22.09.2014 Справа № 756/9898/13-ц
Унікальний номер 756/9898/13-ц
Справа № 2/756/197/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 року Оболонський
районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді
- Шумейко О.І.,

при секретарях
- Мишковець М.В., Острянко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах ОСОБА_5, Департаменту
будівництва та житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), третя особа: орган
опіки та піклування Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації, про визнання недійсним
договору, визнання недійсним та
скасування наказу про видачу свідоцтва
про право власності, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності, визнання права власності,
припинення права власності,

в с т а н о в и в:

У лютому 2012 року позивач
звернувся до суду в порядку цивільного
судочинства з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_5, третя
особа: орган опіки та піклування
Оболонської районної в м.Києві
державної адміністрації, про
припинення права власності на частку у
спільному майні, визнання незаконним
набуття права власності та визнання
права власності на квартиру.

Ухвалою Оболонського районного
суду м. Києва від 01 серпня 2012 року,
залишеною без змін ухвалою
Апеляційного суду міста Києва від 21
листопада 2012 року, позовну заяву ОСОБА_1
залишено без розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 червня 2013 року
вказані ухвали судів першої та
апеляційної інстанції були скасовані,
справа направлена до місцевого суду
для продовження розгляду справи в тому
ж складі суду.

Відповідно до ухвали
Оболонського районного суду м. Києва
від 18 липня 2013 року справа за позовом
ОСОБА_1 прийнята до провадження суддею
Шумейко О.І.

У зв'язку зі зміною складу суду,
розгляд справа за позовом ОСОБА_1 було
розпочато спочатку. Позивач
скористався своїм правом, передбаченим
ст. 31 ЦПК України, змінив предмет
позову.

Відповідно до заяви від 27
листопада 2013 року позивач звернувся із
вимогами до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка
діє в своїх інтересах та в інтересах
ОСОБА_5, Департаменту будівництва та
житлового забезпечення виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації), третя особа: орган
опіки та піклування Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації, про визнання недійсним
договору, визнання недійсним та
скасування наказу про видачу свідоцтва
про право власності, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності, визнання права власності,
припинення права власності. (т. ІІІ, а.с.
11-15)

Позовні вимоги обґрунтовані тим,
що у період з травня 2006 року по жовтень
2011 року позивач перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, родина
мала незадовільні умови проживання,
проживала у приватному будинку в смт.
Гребінки Київської області. У лютому 2007
року позивача було включено до списку
першочергового квартирного обліку в
РДА Оболонського району м. Києва, як
співробітника органів внутрішніх
справ. Позивачу запропонували придбати
житло за програмою фінансування
будівництва за кошти міського бюджету
та кошти населення 50х50, однак ні
позивач, ні його дружина ОСОБА_4 не мали
власних коштів для купівлі житла. У
зв'язку з чим ОСОБА_1 звернувся до своїх
батьків з проханням надати грошові
кошти у борг з метою оплати частини
вартості квартири, батьки позивача
погодилися надати гроші у борг за
умови, що придбана квартири належить
виключно на праві власності позивачу.
Про намір придбати житло колишня
дружина позивача ОСОБА_4 розповіла
своїм батькам ОСОБА_2, ОСОБА_3, які, у
свою чергу, перебували на квартирному
обліку з травня 1987 року та не вбачали
перспектив отримання безкоштовного
власного житла. За таких обставин,
відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
запропонували позивачу та своїй дочці
ОСОБА_4 приєднати їх чергу до черги
ОСОБА_1 з метою отримання житла більшої
площі, та запевнили позивача, що після
отримання правовстановлюючих
документів на квартиру вони відразу
переоформлять свої частки на ім'я
позивача.

У серпні 2007 року між Головним
управлінням житлового забезпечення
КМДА та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 було укладено договір про
фінансування будівництва житла за
програмою 60х40, предметом якого стало
придбання у приватну власність
квартири АДРЕСА_1. Позивачем за рахунок
грошових коштів, отриманих у борг від
батьків та його родичів, було сплачено
вартість об'єкту фінансування у
загальній сумі 182105 грн., що склало 60%
вартості квартири. На час укладення
договору відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3
запевнили позивача, що не мають наміру
проживати у спірній квартирі, склали
відповідні розписки, з текстом яких
позивач відразу не ознайомився. Але
пізніше позивачу стало відомо, що зміст
розписок не відповідає усній
домовленості, яку було досягнуто ще до
підписання договору фінансування
будівництва житла. Після отримання
правовстановлюючих документів
ставлення відповідачів до позивача
різко змінилося, їх дії та поведінка
свідчать про бажання позбавити його
частки у спільному майні та заволодіти
всією квартирою, відбуваються постійні
сварки між усіма співвласниками
квартири, відповідачі неодноразово
зверталися до правоохоронних органів
зі заявами про вчинення позивачем
кримінальних правопорушень.

Позивач наголошує, що відповідачі
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 навмисно ввели
його в оману, намагаючись за його
особистий рахунок поліпшити свої
житлові умови, не мали наміру створення
правових наслідків, які обумовлені
договором фінансування будівництва
житла за програмою 60х40 № 259/А від 06
серпня 2007 року. Відповідно до
викладених обставин, умов договору,
укладеного між позивачем та
відповідачами, положень чинного
законодавства, відмова відповідачів
від оплати вартості або відступлення
майнових прав на користь позивача за
договором інвестування свідчить про
істотне порушення умов договорів та є
підставою для визнання договору
фінансування будівництва житла за
програмою 60х40 № 259/А від 06 серпня 2007
року недійсним, як такого, що вчинений
позивачем під впливом помилки та
обману, в порядку, передбаченому ст. ст.
229, 230 ЦК України.

Крім того, позивач вказує, що іншого
житла не має, вклав у придбання спірної
квартири усі свої особисті кошти, які
отримав у борг, 40% вартості квартири
профінансовані за рахунок місцевого
бюджету, на які ОСОБА_1 також має право,
оскільки служить в органах внутрішніх
справ в м. Києві, а тому він не повинен
нікому нічого відступати або дарувати.
Спільне володіння та користування
квартирою є неможливим, оскільки така
придбана позивачем, є постійним місцем
проживання позивача та його нової
родини, відповідачі, у свою чергу, мають
інше житло, припинення права власності
на їхні частки у спірній квартирі не
завдасть їм істотної шкоди.

За таких підстав, позивач просить
визнати недійсним договір
фінансування будівництва житла за
програмою 60х40 № 259/А від 06 серпня 2007
року, визнати частково недійсним та
скасувати наказ Головного управління
житлового забезпечення КМДА від 28
січня 2009 року № 112-С/КІ в частині
передачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
неповнолітньому ОСОБА_5 у власність
квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним
свідоцтво про право власності від 27
липня 2009 року, визнати за ОСОБА_1 право
власності на цілу квартири АДРЕСА_1,
визнати незаконним набуття кожним з
відповідачів права власності на 1/5
частину вказаної квартири, припинити
право власності відповідачів на їхні
частки в квартирі АДРЕСА_1.

Позивач та його представники у
судовому засіданні підтримали позовні
вимоги, просили суд задовольнити позов.
Позивач зазначив, що перед вчиненням
правочину з укладення договору
фінансування будівництва житла між ним
та родиною ОСОБА_2 існувала
домовленість: ОСОБА_1 сплачує вартість
квартири (60%), після отримання свідоцтва
про право власності на квартиру ОСОБА_3
та ОСОБА_2 передають в особисту
приватну власність ОСОБА_1 свої частки
у спірній квартирі. ОСОБА_3 та ОСОБА_2
склали розписки, в яких заповіли свої
частки ОСОБА_4 Відповідачі перед
вчиненням оспорюваного правочину
ввели позивача в оману, оскільки не
збиралися переоформляти свої частки на
ім'я позивача, якщо б позивачу перед
укладенням договору було відомо, що в
кінцевому результаті він отримує у
власність лише 1/5 частину квартири, він
би не укладав договір фінансування
будівництва житла. Отже, під час
укладення договору позивач діяв під
впливом помилки та обману з боку
відповідачів.

Представники відповідачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4, яка є
законним представником ОСОБА_5, у
судовому засіданні заперечували проти
позову, просили суд відмовити у
задоволенні позову.

Відповідач Департамент будівництва та
житлового забезпечення виконавчого
органу Київської міської ради у судове
засіданні явку свого представника не
забезпечив, на адресу суду надіслав
пояснення, в яких зазначив, що
свідоцтво про право власності на
спірну квартиру видано на підставі
наказу Головного управління житлового
забезпечення від 28 січня 2009 року №
112-С/КІ, правонаступником якого є
Департамент, у відповідності до вимог
Положення та чинного законодавства
України, вказане свідоцтво є
правомірним. Справу просили розглянути
у відсутність представника
Департаменту.

Від третьої особи - органу опіки та
піклування Оболонської РДА надійшла
заява про розгляд справи за
відсутності їхнього представника,
позов не підтримують, просили суд
постановити рішення з урахуванням
інтересів дитини та відмовити у
задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні
показав, що він є батьком позивача, на
його прохання 17 серпня 2007 року та у
листопаді 2011 року позичив позивачу
грошові кошти у загальній сумі 32000
доларів США з метою купівлі квартири по
АДРЕСА_1, іншу частину грошових коштів
позивач отримав у позику від родичів та
знайомого. Свідок разом з позивачем
отримали ключі від спірної квартири,
разом її оглядали. Ініціатива
придбання саме цієї квартири належала
колишній дружині ОСОБА_4, під
психологічним впливом та обманом
останньої та її батьків ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
ОСОБА_1 погодився підписати договір, за
умовами якого отримав у власність лише
1/5 частину квартири, заплативши
фактично своїми коштами за частки усіх
інших співвласників.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні
зазначила, що вона є матір'ю позивача
ОСОБА_1, у серпні 2007 року свідок разом зі
своїм чоловіком вирішили надати сину
ОСОБА_1 у позику грошові кошти у
загальній сумі 32000 доларів США. Кошти
передавалися у позику лише за умови, що
позивач буде одноосібним власником
квартири. Після розлучення позивача з
ОСОБА_4 свідок дізналася, що 80% у праві
власності на квартиру належить родині
ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні
показав, що він знайомий з ОСОБА_1
тривалий час, у серпні 2007 року останній
звернувся до свідка з проханням
позичити йому грошові кошти у сумі 2000
доларів США з метою купівлі квартири, у
листопаді 2011 року позивач повернув
грошові кошти.

Ухвалою Оболонського районного суду м.
Києва від 12 червня 2012 року доручено
Корабельному районному суду м.
Миколаєва допитати в якості свідків
ОСОБА_11, ОСОБА_12, які під час допиту у
судовому засіданні показали, що свідки
є родичами ОСОБА_1, у червні - липні 2007
року позивач звернувся до них з приводу
отримання грошових коштів у позику з
метою купівлі квартири, яку планував
придбати для себе особисто. Свідок
ОСОБА_12 дала позивачу у борг 3000 доларів
США, свідок ОСОБА_11 - 5000 доларів США.

Заслухавши пояснення осіб, які брали
участь у розгляді справи, показання
свідків, дослідивши матеріали справи,
оцінивши зібрані у справі докази, суд
встановив наступне.

За рішенням виконкому Мінської райради
народних депутатів від 26 травня 1987 року
ОСОБА_3 та члени її родини ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_13 були зараховані на
квартирний облік як забезпечені жилою
площею нижче норми та з метою надання
жилої площі. (а.с. 65 т. ІІІ)

Згідно з розпорядженням Оболонської
районної у м. Києві державної
адміністрації від 21 жовтня 2005 року до
облікової справи заявника ОСОБА_3 за №
8668А включені ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, з 19 грудня 1991 року справі
присвоєна категорія обліку: потерпілі
у зв'язку з аварією на ЧАЕС, ІІ
категорія, вид забезпечення житлом:
позачерговий. (а.с. 61-64, т. ІІІ)

Відповідно до розпорядження
Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації від 16 лютого
2007 року ОСОБА_1 прийнятий на квартирний
облік, категорія обліку: працівники
МВС, вид забезпечення житлом:
першочерговий.

09 липня 2007 року позивачем ОСОБА_1 та
відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4,
яка діяла також від імені ОСОБА_5,
надано згоду на придбання квартири
АДРЕСА_1, що підтверджується оглядовою
заявою № 97 від 05 липня 2007 року. (а.с. 66, т.
ІІІ)

06 серпня 2007 року між Головним
управлінням житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради та ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_1,
які діють від свого імені та від імені
неповнолітнього сина ОСОБА_5, в
подальшому - Сторона-2, уклали договір
про фінансування будівництва житла за
програмою « 60х40» № 259/А, предметом якого
є участь позивача та відповідачів у
фінансуванні будівництва жилого
будинку АДРЕСА_1, із розрахунку: 40% - за
кошти міського бюджету та 60% - за кошти
громадян. Об'єктом фінансування
визначено квартиру № 32, загальна площа
78,95 кв.м., жила площа 43,94 кв.м. (а.с. 52-53, т.
І)

За умовами п. п. 3, 4 договору вартість
об'єкту фінансування (60%) складає 187306,51
грн. з ПДВ. Розрахунок за квартиру
здійснюються шляхом перерахування
Стороною-2 на розрахунковий рахунок
управління 60% вартості квартири у два
етапи: - до 17 серпня 2007 року в сумі 177941,18
грн.; - за повідомленням управління
протягом 10 банківських днів після
підписання Акта Державної комісії про
введення жилого будинку в експлуатацію
Стороною-2 сплачується різниця між 60%
фактичної вартості квартири з
урахуванням уточненої її загальної
площі по обмірам БТІ та раніше
перерахованою сумою.

Відповідно до п. 5 договору після
проведення Стороною-2 розрахунків за
квартиру та зняття його сім'ї з
квартирного та реєстраційного обліку
надається свідоцтво про право
власності на квартиру.

За умовами п. 10 договору позивач та
відповідачі не мають права передавати
належні їм права за договором третім
особам.

Договір укладений у простій письмовій
формі та підписаний сторонами.

19 грудня 2008 року між тими ж сторонами
укладено додатковий договір до
договору про фінансування будівництва
житла за програмою « 60х40» № 259/А, за
умовами якого визначено остаточну
вартість об'єкта фінансування (60%),
умови завершення розрахунків.

Згідно з наказом від 28 січня 2009 року №
112-С/КІ начальником Головного
управління житлового забезпечення
КМДА наказано оформити та видати
свідоцтва про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 в рівних частках.
(а.с.41, т. ІІІ)

27 липня 2009 року Головним управлінням
житлового забезпечення виконавчого
органу Київської міської ради видано
свідоцтво про право власності, яким
посвідчено, що квартира АДРЕСА_1,
складається з трьох кімнат, дійсно
належить ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_1,
ОСОБА_5 в рівних частках на праві
приватної власності. (а.с. 56, т.І)

Право власності вказаних осіб на
квартиру зареєстровано в Київському
міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна 03
серпня 2009 року, реєстровий № 45922.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. (ст. 204 ЦК України)

Згідно зі ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За приписами ст. 229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

У разі визнання правочину недійсним
особа, яка помилилася в результаті її
власного недбальства, зобов'язана
відшкодувати другій стороні завдані їй
збитки.

Сторона, яка своєю необережною
поведінкою сприяла помилці,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні завдані їй збитки.

Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

У відповідності до роз'яснень,
викладених у пунктах 19, 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Згідно з узагальненням практики
розгляду судами цивільних справ про
визнання правочинів недійсними,
викладеному у листі Верховного Суду
України від 24 листопада 2008 року воля
особи до вчинення правочину і
результат правочину не узгоджуються в
разі помилки, якщо вона має істотне
значення. Вважаємо, що такими є помилки
щодо правової природи правочину, його
змісту, предмета, ціни, сторони, якості
об'єкта тощо. Істотною може вважатись
помилка, наслідки якої взагалі
неможливо усунути або для їх усунення
стороні, яка помилилася, необхідно
здійснити значні витрати.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину, мають існувати або,
навпаки, бути відсутніми саме на момент
вчинення правочину. Сторона на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка насправді мала місце,
тобто надати докази, які б свідчили про
її помилку щодо істотних обставин
правочину.

Правочин може бути визнаний вчиненим
під впливом обману у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману щодо фактів, які
впливають на укладення правочину.
Ознакою обману, на відміну від помилки,
є умисел: особа знає про наявність чи
відсутність певних обставин і про те,
що друга сторона, якби вона володіла
цією інформацією, не вступила б у
правовідносини, невигідні для неї.
Вбачається, що саме позивач як сторона,
яка діяла під впливом обману, повинен
довести наявність умислу з боку
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких її введено в оману,
і сам факт обману. Якщо все інше, крім
умислу, доведено, вважається, що мала
місце помилка.

Варто враховувати, що обман стосовно
мотиву, тобто внутрішнього спонукання
особи до здійснення правочину, не має
істотного значення. Зокрема, обман щодо
фінансового становища контрагента як
мотиву правочину не може бути
підставою для визнання правочину
недійсним.

Як убачається з матеріалів справи,
починаючи з 1987 року родина ОСОБА_5
перебувала на квартирній черзі. У 2007
році до квартирної черги ОСОБА_5
приєднався позивач.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на те, що між позивачем та
ОСОБА_2, ОСОБА_3 досягнуто домовленість,
що ОСОБА_1 сплачує 60% вартості квартири
за рахунок особистих та позичених
коштів, а ОСОБА_2, ОСОБА_3 в подальшому
після отримання свідоцтва про право
власності на квартиру відразу
переоформляють свої частки на ім'я
ОСОБА_1

06 серпня 2007 року між Головним
управлінням житлового забезпечення
КМДА та ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 підписаний договір про
фінансування будівництва житла,
відповідно до якого вказані фізичні
особи отримують у приватну власність в
рівних частках квартиру, за умови
оплати 60% вартості об'єкту
фінансування.

Оспорюваний правочин за своєю правовою
природою є договором купівлі-продажу
квартири, частина вартості якої
оплачується покупцями, інша частина -
за рахунок коштів місцевого бюджету.
Істотною умовою укладення такого
договору є перебування покупців на
квартирній черзі та зняття їх з такої
черги після отримання свідоцтва про
право власності на квартиру. Спірна
квартира передається у приватну
власність покупців в рівних частках,
покупці не мають право передавати свої
права по договору третім особам.

Отже, враховуючи факт існування
домовленості між позивачем та
відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 щодо
передачі їхніх часток у спірній
квартирі з моменту отримання свідоцтва
про право власності, позивач не міг не
усвідомлювати, що за умовами
оспорюваного договору він набуває
право власності лише на 1/5 частину
квартири.

Позивач здійснив оплату вартості
спірної квартири у сумі 177941,18 грн., що
підтверджується квитанцією № 11 від 17
серпня 2007 року, а також оплату вартості
квартири під час ІІ етапу фінансування
у сумі 7111,48 грн. відповідно до квитанції
№ 28 від 23 грудня 2008 року. (а.с. 82-84, т.І)

При цьому, положеннями оспорюваного
договору не встановлено обов'язку
кожного з покупців здійснити оплату
саме своєї частки, оплата проводиться
Стороною-2, до складу якої входять усі
покупці.

02 грудня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2
складені розписки, зі змісту яких
вбачається, що відповідачі заповідають
своїй дочці ОСОБА_4 частину жилої площі
по АДРЕСА_1 після отримання такої в
якості повернення боргових зобов'язань
перед ОСОБА_1 в сумі 37000 гривень кожен.
(а.с. 48-49, т. І)

Після отримання свідоцтва про право
власності на спірну квартиру за
розпорядженням Оболонської районної у
м. Києві державної адміністрації від 28
січня 2009 року № 56 ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 були зняті з
квартирного обліку у зв'язку з наданням
житла-фінансування 60% вартості.

Станом на час розгляду справи, між
сторонами відбуваються конфлікти,
пов'язані з володінням та
користуванням спірною квартирою,
відповідачі відмовляються передавати
свої частки у спірній квартирі на
користь позивача, заперечуючи
існування вищенаведеної домовленості.

Таким чином, вказана домовленість, яка
існувала між позивачем та родиною
ОСОБА_5, мала відношення не до
оспорюваного ОСОБА_1 правочину
(договору про фінансування будівництва
житла за програмою « 60х40» № 259/А від 06
серпня 2007 року), а стосувалася обставин
правочинів, які сторони мали намір
здійснити вже після виконання умов
оспорюваного договору, оскільки така
домовленість могла бути реалізована
лише після набуття права власності на
квартиру.

Спірна квартира придбана позивачем та
відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 у приватну власність в рівних
частках. Умовою укладення оспорюваного
договору є перебування покупців на
квартирній черзі та наступне зняття
таких осіб з квартирної черги вже після
набуття права власності на квартиру.
Отже, на момент вчинення оспорюваного
правочину у позивача була відсутня
можливість укласти договір про
фінансування будівництва житла за
програмою « 60х40», за умовами якого він
зміг би придбати у особисту приватну
власність квартиру, загальною площею
78,95 кв.м., лише на своє ім'я, оскільки
перед укладенням оспорюваного
правочину позивачу та відповідачам
була запропонована спірна квартира,
виходячи з кількості осіб, які
перебували на квартирній черзі, на
придбання якої усі особи надали свою
згоду.

Відтак, помилка позивача мала місце
щодо обставин, які не мали істотного
значення для вчинення оспорюваного
правочину, а стосувалася мотивів
(внутрішнього спонукання) позивача до
здійснення такого правочину -
отримання права власності на всю
квартиру.

Крім того, позивачем не доведено умисел
та сам факт обману з боку відповідачів
щодо обставин оспорюваного правочину,
оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2, укладаючи
договір фінансування будівництва
житла, мали на меті придбання квартири
для родини ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та жити у
такій квартирі не збиралися. Після
розірвання шлюбу, укладеного між
ОСОБА_1 та ОСОБА_4, відповідачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 відмовилися передавати свої
частки у спільній власності на
квартиру на користь позивача.

Таким чином, обставини, на які
посилається позивач, обґрунтовуючи
свої позовні вимоги щодо визнання
недійсним договору про фінансування
будівництва житла за програмою «60х40» №
259/А від 06 серпня 2007 року як такого, що
був укладений під впливом помилки та
обману, не мають істотного значення для
вчинення оспорюваного правочину та
стосуються інших правочинів, які
сторони мали намір вчинити після
виконання умов договору про
фінансування будівництва житла.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить
висновку, що позовні вимоги щодо
визнання недійсним договору про
фінансування будівництва житла за
програмою « 60х40» № 259/А від 06 серпня 2007
року не є законними та обґрунтованими,
а тому задоволенню не підлягають.

Приймаючи до уваги, що вимоги позивача
про визнання недійсним та скасування
наказу про видачу свідоцтва про право
власності, визнання недійсним
свідоцтва про право власності,
визнання права власності за позивачем
на спірну квартиру, припинення права
власності ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на частки у квартирі є похідними
від позовної вимоги про визнання
недійсним договору про фінансування
будівництва житла, суд доходить
висновку про відмову у задоволенні
наведених позовних вимог з підстав
наведених вище.

Керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 209, 212, 213, 214, 215
ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5,
Департаменту будівництва та житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
третя особа: орган опіки та піклування
Оболонської районної в м. Києві
державної адміністрації, про визнання
недійсним договору, визнання недійсним
та скасування наказу про видачу
свідоцтва про право власності,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності, визнання права власності,
припинення права власності.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду міста Києва через Оболонський
районний суд міста Києва шляхом
подання в 10-денний строк з дня
проголошення рішення суду апеляційної
скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.І. Шумейко