АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9852/2014
Головуючий у І інстанції - Кушнір С.І.
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

Головуючого судді Андрієнко
А.М.

Суддів: Соколової
В.В.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Редька О.А.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 03 червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - Головне
управління юстиції у м. Києві, про
розірвання договору довічного
утримання та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору
довічного утримання удаваним,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_4 у вересні 2013 року
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
про розірвання договору довічного
утримання, укладеного між ними 25.11.2006
року, мотивуючи тим, що протягом дії
договору відповідач не виконує взяті
на себе зобов'язання, які передбачені
договором, а саме не забезпечує
позивача необхідною матеріальною
допомогою, визначеною умовами
договору. Крім того, відповідач взагалі
не з'являється до позивача та ігнорує
потреби і стан його здоров'я .
Розірвати договір у добровільному
порядку відповідач відмовився, тому
позивач звернувся з позовом до суду за
захистом свого порушеного права.

Позивач ОСОБА_2 у лютому 2014 року
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_4 про визнання
договору довічного утримання від 25.11.2006
року удаваним правочином, мотивуючи
тим, що ОСОБА_4 є його рідним дядьком по
матері. 9 серпня 2005 року, коли він
приїхав з Росії до відповідача в гості,
ОСОБА_4 запропонував йому купити в
нього Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, де
він проживав разом з дружиною, на що
ОСОБА_2 погодився. Вартість частини
квартири була між ними узгоджена і
становила 100 000 грн., гроші були передані
в присутності дружини та брата. 25.11.2006
року було укладено договір довічного
утримання на іншу 12 частину квартири
на прохання ОСОБА_4, щоб ОСОБА_2 не
виселив його з квартири. Він вважає, що
договір, укладений 25.11.2006 року є
удаваним правочином, так як фактично
сторони уклали договір купівлі-продажу
квартири.

Ухвалою суду від 11.03.2014 року об'єднано в
одне провадження позовну заяву ОСОБА_4
до ОСОБА_2 про розірвання договору
довічного утримання та позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про визнання договору довічного
утримання удаваним правочином.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 03 червня 2014 року первісний
позов задоволено. Розірвано договір
довічного утримання, укладений 25.11.2006
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений
державним нотаріусом 5 Київської
державної нотаріальної контори,
зареєстрований в реєстрі за № 4-2543.
Повернуто Ѕ частину квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 44,4 кв.м., жилою площею
31,3 кв.м. у власність ОСОБА_4. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь держави судовий збір
в сумі 243, 6 грн. В задоволенні
зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким зустрічний позов
задовольнити, а первісний позов
залишити без задоволення, вказуючи на
те, що суд неповно з'ясував обставини
справи, зібраним доказам не дав
належної оцінки та допустив порушення
норм матеріального і процесуального
закону.

В суді апеляційної інстанції
представник апелянта підтримав
апеляційну скаргу, просив її
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати та постановити
нове рішення про задоволення позовних
вимог ОСОБА_2 та відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_4

ОСОБА_4 та його представник
просили відхилити апеляційну скаргу,
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обгрунтованість постановленого
рішення в цій частині, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає із
наступних підстав.

Судом встановлено, 9 серпня 2005
року ОСОБА_4 вчинив заповіт на ім. я
ОСОБА_2 на все рухоме та нерухоме майно,
а його дружина уклала договір
довічного утримання з ОСОБА_2 на 12
частину спірної квартири, яка після
смерті дружини ОСОБА_4 перейшла у
власність ОСОБА_2.

Як вбачається із позовної заяви
самого ОСОБА_2 в той же час ним було
передано за розпискою 100 000 гривень
подружжю ОСОБА_2

25.11.2006 року між позивачем ОСОБА_4
та відповідачем ОСОБА_2 було укладено
договір довічного утримання,
посвідчений державним нотаріусом
П'ятої Київської державної
нотаріальної контори Мельник І.Р.,
зареєстрований в реєстрі за №4-2543.

Відповідно до п.1 договору, ОСОБА_4
передав у власність ОСОБА_2 належну
йому на праві приватної власності Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно п. 5 договору, ОСОБА_2
зобов'язався надавати ОСОБА_4 щомісяця
матеріальне забезпечення, сума якого
визначена сторонами в розмірі 2000,00 грн.

Пунктом 6 договору передбачено, що
ОСОБА_2 зобов'язується забезпечити
житлом ОСОБА_4 шляхом збереження права
безоплатного довічного проживання в
квартирі, частина якої відчужується.

Відповідно до довідки ф.3 від 13.02.2013 року
в квартирі АДРЕСА_1 з 24.12.1999 року
зареєстрований ОСОБА_4, власником є
ОСОБА_2

Відповідно до ст.. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про визнання договору довічного
утримання удаваним правочином, суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що ОСОБА_2
не надав належних та допустимих
доказів на підтвердження своїх вимог
та заперечень.

Відповідно до ст.. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
( продавець) передає майно ( товар) у
власність другій стороні ( покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти товар і сплатити за нього
певну грошову суму.

Позивач за зустрічним позовом не надав
доказів того, що за 12 частину квартири,
на яку укладено договір довічного
утримання з ОСОБА_4, він передавав
ОСОБА_4 кошти.

Ті обставини, що 12 частина квартири в
2005 році перейшла у власність ОСОБА_2 і в
той же час передавалися ним кошти в
розмірі 100 000 грн ОСОБА_2 в даний час не
оспорюються .

На іншу 12 частину квартири, яка
належала на праві власності ОСОБА_4
було укладено договір довічного
утримання з метою надати ОСОБА_4
можливість дожити в своїй квартирі до
смерті, спростовує пояснення ОСОБА_2
про укладення цього договору як
удаваного правочину, оскільки
зазначені договори мають відмінність
саме у тому, що за договором
купівлі-продажу майно передається
покупцеві, а за договором довічного
утримання право власності на майно
переходить до набувача, однак, воно
залишається в користуванні
відчужувача до його смерті.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про те,
що волевиявлення відчужувача було
спрямоване саме на вчинення договору
довічного утримання, а не на
купівлю-продаж 12 частини квартири, що
фактично визнається і самим ОСОБА_2,
який в своєму позові зазначив, що
ОСОБА_4 умовив його укласти договір
довічного утримання, щоб той не виселив
його із квартири.

Доказів того, що кошти в розмірі 100 000
грн передавалися саме за 12 частину
квартири, яка належала на праві
власності ОСОБА_4, ОСОБА_2 не надав, у
розписці, на яку він посилається, дата
передачі коштів не зазначена.

Суд першої інстанції також прийшов до
правильного висновку про задоволення
позовних вимог в частині розірвання
договору довічного утримання,
посвідченого державним нотаріусом
П'ятої Київської державної
нотаріальної контори МельникІ.Р., 25
листопада 2006 року, зареєстрований в
реєстрі за №4-2543, оскільки ОСОБА_2 не
надав доказів утримання ОСОБА_4, не
виконував умови договору , не пересилав
кошти в суми 2000 грн щомісячно та не
сплачував квартирну плату, що є
підставою для розірвання договору
довічного утримання.

Посилання представника ОСОБА_2 на
розписку ОСОБА_4 ( а.с. 72) про те, що він
отримує щомісячно по 2000 грн і
покриваються його витрати на ліки,
колегія суддів не приймає до уваги, так
як час написання розписки невідомий,
крім того, обставини, викладені в
розписці спростовуються поясненнями
свідків- сусідів ОСОБА_4 та поясненнями
самого представника ОСОБА_6, який
пояснив, що ОСОБА_2 завідомо не міг
надавати довічне утримання ОСОБА_4,
оскільки вважав правочин удаваним, та
оскільки він мешкає в іншій країні і
позбавлений можливості надавати
допомогу ОСОБА_4

За таких обставин суд першої
інстанції повно та всебічно з'ясував
обставини справи, зібраним доказам дав
належну оцінку і прийшов до
правильного висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав,що наведені в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 308 , 313-314, 316
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного
суду м.Києва від 3 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подання до
цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :