АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7200/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Слюсар Л. П. Доповідач - Свистунова
О.В. Категорія 32
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Книш
К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.
Дніпропетровську Дніпропетровської
області

на рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 04 червня
2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.
Дніпропетровську Дніпропетровської
області про стягнення моральної шкоди
внаслідок виробничої травми на
виробництві, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У червні 2013 року позивачка звернулась
до Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.
Дніпропетровську Дніпропетровської
області про стягнення моральної шкоди
внаслідок виробничої травми на
виробництві, від сплати судового збору
звільнена, відповідно до вимог чинного
законодавства.

У обґрунтування позовних вимог,
позивач посилається на ті обставини, що
вона працювала на Дніпропетровському
пивобезалкогольному комбінаті
«Дніпро», перейменований у Закрите
акціонерне товариство «
Дніпропетровський пивоварний завод
«Дніпро», нині ПРАТ «Дніпро», з 17
листопада 1971 року машиністом автомата
розливу по 4 розряду, з 01 грудня 1971 року
переведена на посаду змінного майстра
варочного цеху. Була звільнена 31 травня
2005 року за п.1 ст.40 КЗпП України (
скорочення штату). Її дівоче прізвище
ОСОБА_2. 21 липня 1972 року під час
виконання трудових обов'язків
позивачка отримала травму - термічні
опіки водяним паром та рідиною ІІ-ІІІ
ступеню обличчя, шиї, тулуба і кінцівок,
80% шкіряного покрову. Ускладнений
опіковий шок. Отримання виробничої
травми підтверджується актом №9, форма
Н-1 про нещасний випадок на виробництві
від 28 липня 1972 року. Первинний МСЕК
вона пройшла 21 лютого 2005 року.
Вторинний та безстроковий МСЕК
позивачка пройшла 18 грудня 2006 року з
встановленням ІІІ групи інвалідності
та 50% втрати професійної
працездатності. Вона потребує
санітарно-курортного,
медикаментозного лікування у
травматолога, невропатолога,
психіатра.

Позивачка вважає, що внаслідок
отримання травми на виробництві та її
наслідків їй спричинена моральна
шкода, оскільки вона постійно та
безстроково після отримання травми
перебуває на обліку у психіатра,
невропатолога, хірурга, терапевта та
інших лікарів. На фоні термічної травми
у неї виникли патології інших
внутрішніх органів. Їй спричинені
фізичні страждання, а саме гострий біль
в момент отримання травми та в період
подальшого лікування. На її тілі
залишилися невиліковні шрами та рубці,
які спричиняють їй косметичний
дискомфорт. Згідно епікризів з
історії хвороби вона постійно відчуває
психолого- психічний дискомфорт, який
порушує її нормальний, звичний хід та
образ життя. У неї погіршився душевний
стан, відчуває слабкість, дратливість,
зниження настрою, тривога, виникає
безсоння, знижена пам'ять на плинні
події. Вона вимушена постійно
використовувати знеболювальні медичні
препарати, постійно вживати
нейролептики, анальгетики,
антидепресанти, які не приносять їй
бажаного знеболювального та
лікувального результату. І як
результат в неї розпалася сім'я.
Моральна шкода оцінена позивачкою в
розмірі 100000 грн. Просила суд стягнути з
відповідача на її користь 100000 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я
внаслідок виробничої травми.

Рішенням Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
04 червня 2014 року позовні вимоги
задоволені частково.

Стягнуто із Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.
Дніпропетровську на користь ОСОБА_2 в
рахунок відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я
внаслідок отримання виробничої травми
5000 грн. Вирішено питання стосовно
судових витрат по справі.

У апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду скасувати та
постановити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог, з тих підстав, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з порушенням
норм матеріального і процесуального
права.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в межах
заявлених вимог та на підставі тих
доказів, що надані були сторонами під
час розгляду справи по суті, в
достатньо повному обсязі з'ясував
права і обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2
з 17 листопада 1971 року працювала
машиністом автомата розливу по 4
розряду на Дніпропетровському
пивобезалкогольному комбінаті «
Дніпро», перейменований на Закрите
акціонерне товариство «
Дніпропетровський пивоварний завод «
Дніпро», нині ПРАТ «Дніпро». З 01
грудня 1971 року переведена на посаду
змінного майстра варочного цеху. Була
звільнена 31 травня 2005 року на підставі
п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з
скороченням штату, що підтверджується
трудовою книжкою (а.с.8-13)

