АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1 інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою
її представником ОСОБА_3, на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 28 липня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства « Альфа-Банк»
про визнання кредитного договору
недійсним,

встановила:

В березні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Альфа банк» про визнання договору
недійсним.

Під час розгляду справи позивач
уточнила позовні вимоги та просила
визнати недійсним договір про надання
споживчого кредиту № 490061286 від 01.04.2008
року та стягнути з ПАТ «Альфа банк» на
її користь у якості відшкодування
заподіяної шкоди в порядку ст. 216 та ст.
230 ЦК України кошти в сумі 473792 грн. 12
коп.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 28 липня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач
ОСОБА_2 через свого представника
ОСОБА_3 звернулась з апеляційною
скаргою, в якій просила рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Вказувала, що судом не було встановлено
надання позивачеві банком відомостей,
передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» та п.п. 2.1.,
2.2., 2.3, 2.4, 2.5, 3.7, 3.8 Правил надання банками
України інформації споживачу про
умови кредитування та сукупну вартість
кредиту. Висновок суду, що підпис на
договорі є свідченням ознайомлення з
усією необхідною інформацією, є хибним.

Позивачу не надано необхідної
інформації у письмовому вигляді, чим
введено в оману. Враховуючи, що договір
вчинено з використанням нечесної
підприємницької практики, договір
підлягає визнанню недійсним у повному
обсязі.

В судове засідання сторони та їх
представники не з'явились, про день, час
та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, колегією
суддів визнано за можливе розглянути
справу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 свої позовні вимоги
обґрунтовувала тим, що договір про
надання споживчого кредиту № 490061286 від
01.04.2008 року між нею та ЗАТ «Альфа-Банк»
на суму 27807,62 доларів США укладений з
порушенням вимог чинного
законодавства, а саме ч.1, 2 ст. 11, ч.2 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» та ст. 230 ЦК України.
Зазначила, що інформація, надання якої
передбачено чинним законодавством, не
була їй надана для ознайомлення в
письмовій формі перед підписанням
договору кредиту.

У зв'язку з цим її як споживача було
введено в оману, а відповідно до
положень ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», будь-яка
діяльність, що вводить споживача в
оману є нечесною підприємницькою
практикою. Правочини здійснені з
використанням нечесної
підприємницької практики є недійсними,
тому вважає договір недійсним і таким,
що порушує її права.

Також зазначила, що якщо б вона
одержала від банку необхідну
передбачену Законом інформацію, вона б
отримала більш вигідний для себе
продукт, і договору, що є предметом
позову не існувало б. Усвідомлюючи свої
дії, відповідач замовчав необхідну
позивачу інформацію і отримує
надприбутки, ввівши позивача в оману.
Просила суд визнати кредитний договір
недійсним та в порядку ст. 216 та ст. 230 ЦК
України стягнути з відповідача на її
користь 473 792 грн. 12 коп. заподіяної
матеріальної шкоди, оскільки позивачем
отримано в кредит суму, еквівалентну 140
428 грн. 48 коп., а вже виплачено по
кредитному договору - 307 110 грн. 30 коп.

При вирішенні даного спору судом
встановлено, що 01.04.2008 року між ЗАТ
«Альфа банк», правонаступником якого
є ПАТ «Альфа банк», та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір № 490061286,
відповідно до умов якого банк надав
ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 27 807
доларів США 62 центи для придбання
транспортного засобу з кінцевим
терміном повернення 01.04.2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що кредитний договір № 490061286 від
01.04.2008 року був підписаний обома
сторонами, тому за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК
України договір є укладеним, оскільки
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору,
застережень до договору не
висловлювали. В момент підписання
зазначеного договору позивач отримала
його копію. Підписання договору є
свідченням факту ознайомлення,
розуміння сторонами та згоди сторін з
усіма визначеннями, умовами та змістом
договору.

У пункті 6 розділу 1 кредитного договору
зазначено, що графік здійснення
платежів з повернення кредиту та
детальний розпис сукупної вартості
кредиту з урахуванням реальної
процентної ставки, абсолютного
значення подорожчання кредиту, видів,
предмету та вартості супутніх послуг
викладений в додатку № 1 до договору,
який є його невід'ємною частиною.

Відповідно до розділу 1 п. 8
кредитного договору підпис
позичальника на оригіналі договору є
письмовим підтвердженням, зокрема,
ознайомлення позичальника у письмовій
формі з інформацією про сукупну
вартість кредиту з урахуванням
реальної процентної ставки та значення
абсолютного подорожчання кредиту,
вартості, видів та предметів супутніх
послуг, надання позичальнику іншої
інформації, надання якої вимагає чинне
в Україні законодавство. Підпис
позичальника на цьому договорі є також
письмовим підтвердженням того, що
позичальник в письмовій формі
ознайомлений з загальними умовами
кредитування фізичних осіб ЗАТ «Альфа
банк», затвердженими наказом ЗАТ
«Альфа банк» від 14.01.2008 року № 30, які
йому роз'яснені і зрозумілі та з якими
він цілком згодний.

Крім того, суд першої інстанції вважав,
що позивачем відповідно до ст.60 ЦПК
України не надано в порядку ст.ст. 57-59
ЦПК України належних та допустимих
доказів, які б підтверджували
укладення ним договору кредиту
внаслідок обману. В судовому засіданні
представник позивача не надав суду
доказів на підтвердження того, що умови
договору є несправедливими, як і не
надано доказів, що у відношенні
позивача є нечесна підприємницька
практика з боку відповідача, тобто
порушення відповідачем вимог Закону
України «Про захист прав споживачів»,
не було їх встановлено і під час
розгляду справи в суді.

Виходячи з наявних у матеріалах справи,
досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, висновки суду щодо
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону. Норми
матеріального права - ст.ст. 3, 15, 16, 203, 627,
638, 230 ЦК України , ст. 11, 19 Закону України
«Про захист прав споживачів»
відповідно до спірних правовідносин
застосовані правильно.

Доводи, які викладені в апеляційній
скарзі позивача, є аналогічними
обґрунтуванню позовних вимог і були
предметом перевірки суду першої
інстанції та отримали належну правову
оцінку.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтею 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. У
договорах за участю фізичної особи
споживача враховуються вимоги
законодавства про захист прав
споживачів.

Як вбачається з матеріалів справи, при
підписанні оспорюваного кредитного
договору 01.04.2008 року позивач ОСОБА_2
своїм підписом погодилась на всі умови
кредитного договору, що укладений на
строк до 01.04.2015 року, використала
наданий кредит, проте через шість
років , протягом яких вона виконувала
умови договору, позивач визначилась,
що її право, як споживача, є порушеним
незрозумілістю умов договору та
веденням її в оману.

Доводи апелянта щодо ненадання їй
інформації, передбаченої Законом
України «Про захист прав споживачів»,
спростовуються змістом п. 8 розділу 1
договору, в якому зазначено, що підпис
позичальника на оригіналі договору, що
залишається в банку, є письмовим
підтвердженням: отримання
позичальником свого примірнику
договору, що складається з першого та
другого розділів в дату його укладення;
ознайомлення позичальника у письмовій
формі з інформацією про сукупну
вартість кредиту з урахуванням
реальної процентної ставки, значення
абсолютного подорожчання кредиту,
вартості, видів та предметів супутніх
послуг.

Відповідно до змісту п.2.8 кредитного
договору, платежі з повернення кредиту
та сплати процентів за його
користування здійснюються щомісячно
рівними частинами відповідно до
графіку платежів та розрахунку
сукупної вартості споживчого кредиту
та реальної процентної ставки, з
урахуванням вартості всіх супутніх
послуг, який є додатком № 1 до договору
та його невід'ємною частиною в порядку
та на умовах, визначених цим договором.
У разі сплати у валюті кредиту - 1 числа
кожного місяця рівними частинами в
сумі 529 доларів США.

Пунктом 2.12 розділу 1 договору
визначено, що сукупна вартість кредиту
з урахуванням вартості супутніх послуг
визначена в додатку № 1 до договору,
який є його невід'ємною частиною.

Отже, суд першої інстанції прийшов до
правомірного висновку про відсутність
доказів про недотримання банком вимог
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів» при підписані кредитного
договору з позивачем.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК
України правочин визнається судом
недійсним, якщо одна сторона навмисно
замовчує існування обставин, які мають
істотне значення і можуть перешкодити
вчиненню правочину. Істотними умовами
кредитного договору відповідно до
змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є
умови про мету, суму і строк кредиту,
умови і порядок його видачі і
погашення, розмір, порядок нарахування
та виплата процентів, відповідальність
сторін.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 подала до суду
письмовий доказ - копію власноручно
підписаного оспорюваного кредитного
договору. Згідно з текстом укладеного
сторонами кредитного договору такі
умови договором передбачені.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми
закону правочин може бути визнаний
таким, що вчинений під впливом обману, у
випадку навмисного цілеспрямованого
введення іншої сторони в оману
стосовно фактів, які впливають на
укладення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення (п.
20 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»).

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції правильно зазначено про
недоведеність позовних вимог про
недійсність кредитного договору у
зв'язку із введенням відповідачем
позивача в оману, оскільки позивачем
не було вказано, стосовно яких обставин
або умов кредитного договору її було
введено в оману відповідачем.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 містить
посилання на недійсність договору з
огляду на порушення банком Закону
України «Про захист прав споживачів»,
відповідно до статті 19 якого
правочини, здійснені з використанням
нечесної підприємницької практики, є
недійсними. Апелянт вказує, що оскільки
позивачу не було надано усієї
необхідної інформації, чи надано її в
неповному обсязі, чи в чіткій,
незрозумілій формі - правочин є таким,
що вчинений з використанням нечесної
підприємницької практики, яка вводить
споживача в оману.

Однак зазначені доводи колегія суддів
вважає необґрунтованими, оскільки
вони містять лише загальний аналіз
чинного законодавства щодо захисту
прав споживачів, яке передбачає
підстави визнання правочинів
недійсними, тоді як жодних конкретних
посилань, яка саме інформація, яка б
вплинула на її свідомий вибір під час
укладання договору, не була надана
позивачу чи надана в незрозумілій
формі - апеляційна скарга позивача не
містить.

Доводи апелянта про здійснення
відповідачем нечесної підприємницької
діяльності не підтверджені
відповідними доказами.

Таким чином, при розгляді даної справи
наявними в справі доказами не
встановлено підстав відповідно до ст.
203, 215, 230 ЦК України, згідно з якими
необхідно визнати недійсним
вищевказаний кредитний договір.

Отже, розглядаючи спір у межах
заявлених вимог, суд вірно встановив
правовідносини сторін, що чітко
випливають з умов укладеного договору,
відповідність його закону та наявність
волевиявлення сторін на укладення
такого договору.

Аналізуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність рішення
суду, оскільки з матеріалів справи
вбачається, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів, які
дають підстави вважати, що кредитний
договір укладений із застосуванням
обману щодо позивача, адже підписи
позивача на кожній сторінці договору
свідчать про те, що вона ознайомилась з
умовами договору та погодилась із ними.
Крім того, при підписанні даного
договору всі передбачені чинним
законодавством вимоги для укладення
договору відповідачем були дотримані.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позову відповідає вимогам
закону і обставинам справи, рішення
суду є законним і обґрунтованим.

Тому колегія суддів дійшла висновку,
що доводи апелянта не спростовують
наведеного і зроблених в рішенні суду
першої інстанції висновків, в зв'язку з
чим підстави для його скасування і
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 312- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 28 липня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: