№
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2014 року
м.
Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд
Житомирської області в складі:
головуючого - судді Замеги О.В., при
секретарі Павлюк - Жук А.В., за участю
позивачки, її представника ОСОБА_1,
представника відповідача Мельничука
Д.О., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до Бердичівської міської ради
про визнання права власності,-

В С Т А Н О В
И В:

ОСОБА_3 звернулась до суду з
позовом, в якому просить визнати за нею
право власності на житловий будинок №
173 по вул. Войкова в м. Бердичеві.

Позовні вимоги мотивує тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько - ОСОБА_4,
спадкоємицею якого є вона, його донька.
Після смерті її батька відкрилася
спадщина, яка складається з житлового
будинку АДРЕСА_1. Вказаний будинок
побудував її батько, та проживав в
ньому на протязі останніх шести років
свого життя. Для прийняття спадщини
вона звернулася з відповідною заявою
до Бердичівської державної
нотаріальної контори. На підставі її
заяви державним нотаріусом
Бердичівської державної нотаріального
контори було відкрито спадкову справу.
05 березня 2014 року державним нотаріусом
було винесено постанову про відмову у
вчиненні нотаріальної дії, в зв'язку з
тим, що неможливо встановити місце
відкриття спадщини. Спадщину вона
прийняла так як від дня смерті батька й
по сьогоднішній день (тобто на протязі
61 року) проживає у вказаному будинку,
користується ним, підтримує будинок у
належному стані, сплачує всі
комунальні та інші платежі, а тому
просить визнати за нею право власності
на даний будинок.

У відкритому судовому засіданні
позивачка і її представник ОСОБА_1
позовні вимоги підтримали з підстав
зазначених в позовній заяві.

У відкритому судовому засіданні
представник відповідача Мельничук Д.О.
позовні вимоги не визнав, надав
заперечення проти позову.

Суд, заслухавши пояснення
свідків, перевіривши матеріали справи,
вважає, що позовні вимоги позивачки
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлені такі
юридичні факти.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько
позивачки- ОСОБА_4, що підтверджується
копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від
17.04.2013 року( а.с.9).

Спадкоємицею якого є його
донька - ОСОБА_3, що підтверджується
копіями свідоцтва про народження
НОМЕР_2 від 13.06.1937 року, та свідоцтва про
одруження серія НОМЕР_3 від 03.05.1956 року(
а.с. 8, 16).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася
спадщина, яка складається з житлового
будинку АДРЕСА_1.

Вказаний житловий будинок побудував
ОСОБА_5, який проживав в ньому на
протязі останніх шести років свого
життя, даний факт в судовому засіданні
підтвердили свідки: ОСОБА_3, ОСОБА_6.

Для прийняття спадщини ОСОБА_3
звернулася з відповідною заявою до
Бердичівської ДНК. На підставі її заяви
державним нотаріусом Бердичівської
державної нотаріальної контори Ситник
О.Б. було відкрито спадкову справу, інші
спадкоємці із заявами про прийняття
спадщини до нотаріальної контори не
зверталися.

05 березня 2014 року державним нотаріусом
Бердичівської державної нотаріального
контори Ситник О.Б. було винесено
постанову про відмову у вчиненні
нотаріальної дії, в зв'язку з тим, що
неможливо встановити місце відкриття
спадщини, що підтверджується копією
постанови про відмову у вчинення
нотаріальної дії від 05.03.2014 року №
512/02-31( а.с.10,11).

Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України,
місцем відкриття спадщини є останнє
місце проживання спадкодавця.

Відповідно до п. 3.1. листа ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13«Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування», право власності
спадкоємця на спадкове майно підлягає
захисту в судовому порядку шляхом його
визнання у разі, якщо таке право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності (ст. 392 ЦК України).

При вирішенні спору про визнання права
власності на спадкове майно потрібно
розмежовувати час і підстави
виникнення права власності у
спадкодавця, які кваліфікуються
відповідно до законодавства України
чинного на час виникнення права
власності та підстави спадкування
зазначеного майна, що визначаються на
час відкриття спадщини та згідно із п. 5
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України.

