Справа № 265/6774/13-ц
Провадження № 2/265/77/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І. Г.,

при секретарі Тушкановій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору дарування
недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
договору дарування недійсним, в
обґрунтування якого вказав, що з 03
квітня 1999 року по 27 квітня 1999 року він
перебував на стаціонарному лікуванні в
кардіологічному відділенні МЛШМД з
діагнозом: ІХС, гострий великоочаговий
нижній інфаркт міокарда. Після
перенесеного інфаркту його стан
здоров'я різко погіршився, і йому
необхідне було постійне медичне
забезпечення, моральна і матеріальна
допомога. Єдиною людиною на підтримку і
допомогу якого він міг розраховувати
був його син, ОСОБА_2, який запропонував
забезпечувати його доглядом,
харчуванням, медикаментами, утриманням
квартири і обіцяв довічно утримувати
його. Він погодився і 17 липня 2001 року
між ними був укладений договір
дарування квартири АДРЕСА_1. Цей
договір було посвідчено приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу в Донецькій
області ОСОБА_3 Він помилково вважав, що
цей договір зобов'язує ОСОБА_2
забезпечити його довічним утриманням і
що в ньому передбачені усі права та
обов'язки, про які вони домовилися
раніше. Після укладення договору
ОСОБА_2 перестав виконувати свої
зобов'язання, а в кінці 2012 року їх
відносини погіршилися, після того як
він нагадав ОСОБА_2 про обов'язки і про
те, що уразі їх невиконання, він розірве
договір та складе заповіт на зазначену
квартиру. Підчас сварок, ОСОБА_2
погрожував йому, вказуючи на те, що він
в квартирі не господар, а квартирант і в
будь-який момент його може бути
примусово виселено з квартири. Після
чергового скандалу і погроз, він
вирішив розірвати договір довічного
утримання, укладений з ОСОБА_2 Оскільки
примірника договору у нього не було, в
січні 2013 року, він звернувся до суду,
який запросив копію договору у
приватного нотаріуса ОСОБА_3 Після
отримання договору, він дізнався про
те, що між ним і ОСОБА_2 насправді був
укладений договір дарування, а не
договір довічного утримання. При
підписанні договору йому не роз'яснили
права та наслідки угоди, і під впливом
помилки щодо предмету договору, він
підписав договір дарування, хоча був
впевнений, що підписав договір
довічного утримання. У нього немає
іншого житла, окрім того, що він
подарував відповідачу. Про те, що його
права порушені, він дізнався в січні 2013
року, коли за допомогою суду отримав
копію договору. Просив визнати
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 17 липня 2001 року між
ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

Позивач ОСОБА_1 у попередньому судовому
засіданні 30 вересня 2013 року підтримав
позов, а також усі викладені в ньому
обставини, на які він посилався в
обґрунтування позовних вимог. Надалі, в
судові засідання не з'являвся, надав
заяву про розгляд справи за його
відсутності, просив позов
задовольнити.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_4,
який діє на підставі договору про
надання юридичних послуг, в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги та
обставини, на які посилався позивач в
обґрунтування позову, пояснивши, що на
момент укладання угоди позивачу
виповнилося 68 років, він був особою
непрацездатною. Стан здоров'я позивача
поступово погіршувався. У зв'язку з цим,
він потребував сторонньої підтримки,
догляду, утримання. Знаючи про це,
відповідач, який доводиться позивачу
рідним сином, запропонував йому
укласти договір за яким, він отримав би
у власність квартиру АДРЕСА_1, взамін
чого він здійснював би довічний догляд
за ОСОБА_1 і належним чином
забезпечував би йому довічне
утримання. Відповідач обіцяв
забезпечувати позивача доглядом,
харчуванням, одягом, ліками та
підтримувати квартиру в належному
стані. Саме на такі умови, ОСОБА_1
погодився. У момент підписання
договору, ОСОБА_1 вважав, що передає
відповідачу квартиру на тій умові, що
той буде здійснювати довічний догляд
за ним і належним чином забезпечувати
йому довічне утримання. Деякий час
після укладення договору, відповідач
допомагав позивачу. Але, з часом, ОСОБА_2
поступово перестав надавати ОСОБА_1
взагалі будь-яку допомогу. Протягом
тривалого часу, ОСОБА_1 неодноразово
намагався поговорити з відповідачем на
цю тему. Просив його надавати допомогу
і утримання, проте це ніякого
результату не дало. А, наприкінці 2012
року, під час останньої розмови, ОСОБА_2
сказав позивачу, що в даний час, він є
єдиним повноправним власником
квартири і за законом не зобов'язаний
утримувати його. Коли, ОСОБА_1 послався
на договір, який вони укладали,
відповідач відповів, що між ними
фактично був укладений не договір
довічного утримання, а договір
дарування, який на нього ніяких
обов'язків не покладає. Він пригрозив
виселити ОСОБА_1 із квартири, а саму
квартиру продати. В січні 2013 року, за
допомогою суду, отримавши копію
договору, ОСОБА_1 звернувся до юриста,
який роз'яснив йому, що дійсно між ним і
відповідачем був укладений договір
дарування, умови якого не передбачають
його обов'язку забезпечувати йому
догляд та утримання. І тільки після
цього, ОСОБА_1 стало ясно, що при
укладанні правочину, він помилявся
щодо його правової природи. При
підписанні договору у нотаріуса,
ОСОБА_1 ніхто не роз'яснював того, що
договір дарування не накладає на
ОСОБА_2 обов'язку утримувати його.
Укладаючи з ОСОБА_2 договір, позивач мав
на меті відчуження на користь
відповідача квартири, яка є його єдиним
житлом, лише за умови довічного
утримання, і якби не помилка в правовій
природі правочину та його правових
наслідках, спірний договір не був би
укладений. Окрім одержання договору
дарування, не було вчинено жодних дій,
обумовлених правовими насідками
даного договору. На виконання даного
правочину позивачем не була передана
відповідачу квартира, він не вступив в
управління придбаним майном, позивач
до цього часу зареєстрований і
продовжує проживати в подарованій
квартирі, утримує її, самостійно несе
витрати з оплати житлово-комунальних
послуг. Просив позов задовольнити.

Представник позивача, ОСОБА_5 судові
засідання не з'являлася, надала заяву
про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
27 травня 2014 року, що було проведене
судом Барановичського району і міста
Барановичи Брестської області за
судовим дорученням, пояснив, що позов
не визнає в повному обсязі, оскільки
позивач добровільно зі згоди дружини,
ОСОБА_6 оформив договір дарування в
нотаріальній конторі. Бажав приймати
участь в розгляді справи. Окрім того,
надав письмове заперечення проти
позову, в якому пояснив, що позов не
визнає оскільки, на його думку,
обставини, викладені в позовній заяві,
не відповідають дійсності. У позивача є
троє синів, які проживають у Білорусії.
В 1996 році саме ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що
в дитинстві не приділяв своїм дітям
достатньої уваги, в якості компенсації,
вирішив передати їм у спадок свою
квартиру, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1. Але, у зв'язку з численними
адміністративними процедурами,
пов'язаними з прийняттям та
оформленням спадщини, брати вирішили,
що заповіт має бути складений лише на
нього одного, і в подальшому, гроші,
отримані від продажу квартири мали б
бути розділені між усіма синами. 22
вересня 1996 року ОСОБА_1 склав заповіт,
яким заповів йому спірну квартиру.
Пізніше, його матір, ОСОБА_7, перша
дружина позивача, наполягла на тому,
щоб ОСОБА_1 подарив йому цю квартиру, з
метою уникнути можливості зміни
заповіту. ОСОБА_1 погодився укласти
договір дарування. При цьому, між ним і
ОСОБА_1 існувала домовленість про те, що
останній буде користуватися квартирою,
нести витрати на її утримання, до тих
пір, коли захоче переїхати жити до
нього у Білорусію. Про довічне
утримання мова не йшла. Підчас
укладення договору дарування, ОСОБА_1
перебував у шлюбі з ОСОБА_6, яка давала
письмову згоду на дарування квартири.
ОСОБА_1 було відомо про те, що ця угода є
безоплатною і не передбачає жодних
його обов'язків по утриманню. Підчас
укладення договору дарування квартири
ОСОБА_1 був абсолютно здоровим і
працездатним. До виходу на пенсію
ОСОБА_1 працював токарем, за місцем
роботи проходив медичну комісію. У
ОСОБА_1 був екземпляр договору
дарування. Просив застосувати строки
позовної давності, відмовивши ОСОБА_1 в
задоволенні позову, в тому числі і
через необґрунтованість його позовних
вимог.

Надалі в судові засідання не з'являвся,
про причини неявки суду не повідомив.
Про час та місце слухання справи був
повідомлений належним чином.

Суд, враховуючи пояснення сторін,
дослідивши письмові матеріали,
оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, дійшов
висновку про те, що позов знайшов своє
підтвердження представленими доказами
і підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 17 липня 2001 року
між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений
договір дарування, за яким позивач
подарував, а відповідач прийняв в дар
квартиру, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу
Донецької області ОСОБА_3 і
зареєстрований в реєстрі нотаріальних
дій за номером 3562. Договір був
складений у двох примірниках. Один - для
обдарованого, інший - для зберігання у
нотаріуса. В договорі не міститься
жодних застережень щодо роз'яснення
нотаріусом сторонам угоди її правової
природи та правових наслідків.

Згідно заяви від 17 липня 2001 року, ОСОБА_6
дала свою згоду на продаж (дарування,
обмін та інш.) за ціну і на умовах на
свій розсуд її подружжям, ОСОБА_1,
набутої під час перебування у
зареєстрованому шлюбі, квартири, за
адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2. Ця заява
складена на стандартному бланку
формулювання в якому розраховані для
його використання при посвідченні
будь-якої угоди щодо відчуження
сумісного майна подружжя і не
стосується конкретно договору
дарування або довічного утримання.

Згідно виписки із історії хвороби № 334
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходився на
стаціонарному лікуванні в
кардіологічному відділенні МЛШМД з 03
квітня 1999 року по 27 квітня 1999 року з
діагнозом: ІХС, гострий великоочаговий
нижній інфаркт міокарда. Атеросклероз
венозних артерій. СН І.

Згідно довідок № 494 від 26 червня 2014 року
та № 561 від 30 вересня 2014 року ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, перебував на
диспансерному обліку і спостерігався у
лікаря-терапевта поліклініки № 1
міської лікарні № 4 ім. І.К. Мацука з
приводу перенесеного інфаркту
міокарда з 1999 року до часу звільнення з
підприємства - 06 червня 2008 року з
діагнозом: ІХС, стенокардія напруження,
ФК 2, постінфарктний кардіосклероз.
Дане захворювання клінічно може
проявлятись періодичними давлючими,
пекучими болями в області серця з
іррадіацією в ліву руку, відчуттям
серцебиття, задишкою про ходьбі,
фізичній нагрузці і т.п.

Із медичних документів, наданих
центром первинної медико-санітарної
допомоги № 6 міста Маріуполя (а.с. 67 - 80)
ОСОБА_1 спостерігається та отримує
лікування в медичній установі з
періодично загострюючимися
захворюваннями: ІХС, стенокардія
напруження, ФК 2, постінфарктний
кардіосклероз, початкова катаракта
правого ока, артифакія лівого ока,
макулодістрофія обох очей, виразкова
хвороба 12 палої кишки.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона давно
знайома з ОСОБА_1 близько 40 років. Він
розповідав, що переніс інфаркт, вони
підтримували один одного. ОСОБА_1
розповідав їй, що уклав із сином
договір довічного утримання. Дарувати
квартиру ОСОБА_1 не збирався. Взамін на
отримання від ОСОБА_1 прав на квартиру,
син повинен був доглядати його, обіцяв
йому допомогу та підтримку.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що ОСОБА_1 є її
сусідом, вони підтримують дружні
стосунки. ОСОБА_1 хворів. Він розповідав
їй про те, що уклав із сином договір
довічного утримання. Син обіцяв
платити за квартиру, допомагати,
доглядати за ОСОБА_1 і взамін на це
ОСОБА_1 хотів віддати синові свою
квартиру. Дарувати квартиру ОСОБА_1 не
збирався. Йому потрібна була людина,
яка доглядатиме його.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_1 є її
чоловіком. Три останні роки вони не
живуть разом. ОСОБА_1 дуже хворів і вона
за ним доглядала. Вона разом з ОСОБА_1
була у нотаріуса, коли він із сином
укладав договір. Вона дійсно давала
свою згоду на відчуження квартири. Зі
слів ОСОБА_1 він укладав договір
довічного утримання. ОСОБА_1 сподівався
на те, що син буде доглядати за ним,
забере до себе в Білорусію і поховає.
Сама вона документів не бачила та не
читала того, що підписує, їй ніхто
нічого не роз'яснював.

Згідно заповіту, посвідченого 22 серпня
1996 року державним нотаріусом Четвертої
маріупольської державної нотаріальної
контори ОСОБА_11 (реєстр № 2-3780), ОСОБА_1
заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1,
своєму синові, ОСОБА_2.

На цей документ посилався відповідач,
як на доказ, обґрунтовуючи свої
заперечення проти позову, але суд не
може його прийняти в якості належного
доказу, оскільки заповіт не містить
інформації щодо предмета доказування
(ст. 58 ЦПК України).

Згідно статті 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не надано суду жодних
доказів обставин, на які він посилався
як на підставу своїх заперечень.
Підстав, які звільняли б відповідача
від обов'язку доказування судом не
встановлено.

Згідно статей 256, 257, 261 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки. Перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Початок обчислення строку позовної
давності не може бути пов'язаний з
самим лише фактом укладення договору
дарування. Із наявних у справі доказів
вбачається, що ОСОБА_1 не роз'яснювалося
нотаріусом правової природи та
правових наслідків договору дарування
під час його укладення, а, довідався він
про те що помилявся стосовно істотних
умов договору, а отже, про порушення
свого права, отримавши копію договору
дарування в січні 2013 року, якої до того
він не мав. З позовом про визнання
договору дарування недійсним ОСОБА_1
звернувся до суду в вересні 2013 року.
Отже, відсутні підстави застосування
строку позовної давності до позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору
дарування недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недотримання в момент його вчинення
вимог, встановлених, зокрема, частинами
третьою та п'ятою ст. 203 цього Кодексу,
згідно з якими волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Статтею 229 ЦК України встановлено, що
правочин може бути визнаний судом
недійсним, якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речей, які
значно знижують її цінність або
можливість використання та цільовим
призначенням.

Отже під помилкою, за якої правочин
визнається недійсним, слід розуміти
таке неправильне сприйняття стороною
суб'єкта, предмета чи інших істотних
умов правочину, що вплинуло на її
волевиявлення, якщо за відсутності
неправильного сприйняття за
обставинами справи можна зробити
висновок про те, що правочин не було б
вчинено.

Пленум Верховного Суду України в
пункті 19 постанови № 9 від 06 листопада
2009 року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснив, що
відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також, що вона має істотне значення.

Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» при розгляді
справ про визнання правочинів
недійсними суди залежно від предмета і
підстав позову повинні застосовувати
норми матеріального права, якими
регулюються відповідні відносини, та
на підставі цих норм вирішувати справи.
З цього слідує, що при вирішенні позову
про визнання недійсним договору
дарування суди повинні виходити із
відповідних норм ЦК, якими регулюється
вчинення саме цього виду договорів.

Відповідно до статті 717 Цивільного
кодексу України, за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність. Договір, що
встановлює обов'язок обдаровуваного
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування.

За змістом зазначеної норми
дарувальник добровільно позбавляє
себе права власності на майно, не маючи
при цьому на меті отримання від
обдарованого будь-яких вигод
матеріального характеру, обдарований,
у свою чергу, набуває права власності
на майно при відсутності з його боку
обов'язку надання таких вигод.

За договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК).

Отже договір дарування є особливою
формою договорів, який опосередковує
безоплатну передачу майна у власність
від однієї сторони (дарувальника) до
іншої сторони (обдарованого), а договір
довічного утримання передбачає
передачу майна у власність іншої особи,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Судом встановлено, що на час укладення
договору дарування позивач був
непрацездатною особою, хворів та
потребував сторонньої допомоги. Між
сторонами існували доброзичливі
родинні стосунки. Відповідач обіцяв
забезпечувати позивача доглядом,
харчуванням, одягом, ліками та
підтримувати квартиру в належному
стані в розрахунку отримати квартиру
після його смерті, про що сторони
дійшли згоди і вирішили офіційно
оформити досягнуту домовленість, а 17
липня 2001 року підписали і нотаріально
посвідчили договір, за змістом якого
позивач подарував відповідачу
квартиру, за адресою: АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем, окрім одержання договору
дарування, не було вчинено жодних дій,
обумовлених правовими насідками
даного договору. На виконання даного
правочину, квартира не була фактично
передана позивачем відповідачу,
відповідач не вступив в управління
придбаним майном, позивач до цього часу
зареєстрований і продовжує проживати в
подарованій квартирі, утримує її, несе
витрати з оплати житлово-комунальних
послуг, чого не заперечував відповідач.

Іншого житла позивач не має.

Із наведеного, судом встановлено, що
позивач як непрацездатна особа, яка за
станом здоров'я потребує стороннього
догляду та матеріальної допомоги,
погоджувався на передачу квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка є
єдиним його житлом, у власність ОСОБА_2
лише за умови довічного утримання і
укладаючи спірний договір, помилявся
щодо правової природи правочину, прав
та обов'язків, які виникнуть після його
укладення між ним і відповідачем.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди.

Відсутність у ОСОБА_1 під час укладення
договору дарування волевиявлення на
безоплатну передачу майна у власність
ОСОБА_2 й передача його за умови
вчинення на користь дарувальника
будь-якої дії майнового або
немайнового характеру, всупереч
вимогам статті 717 ЦК України, є
підставою для визнання договору
дарування недійсним на підставі
частини третьої статті 203 та статті 229
ЦК України.

Отже, вимога позивача про визнання
недійсним договору дарування квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
укладеного 17 липня 2001 року між ОСОБА_1 і
ОСОБА_2, підлягає задоволенню.

На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 229
Цивільного кодексу України, керуючись
ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212, 213-215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
договору дарування недійсним -
задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, укладений 17 липня 2001 року між
ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посвідчений приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу Донецької
області ОСОБА_3 і зареєстрований в
реєстрі нотаріальних дій за номером 3562.

На рішення може бути подана апеляція в
Апеляційний суд Донецької області
через Орджонікідзевський районний суд
міста Маріуполя протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
І.Г. Мельник