Так, 21 липня 1972 року під час виконання
трудових обов'язків позивачка отримала
виробничу травму, а саме отримала
термічні опіки водяним паром та
рідиною ІІ-ІІІ ступеню обличчя, шиї,
тулуба і кінцівок, 80% шкіряного покрову.
Крім того, у позивачки ускладнений
опіковий шок (а.с.15,16). Отримання
виробничої травми підтверджується
актом №9, форма Н-1 про нещасний випадок
на виробництві від 28 липня 1972 року
(а.с.19-20,107-111). Первинний МСЕК ОСОБА_2
пройшла 21 лютого 2005 року група
інвалідності не встановлена, ступінь
втрати професійної працездатності у
зв'язку з виробничою травмою 25%, виписка
з акту огляду МСЕК про результати
визначення ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках, потреби у
додаткових видах допомоги Серія ДНА -02
№00012 (а.с.112). Вторинний та
безстроковий МСЕК позивачка пройшла 18
грудня 2006 року з встановленням ІІІ
групи інвалідності та 50% втрати
професійної працездатності, довідка
про результати визначення ступеня
втрати професійної працездатності у
відсотках, потреби у додаткових видах
допомоги Серія ДНА-02 №015267 ( а.с. 21).

З 14.03.2005 року ОСОБА_2 перебуває на обліку
у Відділенні виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.
Дніпропетровську та отримує щомісячну
страхову виплату і витрати на медичну
та соціальну допомогу, потребу в яких
визначено висновками МСЕК. ОСОБА_2 було
сплачено одноразову допомогу у зв'язку
зі стійкою втратою професійної
працездатності у розмірі 14551,75 грн. та
проводиться щомісячна страхова
виплата в розмірі 145,52 коп.
Відшкодування спричиненої моральної
шкоди ОСОБА_2 не здійснювалося.

ОСОБА_2 вказала, що причинена
моральна шкода полягає в тому, що вона
постійно відчуває фізичний біль,
переживання, постійно змушена приймати
лікарські препарати, знаходиться в
депресивному стані.

У відповідності до ст.ст. 21, 28, 30,
34, 35 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" право на отримання
потерпілим страхових виплат у разі
настання стійкої втрати
працездатності, зокрема виплати за
моральну шкоду, виникає в особи з дня
встановлення їй такої стійкої втрати
працездатності вперше
висновком медико-соціальної
експертної комісії.

У відповідності до ст.ст. 21, 28, 34
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" у редакції, чинній до
прийняття Закону України "Про
Державний бюджет України на 2006 рік" від
20 грудня 2005року та Закону України
"Про Державний бюджет України на 2007
рік", передбачали обов'язок саме
відділення Фонду провести потерпілому
страхову виплату за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння
йому такої шкоди.

У відповідності до ст.58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

У відповідності до ч.1, 2 ст.5 ЦК України
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набуття ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, оскільки позивачка є
застрахованою особою, відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", їй призначені
передбачені вказані Законом страхові
виплати, але не відшкодовано
спричинену їй моральну шкоду.

Виходячи з наявності спричинення
позивачці моральної шкоди, незалежно
від наявності з цього приводу висновку
МСЕК, яку необхідно відшкодувати
позивачу за рахунок Фонду соцстраху,
так як стійка втрата працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням
вперше встановлено у період з 01.04.2001
року по 31.12.2005 року, тобто під час дії
законодавчих актів, які надавали
потерпілим таке право.

Таким чином, ОСОБА_2 має право на таке
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду соцстраху, так як
втратила працездатність у зв'язку з
виробничою травмою, яке вперше їй
встановлено у лютому 2005 року.

З урахуванням викладених обставин та
наданих в порядку ст. 60 ЦПК України
доказів, колегія суддів вбачає
наявність спричинення позивачу
моральної шкоди, незалежно від
наявності чи відсутності з цього
приводу висновку МСЕК, яку повинен
відшкодовувати позивачу відповідач, як
одну із передбачених Законом України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, що спричинили втрату
працездатності» страхових виплат.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги про те, що право
відшкодовувати моральну шкоди
належить роботодавцю.

Відповідно до ст. 43 Конституції
України кожен вправі заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується, що
забезпечується в тому числі належними,
безпечними і здоровими умовами праці,
обов'язок створити які з впровадженням
сучасних санітарно-гігієнічних
засобів для запобігання виникненню
професійних захворювань покладений ст.
153 КЗпПУ за трудовим договором на
роботодавця. Небезпечні та шкідливі
умові праці і фактори на робочому
місці, про які згідно зі ст. 29 КЗпПУ
попереджається працівник до
фактичного допуску до роботи, за своєю
природою є обставинами, що свідчать про
ступінь ймовірності виникнення
внаслідок виконання обумовленої
трудовим договором роботи
професійного захворювання з втратою
працездатності, про виникнення якого
сторонам трудового договору (ст. 21
КЗпПУ) заздалегідь невідомо, бо воно не
є неминучим. У зв'язку з цим працівник,
даючи розписку, засвідчує лише свою
обізнаність з ризиком захворювання,
виникнення якого припускається і не
залежить від волі осіб, та з яким
пов'язана втрата здоров'я і
працездатності, як професійної, так і
загальної, а не дає згоду на втрату цієї
працездатності. Вжиття з свого боку
всіх можливих заходів для створення
безпечних і нешкідливих умов праці для
запобігання таким обставинам
відповідач не довів, не спростувавши
презумпцію своєї вини за ст. 614 ЦК
України.

Відповідно до вищевказаного
вбачається виникнення у позивача
права, а у відповідачів обов'язку за ст.
237-1 КЗпПУ на виплату грошової суми за
моральну шкоду, як про це відзначав
Пленум Верховного Суду України в п.п. 6,
13 постанови № 4 від 31.03.1995 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди».

Приймаючи до уваги, що обставини,
викладені в позовній
заяві про спричинення моральної шкоди
позивачеві, знайшли документальне
підтвердження, а також враховуючи
настання для позивача негативних
наслідків, а саме: 50 відсотків втрати
працездатності на безстроковий термін,
перебування тривалого часу на
лікуванні, постійно та безстроково
після отримання травми перебування на
обліку у психіатра, невропатолога,
хірурга, терапевта та інших лікарів.

На тілі позивачки залишилися
невиліковні шрами та рубці, які
спричиняють їй косметичний дискомфорт.
Згідно епікризів з історії хвороби
позивачка постійно відчуває психолого
- психічний дискомфорт, який порушує її
нормальний, звичний хід та образ життя.
У неї погіршився душевний стан,
відчуває слабкість, дратливість,
зниження настрою, тривога, виникає
безсоння, знижена пам'ять на плинні
події. Вона вимушена постійно
використовувати знеболювальні медичні
препарати, постійно вживати
нейролептики, анальгетики,
антидепресанти, які не приносять їй
бажаного знеболювального та
лікувального результату.

На підставі вищевикладеного, суд
першої інстанції правильно прийшов до
висновку, що позивачці ОСОБА_2 дійсно
спричинено моральну шкоду, яка
підлягає відшкодуванню, однак
позивачкою не обґрунтовано та не
доведено розмір моральної шкоди, який
визначено нею у сумі 100000 грн.

Враховуючи конкретні обставини справи,
у тому числі ступінь втрати
професійної працездатності, наслідків
завданої шкоди здоров'ю, характер і
тривалість страждань, суд першої
інстанції правильно зменшив суму, яку
просила стягнути позивачка до розміру
у 5000 грн.

Таким чином, колегією суддів не можуть
бути взяті до уваги доводи апеляційної
скарги відповідно відсутності факту
моральної шкоди, як необґрунтовані

Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами, а також
поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
відповідача не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці, та
особистого тлумачення апелянтом норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Встановивши вказані обставини та
докази в їх підтвердження, суд прийшов
до правильного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Інші доводи апеляційної скарги
не спростовують правильність
висновків у рішеннях суду, протирічать
вимогам законодавства, яке регулює
спірні правовідносини, матеріалам
справи, зводяться до переоцінки
доказів по справі.

Судом першої інстанції у
досить повному обсязі з'ясовані права
та обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та
конкретні обставини справи, судове
рішення відповідає вимогам норм
матеріального і процесуального права і
тому, колегія апеляційного суду вважає,
що згідно до ст. 308 ЦПК України правових
підстав для скасування рішення не
вбачає, а тому, доводи апеляційної
скарги підлягають відхиленню, а
рішення суду першої інстанції
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.
Дніпропетровську Дніпропетровської
області - відхилити.

Рішення Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
04 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді