Справа № 444/788/14-ц
Провадження № 2/444/399/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року Жовківський районний
суд Львівської області у складі:

головуючого судді Зеліско Р.
Й.,

при секретарі
Петришин М.Є.,

з участю позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

адвоката відповідача
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Жовкві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
договором оренди та визнання договору
дійсним, -

ВСТАНОВИВ :

Позивачка звернулась до суду із
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором оренди та
визнання договору дійсним.

Свої позовні вимоги, які
підтримала в судовому засіданні,
мотивує тим, що 20 серпня 2013 року уклала
з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3
договір оренди нежитлового приміщення,
що належить їй відповідно до свідоцтва
про право власності від 08.02.2012 року.
Приміщення знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та складає в загальному 160,5
кв.м.

Згідно умов договору нежитлове
приміщення надається для використання
орендарем у підприємницькій
діяльності. Відповідно до пунктів 3.1.1.
та 3.2. договору орендар зобов'язаний до
05 числа поточного місяця сплачувати
орендодавцю 6000(шість тисяч) гривень
плати на місяць.

Відповідач розпочав використання
приміщення з дня підписання договору,
проте жодного платежу по оренді не
вніс. Переговори з даного питання до
результату не призвели. Більше того
відповідач вчинив протиправні дії по
відношенню до її майна, що було
передане в оренду, за фактом яких
розпочато кримінальне провадження.

Згідно розрахунку на день подачі
позову відповідач зобов'язаний
сплатити позивачеві ОСОБА_1 суму
заборгованості 36000 (тридцять шість
тисяч) гривень. Три відсотки річних від
суми 36000 (тридцять шість тисяч) гривень
за час прострочення повернення позики
становить 579 гривень 94 копійки, а сума
індексу інфляції від суми 36000
(тридцять шість тисяч) гривень за
час прострочення повернення
позики становить 684 гривні..

Після підписання договору оренди
відповідач ухилився від нотаріального
посвідчення договору та його державної
реєстрації проте всі його дії свідчать
про фактичне визнання договору, а саме,
погодження усіх істотних умов
договору, фактичне прийняття
приміщення у користування.

Отже договір оренди укладений між
позивачкою та відповідачем був
виконаний позивачем повністю -
приміщення передане відповідачу, а
відповідачем частково - приміщення
прийняте до експлуатації. Враховуючи
те, що борг відповідачем не повернуто в
добровільному порядку, а відповідач не
визнає договір оренди дійсним, це
змушує її звернутися за захистом своїх
прав до суду. Просить позов задоволити.

Представник позивачки ОСОБА_2 в
судовому засіданні підтримав уточнені
позовні вимоги

з аналогічних підстав, зазначених у
позовній заяві та в заяві про
збільшення позовних вимог щодо
визнання договору оренди нежитлового
приміщення дійсним.

Адвокат відповідача ОСОБА_4 та
відповідач ОСОБА_3 проти позову
заперечив та пояснив, що позов ОСОБА_1 в
остаточній редакції про визнання
договору оренди нежилого приміщення
дійсним - безпідставний. Так, позивачка
просить суд визнати договір оренди
нежилого приміщення дійсним
покликаючись на те, що договір був
укладений 20 серпня 2013 року по 20 серпня
2016 року , тобто визнає, що він укладений
строком на 3 роки. Також позивачка
зазначає, що сторонами було досягнуто
згоди по всіх істотних умовах у тому
числі і щодо терміну дії договору
оренди ( найму ) нежилого приміщення.
ОСОБА_2 того, позивачка посилається на
ту обставину, що відповідач розпочав
використовувати орендоване
приміщення, проводив торгівельну
діяльність і навіть проводив якісь
переобладнання, але від нотаріального
посвідчення договору ухилився і
жодного разу орендної плати за
користування приміщенням не вніс.
Разом з тим, при визнанні договору
дійсним ( так само, як при визнанні
дійсним будь-якого правочину такого
роду), суд має перевірити чи підлягає
цей договір нотаріальному посвідченню,
чому він не був нотаріально
посвідчений і чи не містить такий
договір якихось протиправних умов.
Однак ні позивачка, ні відповідач не
звертались до нотаріальної контори за
посвідченням вищезазначеного договору
оренди. Також вважає, що не відбулась
передача наймачеві будівлі, оскільки
така оформляється документально та
підписується сторонами. А тому вважає,
що такі факти і не створюють юридичних
наслідків для відповідача. Просить у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, та
перевіривши їх доказами, а відтак,
з'ясувавши дійсні обставини справи, суд
приходить до висновку, що у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити,
виходячи з наступного.

Так судом встановлено, що 20 серпня 2013
року між позивачкою ОСОБА_1 та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 було
укладено договір оренди нежитлового
приміщення, що належить позивачці
відповідно до свідоцтва про право
власності від 08.02.2012 року строком на три
роки, тобто по 20 серпня 2016 року.

Приміщення знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та складає в загальному 160,5
кв.м.

Згідно умов договору нежитлове
приміщення надається для використання
орендарем у підприємницькій
діяльності. Відповідно до пунктів 3.1.1.
та 3.2. договору орендар зобов'язаний до
05 числа поточного місяця сплачувати
орендодавцю 6000(шість тисяч) гривень на
місяць.

В судовому засіданні відповідач визнав
що розпочав використання приміщення по
АДРЕСА_1, як приміщення для бару і
проводив в ньому торговельну
діяльність, проводив там
переобладнання з дня підписання
договору, проте платежу по оренді не
вніс.. Було також встановлено, що
відповідач не посвідчував договір
нотаріально та не проводив його
реєстрацію.

Так, відповідно до ч.І ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимог
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Проте, згідно з ч.2 ст. 220 ЦК України
якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами і
відбулось повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилась
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
Однак в судовому засіданні
встановлено, що жодна з сторін не
зверталась до нотаріальної контори за
посвідченням вищезазначеного договору
оренди. Також сторонами не надано, а
судом не здобуто жодного документально
підтвердженого доказу того, що у сторін
мали місце будь-які перешкоди для
нотаріального посвідчення вище
зазначеного договору оренди.

ОСОБА_2 того, в супереч вимогам ч.3 ст.10,
ч.І ст.60 ЦПК України позивачка не надала
суду жодного доказу на підтвердження
того, що відповідач дійсно ухилявся від
нотаріального посвідчення договору
оренди від 20.08.2013 року.

Також позивачкою не доведено, що вона
вчиняла будь-які дії спрямовані на те,
щоб нотаріально посвідчити цей договір
( зверталась до нотаріуса, надсилала
відповідачеві повідомлення із
вказівкою часу та місця, куди необхідно
з'явитися відповідачеві для
нотаріального посвідчення договору )
що свідчило б про те, що ухилення від
нотаріального посвідчення договору
будо одностороннім ( мало місце лише з
боку відповідача ) і не було
двостороннім ( мало місце як з боку
позивачки, так і з боку відповідача ).

З пояснень позивачки і відповідача
вбачається, що договір оренди нежилого
приміщення не був посвідчений
нотаріально у зв'язку з тим, що вони не
знали про необхідність його
нотаріального посвідчення, як такого
який укладається на три роки і більше,
що не свідчить про ухилення
відповідача від нотаріального
посвідчення вищезгаданого договору. А
такий мотив, як незнання про
необхідність нотаріального
посвідчення договору оренди не може
бути правовою підставою для
задоволення позову, оскільки не
ґрунтується на законі.

Так, відповідно до вимог ст.793 ЦК
України, договір найму будівлі або
іншої капітальної споруди ( їх окремої
частини ) строком на три роки і більше
підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з вимогами ст. 794 ЦК України,
право користування нерухомим майном,
яке виникає на підставі договору найму
будівлі або іншої капітальної споруди (
їх окремої частини ), укладеного на
строк не менше як три роки, підлягає
державній реєстрації відповідно до
закону.

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України
правочин, який вчинений у письмовій
формі, підлягає нотаріальному
посвідченню лише у випадках,
встановлених законом або домовленістю
сторін.

Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. (В даному випадку
такий встановлено ст. 794 ЦК України)
Такий правочин є вчиненим з моменту
його державної реєстрації.

А, відтак судом встановлено і цей факт
не заперечується сторонами, що жодна зі
сторін не зверталась до нотаріальної
контори за посвідченням договору
оренди на нежитлове приміщення,
відповідно до вимог ст. 793 ЦК України.
Також сторонами не надано, а судом не
здобуто жодного документально
підтвердженого доказу того, що у сторін
мали місце будь-які перешкоди для
нотаріального посвідчення вище
зазначеного договору оренди.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 640 ЦК України,
якщо відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору
необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії, договір є укладеним
з моменту передання відповідного майна
або вчинення певної дії.

Відповідно до вимог ст.795 ЦК України,
згідно якої передання наймачеві
будівлі або іншої капітальної споруди (
їх окремої частини ) оформляється
відповідним документом ( актом ), який
підписується сторонами договору. З
цього моменту починається обчислення
строку договору найму, якщо інше не
встановлено договором.

Судом встановлено і цей факт не
заперечується сторонами, що акт
передачі предмету договору оренди -
нежитлового приміщення - сторонами не
оформлявся, а відтак орендодавцем не
передавалось орендарю орендоване
майно, відповідно до вимог ст.795 ЦК
України.

З огляду на вищезазначені вимоги
закону суд приходить до висновку, що
договір оренди нежилого приміщення від
20.08.2013 року підписаний відповідачем
ОСОБА_3 та позивачкою ОСОБА_1 є
недійсним правочином (нікчемним) у
відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України, а
тому не створює юридичних наслідків
для сторін по справі. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПКУ обов'язок
доказування і подання доказів лежить
на сторонах. Виходячи з викладеного,
суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1
задоволенню не підлягають.

Оскільки договір оренди нежилого
приміщення від 20.08.2013 року, підписаний
відповідачем ОСОБА_3 та позивачкою
ОСОБА_1 є недійсним правочином
(нікчемним) у відповідності до ч. 1 ст. 216
ЦК України, то у суду немає підстав для
задоволення позовних вимог позивачки
ОСОБА_1 щодо стягнення боргу орендної
плати, трьох відсотків річних та суму
індексу інфляції, оскільки такі
позовні вимоги випливають із самого
договору оренди нежитлового
приміщення.

Також суд вважає, що у позовній
вимозі позивачки ОСОБА_1 стосовно
стягнення з відповідача ОСОБА_3 в її
користь судових витрат - слід
відмовити, оскільки згідно ст.88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. А в даному випадку у позові
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором оренди та
визнання договору дійсним- слід
відмовити.

Зібрані по справі докази, оцінені судом
належним чином кожен окремо на їх
достовірність та допустимість, а також
їх достатність та взаємний зв'язок у
сукупності, встановлені судом
обставини свідчать про те, що у суду є
всі підстави для відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212 - 215
Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

У позовних вимогах ОСОБА_1 про
визнання договору оренди нежитлового
приміщення від 20 серпня 2013 року
укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
дійсним - відмовити.

У позовних вимогах ОСОБА_1 про
стягнення з ОСОБА_3 в її користь:

- 36000,00 грн. - основного боргу;

- 579,94 грн. - три відсотки річних;

- 684,00 грн. - суму індексу інфляції -
відмовити.

У позовних вимогах ОСОБА_1 про
стягнення з ОСОБА_3 в її користь 372,64 грн.
судових витрат - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя
Зеліско Р. Й.