Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/2218/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області

в складі: головуючої судді
Косигіної Л.М.

суддів: Талько
О.Б., Григорусь Н.Й.

при секретарі
Трохимчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 17 червня
2014 року, -

в с т а н о в и л а
:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в якому просив
розірвати шлюб, укладений 28.10.2005 року
між ним та ОСОБА_2 В обґрунтування
позову посилався на те, що спільне
життя з відповідачкою не склалося, з
кінця 2012 року вони проживають окремо,
спільне господарство не ведуть. Вважає,
що примирення між ними не можливе,
оскільки сім'я фактично розпалася.

Заочним рішенням Корольовського
районного суду м. Житомира від 17 червня
2014 року позов задоволено.

Ухвалою цього ж суду від 03.09.2014 року
ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заяви
про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та їх неповне
дослідження, просить рішення
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову. Зокрема,
апелянт зазначила, що суд не вжив
заходів для збереження сім'ї, не надав
строк для примирення, чим позбавив
можливості владнати конфліктну
ситуацію, та відновити сімейні
стосунки.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді
жінки та чоловіка. Примушування жінки
та чоловіка до шлюбу не допускається
(ст. 24 СК України).

Відповідно до ст. 110 СК України позов
про розірвання шлюбу може бути
пред'явлений одним із подружжя.

Згідно ст. 112 СК України суд з'ясовує
фактичні взаємини подружжя, дійсні
причини позову про розірвання шлюбу,
бере до уваги наявність малолітньої
дитини, дитини-інваліда та інші
обставини життя подружжя. Суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

З роз'яснень, викладеними у пп. 10, 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" вбачається,
що шлюб може бути розірвано в судовому
порядку лише за умови, якщо
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу
суперечитиме інтересам одного з них чи
інтересам їх дітей.

Судом встановлено, що сторони
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
28.10.2005 року. Під час спільного
проживання у них народився син ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає на даний час
разом з відповідачкою.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції позивач пояснив, що він не
хоче жити разом з ОСОБА_2, оскільки вона
його зрадила, вважає, що сім'я
розпалася, примирення неможливе.
Просив суд розлучити та не надавати
строк на примирення.

При апеляційному розгляді
відповідачка пояснила, що у лютому 2014
року вони посварилися, оскільки вона не
встигала все робити по
домогосподарству, так як у неї
малолітній син. Після цього вона
забрала свої речі та переїхала до
батьків, проте вважала, що це тимчасово.
Однак, чоловік здав їх будинок
квартирантам, а сам живе у времянці,
тому повернутися вона не може.
Незважаючи на це, вважає, що сім'ю
необхідно зберегти, оскільки у них є
малолітній син, якого необхідно
виховувати у повній сім'ї.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції, встановивши, що сім'я сторін
фактично розпалася, існує лише
формально і зберегти її неможливо,
оскільки сторони тривалий час не
підтримують шлюбні відносини, не
ведуть спільне господарство, дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
подальше спільне життя подружжя
неможливо, а тому правильно
задовольнив позов.

При цьому, колегія суддів враховує і те,
що дана справа перебуває в провадженні
суду з березня 2014 року, проте
відповідачкою не вчинено жодних дій
для примирення та налагодження
стосунків з чоловіком. Зустрічі, які
відбувалися між сторонами, стосувалися
тільки виховання (відвідування) сина,
що підтвердила ОСОБА_2 під час
апеляційного розгляду. Її сподівання
на те, що сам по собі факт надання
максимального строку на примирення
збереже сім'ю, є марними.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, підстав для
скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
заочне рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 17 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча Судді