Так, з 1948 року до 1988 року питання
набуття права власності регулювались
Указом Президії Верховної Ради СРСР
від 26 серпня 1948 року «Про право
громадян на купівлю і будівництво
індивідуальних житлових будинків»
(далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був
визнаний таким, що втратив чинність,
Указом Президії Верховної Ради СРСР
від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і
прийнятою відповідно до Указу від 26
серпня 1948 року постановою Ради
Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року
«Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - постанова
від 26 серпня 1948 року), які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948
року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Лише 5 серпня 1992 року вперше на
законодавчому рівні було встановлено
порядок та умови прийняття в
експлуатацію об'єктів будівництва
постановою Кабінету Міністрів України
від 5 серпня 1992 року № 449 "Про порядок
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів державного
замовлення" (яка на сьогодні втратила
чинність), тобто до 5 серпня 1992 року
взагалі не передбачалась процедура
введення приватних житлових будинків в
експлуатацію при оформленні права
власності на них, так як наслідок
оформлення будь-яких документів щодо
цього.

Отже, відповідно до Указу від 26 серпня
1948 року та Постановою від 26 серпня 1948
року до 1988 року підставою виникнення у
громадянина права власності на жилий
будинок був сам факт збудування ним
його з додержанням вимог цих актів
законодавства (Ухвала ВССУ з розгляду
цивільних і кримінальних справ від
29.01.2014 р. справа № 6-49180св13).

Оскільки батько ОСОБА_3 - ОСОБА_4 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, отже і правовідносини
спадкування виникли до 1 січня 2004 року,
та враховуючи вимоги ПРИКІНЦЕВИХ ТА
ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Цивільного
кодексу України, положення Постанови
Пленуму ВС України «Про судову
практику у справах про спадкування» № 7
від 30 травня 2008 року, до вказаних
правовідносин необхідно застосовувати
законодавство чинне на час відкриття
спадщини, тобто норми Цивільного
кодексу Української РСР.

Відповідно до статті 549 ЦК Української
РСР спадкоємець вважається таким, що
прийняв спадщину якщо він фактично
вступив в управління чи володіння
спадковим майном.

Зазначені у вказаній вище статті дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Враховуючи вимоги ст. 549 ЦК Української
РСР, спадщину позивачка прийняла так як
від дня смерті батька й по сьогоднішній
день (тобто на протязі 61 року) проживає
у вказаному будинку, користуюся ним, та
підтримую будинок у належному стані,
сплачую всі комунальні та інші платежі.

Також з паспорту ОСОБА_3 вбачається,
що вона зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1(а.с.7).

Оскільки на нерухоме майно, не було
оформлено право власності, тому згідно
з листом Міністерства юстиції України
від 21.02.2005 року №19-32/319 «Щодо порядку
оформлення документів в разі смерті
власника нерухомого майна» таке право
в разі відсутності правовстановлюючих
документів вирішується в судовому
порядку.

Згідно зі ст. 316 Цивільного
Кодексу України, право власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонено законом, зокрема і
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлено
судом.

У відповідності до ст. 1216 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов»язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов»язки, що належали спадкодавцеві
на момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008
року, якщо будівництво здійснювалося
згідно із законом, то у разі смерті
забудовника до завершення будівництва
його права та обов'язки як забудовника
входять до складу спадщини.

Будівництво вказаного будинку
проводилося ОСОБА_4 на підставі
відповідних дозволів( а.с.12-15).

Ст. 3 ЦПК України передбачено, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України
суди розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що
випливають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин,
а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства.

Відповідно до ст.ст. 10, 20 постанови
Пленуму ВСУ № 7 від 30.08.2008 року «Про
судову практику у справах про
спадкування», справи про спадкування
за законом мають вирішуватись на
основі правил глави 86 ЦК. Спадкування
за законом здійснюється почергово. За
відсутності заповіту, визнання його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від її прийняття всіма
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують спадкоємці
відповідної черги.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник
майна може подати позов про визнання
його права власності.

П. 27 Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого правовстановлюючими
документами на підставі яких
проводиться Постановою КМ України від
22.06.2011 року №703, реєстрація права
власності на об'єкти нерухомого майна,
є рішення суду, що набрало законної
сили, щодо права власності та інших
речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 182 ЦК України та
Закону України «Про державну
реєстрації по справі речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень»
встановлено, що об'єкти нерухомого
майна підлягають спеціальній
реєстрації відповідним органом.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень»
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно - це офіційне визнання і
підтвердження державою факту
виникнення, переходу або припинення
речових прав на нерухоме майно.

За таких обставин, позовні вимоги
підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст.ст. 316, 328, 392, 1218, 1261, 1268, 1297 ЦК
України, ст.ст. 197, 208, 214, 215, 218 ЦПК
України, ст. 549 ЦК Української РСР, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Житомирської області через
Бердичівський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний строк з дня проголошення
рішення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії даного рішення.

Головуючий:
О.В. Замега