АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7262/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Токар Н. В. Доповідач - Свистунова
О.В. Категорія 30
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Книш
К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
01 липня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення майна
набутого без достатньої правової
підстави та стягнення витрат по
ремонтним роботам, -

В С Т А Н О
В И Л А:

Позивач ОСОБА_2, уточнивши в подальшому
свої вимоги, у квітні 2014 року звернувся
до Красногвардійського районного суду
м. Дніпропетровська з позовною заявою
до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
повернення майна набутого без
достатньої правової підстави та
стягнення витрат по ремонтним роботам,
сплативши судовий збір, відповідно до
вимог чинного законодавства.

У обґрунтування позовних вимог
посилався на ті обставини, що у період з
10 серпня 2012 року по грудень 2012 року він
здійснив капітальний ремонт квартири
АДРЕСА_1, для подальшого спільного
проживання позивача та доньки
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5, з якою
позивач перебував у близьких
стосунках. Для виконання ремонтних
робіт були укладені договори підряду,
після завершення підрядних робіт були
підписані акти прийому - передачі
виконаних робіт, підрядні роботи були
виконані на суму 19050 грн. 00 коп., які були
сплачені ОСОБА_2, під час проведення
ремонтних робіт позивач здійснював
закупівлю будівельних матеріалів на
суму 35375 грн. 04 коп., що підтверджено
відповідними квитанціями. На початку
грудня 2012 року відповідач ОСОБА_5
повідомила, що не бажає продовжувати з
ним стосунки та не бачить у майбутньому
їх спільний побут. Тому, позивач 26.03.2013
року направив до відповідача ОСОБА_3
вимогу про сплату вартості витрачених
коштів на закупівлю будівельних
матеріалів та виконання ремонтних
робіт. Оскільки, зазначена вимога у
добровільному порядку не виконана,
позивач вимушений звернутися до суду.
Крім того, позивач вважає, що діями
відповідачів йому спричинена моральна
шкода, яку позивач оцінює у 10000 грн. 00
коп. та яку також просив стягнути з
останніх.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
01 липня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач
просить рішення суду скасувати та
постановити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги, з тих
підстав, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в межах
заявлених вимог та на підставі тих
доказів, що надані були сторонами під
час розгляду справи по суті, в
достатньо повному обсязі з'ясував
права і обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що власниками
квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, ОСОБА_5, що
підтверджено копією свідоцтва про
право власності на житло, видане 04
червня 2008 року КЖЕП «Південне» (а.с.30) та
зареєстровано у встановленому законом
порядку в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської
обласної ради (а.с.31).

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у
зареєстрованому шлюбі не перебували.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивач, відповідно до вимог ст.10
ЦПК України, на підставі належних та
допустимих доказів, з урахуванням
положень ст.ст.57-59 ЦПК України мав
довести, зазначені ним обставини у
справі, зокрема, витрачання ним саме
власних грошових коштів у сумі 54425 грн.
04 коп. на проведення ремонтних робіт та
закупівлю будівельних матеріалів для
квартири АДРЕСА_1, яка належить
відповідачам, однак, таких доказів він
суду не надав. Натомість, колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції обґрунтовано прийнято в
якості належних та допустимих доказів
саме показання відповідачки ОСОБА_3,
допитаної в якості свідка, а також
інших свідків: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
допитаних в ході розгляду справи, які,
кожний окремо, підтвердили факт
позичання грошових коштів для
поліпшення житлових умов ОСОБА_4 у
квартирі АДРЕСА_1. Зазначені показання
не були належним чином спростовані
позивачем у справі. А надані ним в
якості доказу витрат власних грошових
коштів на ремонт квартири копії
квитанцій та копії товарних чеків
(а.с.11-28) суд обґрунтовано визнав як
неналежний доказ. Оскільки, у
відповідності до вимог ст.. 59 ЦПК
України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Крім того, позивачем не було доведено,
на які конкретно роботи та їх об'єм,
були використані зазначені ним у
позові будівельні матеріали, тобто,
відповідних доказів позивачем суду ні
першої інстанції, ні апеляційної
інстанції не було надано, як і не надано
доказів того, що все придбане було
використане позивачем саме на ремонтні
роботи у квартирі АДРЕСА_1, яка належить
відповідачам.

Надані позивачем суду акти
прийому-передачі виконаних робіт від
11.09.2012 року (а.с.40), від 23.09.2012 року (а.с.47),
від 14.11.2012 року (а.с.52), від 18.09.2012 року
(а.с.57), суд першої інстанції також
правильно визнав неналежними та
недопустимими доказами по справі,
оскільки з останніх не вбачається, де
саме та в якому саме об'ємі були
проведені підрядниками ремонтні
роботи.

Доводи апеляційної скарги про
стягнення з відповідачів на його
користь в рахунок відшкодування
моральної шкоди у сумі 10000,00 грн. не
можуть бути взяти до уваги, як
необґрунтовані.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода відшкодовується
грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості. Моральна
шкода відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування. Моральна
шкода відшкодовується одноразово, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року №6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди», під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема у моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні нормальних
життєвих зв'язків через неможливість
продовження активного громадського
життя.

В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №4 від 31.03.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» є
роз'яснення, що відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати,
чим підтверджується факт заподіяння
позначених моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, згідно із ч.3 ст.10,
ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст.11 ЦПК
України встановлює, що суд розглядає
справу за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Апелянт не надав ні суду першої
інстанції, ні суду апеляційної
інстанції доказів того, що поведінка
відповідачів була протиправною, а
також доказів на підтвердження
причинного зв'язку між протиправними
діями відповідачів та душевними
стражданнями позивача.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами, а також
поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
відповідача не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці, та
особистого тлумачення апелянтом норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Встановивши вказані обставини та
докази в їх підтвердження, суд прийшов
до правильного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Інші доводи апеляційної скарги
не спростовують правильність
висновків у рішеннях суду, протирічать
вимогам законодавства, яке регулює
спірні правовідносини, матеріалам
справи, зводяться до переоцінки
доказів по справі.

Судом першої інстанції у
досить повному обсязі з'ясовані права
та обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та
конкретні обставини справи, судове
рішення відповідає вимогам норм
матеріального і процесуального права і
тому, колегія апеляційного суду вважає,
що згідно до ст. 308 ЦПК України правових
підстав для скасування рішення не
вбачає, а тому, доводи апеляційної
скарги підлягають відхиленню, а
рішення суду першої інстанції
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
01 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді