

Позивач посилається на те, що ухвалою
Шевченківського районного суду м.Києва
від 27.05.2005 року було роз»яснено
вищевказане рішення суду та визнано за
позивачем право користування ?
частиною земельної ділянки, прилеглої
до будинку. Однак, під час розгляду
справи копії вказаної ухвали суду
надано не було і в додатках вже до
позову по вказаній справі (провадження
№ 2/761/1250/2014) також не міститься.

Натомість, ухвалою Шевченківського
районного суду м.Києва від 22.06.2011 року
вищевказане рішення від 3.12.2004
скасовано за нововиявленими
обставинами і рішенням
Шевченківського районного суду м.Києва
від 10.05.2012 в задоволенні позову ОСОБА_2
до територіальної громади в особі
Шевченківської районної у м.Києві ради,
треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9 про
визнання права власності на квартиру
та визнання права користування
земельною ділянкою - відмовлено
(а.с.10-12).

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від
3.07.2012 вищевказане рішення суду
залишено без змін ( а.с. 13-16).

При цьому, згідно копії ухвали
Шевченківського районного суду м.Києва
від 22.06.2011 року, нововиявленими
обставинами є те, що ОСОБА_3 являється
спадкоємцем за законом після смерті
своєї матері на 1/4 частину будинку з
відповідною часткою господарських
будівель та споруд по АДРЕСА_1.

Представник позивача посилається в
позовних вимогах, що саме в процесі
розгляду даної справи за
нововиявленими обставинами, позивач
дізналась про існування свідоцтв про
право на спадщину за законом на ім»я
відповідачів, які були видані Першою
Київською державною нотаріальною
конторою 18.04.2005 року.

Так, дійсно, згідно копії матеріалів
спадкової справи № 698 Першої Київської
державної нотаріальної контори щодо
майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6
(матері відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4)
відповідачі згідно відповідних
свідоцтв про право на спадщину за
законом від 18.04.2005 року отримали по ?
частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель та споруд, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1 , належної померлій їх
матері - ОСОБА_6 на підставі свідоцтва
про право на спадщину за заповітом,
виданого Першою Київською державною
нотаріальною конторою 24.10.1987 року за
реєстром №7Н-18312, зареєстрованого в
Київському БТІ 3.03.1992 року за № 35352
(а.с.117-118).

В силу вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, не
потребують доказуванню обставини, які
в даному випадку встановлені
вищевказаними: рішенням
Шевченківського районного суду м.Києва
від 10.05.2012 та ухвалою Апеляційного суду
м.Києва від 3.07.2012р., а саме, що
відповідачі є спадкоємцями за правом
представлення після смерті ОСОБА_11
(прабабусі відповідачів) на ? частину
спірного будинку - АДРЕСА_1.

Як вбачається із копії матеріалів
спадкової справи щодо майна померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 року прабабусі
відповідачів - ОСОБА_11, остання за життя
склала заповіт 20.04.1973 року яким
заповіла належну їй половину будинку
по АДРЕСА_1 в рівних долях своїм внучкам
: ОСОБА_13 - з правом користування
кімнатами 19,6 кв.м. та 18,9 кв.м. на другому
поверсі будинку, і ОСОБА_14, матері
відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4.) - з
правом користування кімнатами
розміром 19,3 кв.м., 18,4 кв.м. на першому
поверсі будинку (а.с.125).

На підставі вищевказаного заповіту,
ОСОБА_6 згідно свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 24.10.1987р.
являлась спадкоємцем ? частини
вказаного житлового будинку (а.с.132).
Відомостей, які б підтверджували
видачу відповідного свідоцтва про
право на спадщину за заповітом гр.
ОСОБА_5 матеріали вказаної спадкової
справи не містять.

Із матеріалів спадкової справи №4067
щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_11, вбачається, що ОСОБА_11 належала
? частина АДРЕСА_1 на підставі договору
дарування від 12.06.1968 року, відповідно до
якого ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_11
отримала у дар ? частину незакінченого
будівництвом вказаного домоволодіння
(а.с.129).

Представник позивача посилається на
те, що ОСОБА_11 склала заповіт на ?
частину спірного будинку на ім»я своєї
внучки ОСОБА_6, однак, розпоряджатися
вказаною частиною нерухомого майна
ОСОБА_11 не мала права, оскільки
рішенням Радянського районного суду
м.Києва від 1.03.1983 року вищевказаний
договір дарування ? частини
домоволодіння по АДРЕСА_1 посвідченого
П»ятою державною нотаріальною
конторою 12.06.1958 року по реєстру №9159 між
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було визнано
недійсним. При чому, оскільки ОСОБА_11
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а ОСОБА_15
24.10.1987 року оформила свої спадкові
права та отримала відповідне свідоцтво
про право на спадщину, яке не є дійсним
оскільки на момент видачі свідоцтва
зазначена в договорі дарування частина
вказаного будинку не належала
спадкодавцю ОСОБА_11

Представник позивача вказує на те, що
про наявність рішення Радянського
районного народного суду м.Києва від
1.03.1983 року позивач дізналась із копії
рішення Київського міського суду від
31.03.1983 року.

Так, згідно копії рішення судової
колегії по цивільним справам
Київського міського суду від 31.03.1983
року було відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_11 про виселення ОСОБА_2,
ОСОБА_16, ОСОБА_16, ОСОБА_17 Також, цим же
рішенням відмовлено і в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_11
про визнання дійсною угоди
купівлі-продажу частини будинку (а.с.
17-22).

При цьому, у вказаному рішенні
зазначено, що позивачка (ОСОБА_11.) не
являється власником будинку або його
частини, розташованого по АДРЕСА_1.
Вказана обставина підтверджується
рішенням Радянського районного
народного суду м.Києва від 1.03.1983 року,
яким договір дарування ? частини
будинку по АДРЕСА_1, засвідчений П»ятою
Київською державною нотаріальною
конторою 12.06.1958 по реєстру №9159 між
ОСОБА_10 і ОСОБА_18 визнаний недійсним
(а.с.20).

Однак, не зважаючи на вказане, наразі
відсутній сам текст рішення, або
належним чином засвідчена його копія і
під час розгляду вже даної справи його
також отримано не було, оскільки
згідно відповіді Святошинського
районного суду м.Києва від 12.02.2014 (в
приміщенні якого по вул.Жилянській, 142 в
м.Києві розміщений архів Радянського
районного суду м.Києва) згідно
обліково-статистичної картки
вбачається 1.03.1983 суддею Троіцькою М.П.
була справа №2-191/83 розглянута, позов
задоволений. Однак, згідно запиту 28.03.1983
справу направлено по запиту до
Київського міського суду і в
подальшому не було передано до архіву.
Справа чи рішення від 1.03.1983 в архіві
відсутні (а.с.72).

Крім того, згідно відповіді
Апеляційного суду м.Києва від 14.03.2014
цивільна справа за позовом ОСОБА_11 до
ОСОБА_19 про виселення та за позовом
ОСОБА_19 до ОСОБА_11 про визнання дійсної
угоди купівлі-продажу частини будинку
знищена у зв»язку із закінченням
строку зберігання (а.с.87).

Згідно роз»ясень, викладених в
п. 6 Постанови № 14 Пленуму Верховного
Суду України від 18.12.2009 року "Про судове
рішення в цивільній справі " зазначено,
що при ухваленні рішення суд
відповідно до статті 212 ЦПК оцінює
докази з урахуванням вимог статей 58
та 59 ЦПК про їх належність і
допустимість. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Отже, в даному випадку, судом
достовірно не встановлено, чи мало
рішення Радянського районного
народного суду м.Києва від 1.03.1983 суду
закону силу на час відкриття спадщини
після смерті ОСОБА_11 і які обставини
були встановлені під час розгляду
справи про визнання договору дарування
недійсним.

Згідно ч.1 ст. 534 ЦК УРСР Кожний
громадянин може залишити за заповітом
усе своє майно або частину його (не
виключаючи предметів звичайної
домашньої

обстановки і вжитку) одній або кільком
особам як тим, що входять, так і тим, що
не входять до кола спадкоємців за
законом, а також державі або окремим
державним, кооперативним та іншим
громадським організаціям.

Норми ст.541 ЦК УРСР передбачали, що
заповіт повинен бути укладений у
письмовій формі з зазначенням місця
і часу його укладення, підписаний
особисто

заповідачем і нотаріально посвідчений.

При цьому, обсяг спадкового майна
визначався нотаріусом під час
відкриття спадщини та видачі свідоцтва
про право на спадщину. Адже відповідно
до ст.50 Закону УРСР «Про державний
нотаріат» в редакції від 14.09.1979, яка
діяла на момент відкриття спадщини
після смерті ОСОБА_11, державний
нотаріус при видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на ім»я
ОСОБА_6 перевірив не тільки факт смерті
спадкодавця, наявність заповіту, час і
місце відкриття спадщини, але і склад
спадкового майна. Про виконання
нотаріусом вимог чинного на той час
законодавства свідчать матеріали
спадкової справи щодо майна ОСОБА_11

Виходячи із вищевикладеного та на
підставі наявних в матеріалах справи
копії спадкової справи щодо майна
померлої ОСОБА_11 (а.с.121-132) судом
достовірно встановлено, що на час
складання ОСОБА_11 заповіту 12 квітня 1973
року на користь своїх внучок: ОСОБА_13 та
ОСОБА_14, - ОСОБА_11 мала весь обсяг прав
власності на ? частину будинку по
АДРЕСА_1. При цьому, докази тому, що
вказаний заповіт визнаний недійсним,
скасований або взагалі оскаржувався -
відсутні, а тому і підстави для
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом на ім»я
ОСОБА_6, виданого Першою Київською
державною нотаріальною конторою 24
жовтня 1987 року за реєстром №7Н-18312,
зареєстрованого в Київському міському
бюро технічної інвентаризації 3
березня 1992 року за №35352 - відсутні.

Із урахуванням відсутності підстав для
задоволення позовних вимог про
визнання вказаного свідоцтва про право
на спадщину за заповітом на ім»я
ОСОБА_6, похідні позовні вимоги: визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом на ім»я ОСОБА_3,
виданого Першою Київського державною
нотаріальною конторою 18 квітня 2005 року
зареєстрованого в реєстрі за №7-226;
визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом на ім»я ОСОБА_7,
виданого Першою Київського державною
нотаріальною конторою 18 квітня 2005 року,
- також задоволенню не підлягають у
зв»язку із їх безпідставністю.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Разом із тим, суд вважає за необхідне
зазначити, що відповідно до листа
Київського міського БТІ №30091 (И-2012) від
14.08.2012 реєстрація права власності
ОСОБА_2, яке було зареєстровано на
підставі рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 3.12.2004,
скасована у зв»язку із втратою
чинності зазначеного рішення суду
(а.с.43).

Крім того, рішенням Шевченківського
районного суду м.Києва від 10.05.2012,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду м.Києві від 3.07.2012
позивачу ОСОБА_2 було відмовлено в
задоволенні позову про визнання права
власності на частину будинку за
набувальною давністю та визнання права
користування земельною ділянкою, а
тому на даний час судом не встановлено
яке право позивача порушено, що
зумовило її звернення до суд із
вказаними позовними вимогами,
враховуючи і те, що такі обґрунтування
відсутні і в позовній заяві.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Нормами ч.1 ст.60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 ЦПК
України.

Докази мають бути належними і
допустимими у відповідності до вимог
ст.ст.58-59 ЦПК України.

Право визначення підстав і
предмета позову належить позивачеві
(ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Згідно ст. 10 ЦПК, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв»язок доказів у їх
сукупності, та враховуючи те, що
обставини, на які посилається
позивачка, не знайшли своє
підтвердження в судовому засіданні, а
позовні вимоги не ґрунтуються на
вимогах закону, тому суд не вбачає
підстав для задоволення позову.

Судові витрати згідно правил ст.88 ЦПК
України в даному випадку не
присуджуються на користь позивача,
оскільки в задоволенні позовних вимог
відмовлено повністю.

На підставі викладеного, керуючись ч.1
ст. 534, ч.1 ст.541, 548, 549,560 ЦК УРСР, ст.ст. 15,
203, 215, 1216, 1218, 1258, 1261, 1267, 1278 ЦК України,
ст.ст. 10, 11, 57-60, 62, 64, 132, 179, 208, 209, 212-215, 218,
222-224, 294, 296 ЦПК України, суд, -

в и р і ш
и в :

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи:
Перша Київська державна нотаріальна
контора, Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об»єкти
нерухомого майна про визнання свідоцтв
про право на спадщину недійсними -
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути
оскаржено до Апеляційного суду м. Києва
через Шевченківський районний суд м.
Києва протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :