Справа №
Провадження № 2/496/33/14
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

08.10.2014 року

Біляївський районний суд Одеської
області в складі:

головуючого - судді Буран В.М.

при секретарі - Камочкіної А.Ю.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Біляївка позовну
заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на ? частку земельної
ділянки, припинення права сумісної
власності на майно, поділ земельної
ділянки в натурі, виділення в особисте
користування частини земельної
ділянки, визнання садового будинку
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, визнання права
власності на ? частину матеріалів та
обладнання, які були використанні в
процесі будівництва, визначення
порядку користування садовим будинком,

В С
Т А Н О В И В:

До Біляївського районного суду
Одеської області звернулась з позовом
ОСОБА_1 з зазначеним позовом, згодом
уточнений та який просить задовольнити
посилаючись на те, що з 1990 року
знаходилась у фактичних шлюбних
відносинах з відповідачем, а з 1995 р. в
зареєстрованому шлюбі. На теперішній
час, рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 30.10.2012 року шлюб
розірвано. В 1989 р. позивачеві за місцем
роботи була виділена земельна ділянка
0,064 га., в садівничому товаристві
створеному на землях НВО «Еліта» для
ведення садівництва. На час розгляду
справи садівниче товариство має назву
СГТ «Меліоратор», адрес ділянки:
АДРЕСА_1. Протягом сумісного життя
позивачка з відповідачем побудували
садовий будинок який вона вважає
об'єктом сумісної власності. Будинок не
приймався в експлуатацію, право
власності на нього не оформлювалось.

Позивач та її представник в судове
засідання з'явились на позові
наполягали з підстав викладених в
позові та уточненні до нього та
наведених у судовому засіданні.

В судове засідання з'явився
представник відповідача, заперечував
проти задоволення позову з підстав
наведених в судовому засіданні.

Заслухав сторони, представників,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Позивачка стверджує що проживала з
відповідачем з 1990 року, та в зв'язку з
цим просить суд визнати садовий
будинок розташований на території
Маяківської сільської ради СОТ
«Меліоратор» по АДРЕСА_1 об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до технічного
паспорту(а.с.101-106) садовий будинок
побудовано в 1990 р.

При розгляді справи встановлено, що в
1990 році ОСОБА_2, знаходився в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, шлюб
між ними офіційно було розірвано 13
листопада 1990 року про що складено
відповідний актовий запис № 737 від
13.11.1990року, що вказує на те, що спірний
садовий будинок був побудований в
шлюбі з ОСОБА_3

Отже, виходячи з вищенаведеного ОСОБА_1
- позивач по справі, не знаходилась на
момент будівництва садового будинку в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

Суд критично ставиться до показань
свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 оскільки з них
не можливо впевнено встановити, що
садовий будинок збудовано саме в
період шлюбу між позивачем та
відповідачем.

Також суд не приймає до уваги наданий
позивачкою наряд 6/2832 від 25.12.1991р. (а.с.159)
з змісту якого не можливо встановити що
саме з цієї цегли було побудовано
спірний будинок.

Таким чином суд вважає що спірний
будинок не може бути визнаний об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, та як слід суд не задовольняє
вимоги про визнання права власності на
частину матеріалів та обладнання, які
були використанні для будівництва.

Позивачка стверджує, що їй була
виділена земельна ділянка площею 0,064 га
в садівничому товаристві, створеному
на землях НВО «Еліта» для ведення
садівництва, на цей час це СГТ
«Меліоратор», а земельна ділянка
розташована на АДРЕСА_1. На
підтвердження виділення спірної
земельної ділянки саме позивачці, вона
посилається на рішення виконавчого
комітету Біляївської ради народних
депутатів від 07.07.1989 року № 259, протокол
загальних зборів садоводів від 21.06.1988
року, витяг з протоколу № 3 засідання
профкому від 09.03.1989 року, список членів
СОТ.

Однак судом встановлено, що рішенням
виконкому Біляївської районної ради
від 07.07.1989 року № 259 було зареєстровано
статути садівничих товариств -

· СТ «Дельта» з земель радгоспу
«Черноморський»;

· СТ «Чайка» з земель радгоспу
«Черноморський»;

· СТ «Мікрон-2» з змель колгоспу
ім.. Чапаєва;

· СТ «Меліоратор»ДУОС» з земель
радгоспу «Красний Маяк»

· СТ «ПМК-17» з земель радгоспу
«Красний Маяк»

· СТ «Наука» 11,2 га з земель
радгоспу «Красний Маяк».

Згідно витягу з протоколу від 09.03.1989
року № 3, яким було затверджено список
СОТ «Наука» в кількості 119 осіб, ОСОБА_1,
отримала земельну ділянку під
порядковим номером 87. Щодо площі
наданій їй земельній ділянці, яка
дорівнює 0,064га як пояснює у своїй
позовній заяві позивачка, у вище
вказаних документах взагалі не
йдеться.

Стосовно членства позивачки - ОСОБА_1, в
СГТ «Меліоратор», в матеріалах справи є
довідка СГТ «Меліоратор» від 05.08.2012р., №
27,(а.с.13) де вказано, що громадянка
ОСОБА_1, не є членом СГТ «Меліоратор»,
земельні ділянки за нею не числяться,
членські внески не платила. Земельна
ділянка АДРЕСА_1 належить члену СОТ
«Меліоратор» ОСОБА_2, на підставі
рішення Маяківської сільської ради від
04.09.1997року «Про передачу земельної
ділянки громадянам у власність,
земельна ділянка приватизована,
державний акт про право приватної
власності на землю видано ОСОБА_2,
Маяківською сільською радою 15.10.1998року.
Вище вказана земельна ділянка на
будь-кого іншого не оформлялася.

Згідно відповіді Маяківської
сільської ради від 19.11.2012 року №
635-02-16(а.с.36), яка є в матеріалах справи,
вбачається, що власником земельної
ділянки по АДРЕСА_1, СГТ «Меліоратор»
Біляївського району Одеської області є
ОСОБА_2, відповідно до державного акту
про право власності на землю, який він
одержав на підставі рішення
Маяківської сільради від 04.09.1997 року
«Про передачу земельної ділянки
громадянам у власність(а.с.14).

Земельна ділянка, право власності на
яку набуто шляхом приватизації, є
особистою приватною власністю того із
подружжя, кому вона безоплатно
передана у власність, та не є спільною
сумісною власністю подружжя.

Зокрема, статті 116, 118, 121 Земельного
кодексу України визначають порядок
отримання земельної ділянки
громадянином в порядку безоплатної
приватизації.

Саме в такому порядку, який зазначений
вище, особа набуває права власності на
спірну земельну ділянку. Доказами, що
можуть надаватися до суду, які
підтверджують дотримання процедури
приватизації є Державний акт на право
власності на земельну ділянку;

Згідно ч.1 ст. 116 ЗК України, громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом.

Відповідно п. в ч.3 ст. 116 ЗК України,
підставою набуття права на землю із
земель державної та комунальної
власності є безоплатна передача
земельних ділянок у власність
громадян, яка провадиться у разі
одержання земельних ділянок із земель
державної і комунальної власності в
межах норм безоплатної приватизації,
визначених цим Кодексом.

Право на приватизацію земельної
ділянки в межах норм безоплатної
приватизації є особистим майновим
правом особи, гарантованим земельним
законодавством України. Це право тісно
пов'язане з особою і реалізується нею
особисто. Не допускається приватизація
земельної ділянки на користь інших
осіб чи відступлення права на
приватизацію земельної ділянки.

Відсутність зв'язку з сімейними
відносинами вбачається в наступному:
Законодавство України гарантує
кожному громадянину України право на
безоплатне одержання земельної
ділянки в межах встановлених норм
безоплатної приватизації. Таке право
мають кожен із членів подружжя та
можуть реалізувати його незалежно один
від одного. Реалізація одним із членів
подружжя права на приватизацію в межах
норм безоплатної приватизації не
позбавляє права іншого з членів
подружжя скористатись своїм правом на
безоплатну приватизацію. Тобто,
безоплатна приватизація здійснюється
кожним з членів подружжя особисто,
незалежно один від одного й поза
будь-яким зв'язком із сімейними
відносинами.

Державний акт на право власності на
земельну ділянку, яка приватизована
одним із членів подружжя, не містить
ніякого списку співвласників. Єдиним
власником є особа, яка її
приватизувала. Остання обставина ще
раз підтверджує незаконність
претензій другого із членів подружжя
на спірну земельну ділянку та виключне
право власності на неї у особи, яка її
приватизувала.

Порядок набуття права власності на
земельні ділянки, які приватизовані в
порядку безоплатної передачі та
реалізація такого права визначаються
саме Земельним Кодексом України. В
Земельному кодексі України чітко
встановленні випадки, коли виникає
право спільної сумісної власності на
земельні ділянки, та правовстановлюючі
документи, які таке право
підтверджують. Порядок та процедура
безоплатної приватизації земельних
ділянок не регулюється актами
цивільного законодавства і не може
розглядатися як класичний спосіб
набуття майна в розумінні Сімейного та
Цивільного кодексів України. Дане
судження підтверджується
розмежуванням в статті 81 ЗК України,
підстав набуття права власності на
землю за цивільно-правовими угодами та,
окремо, приватизацією і безоплатною
передачею.

Зважаючи на обставини справи, якщо в
судовому розгляді буде доведено ту
обставину справи, що земельна ділянка
була приватизована в порядку
реалізації особою свого права на
безоплатну приватизацію, то однозначно
можна стверджувати, що вимога щодо
поділу такої земельної ділянки
ґрунтується на хибному розумінні
порядку її отримання і в задоволенні
такої вимоги судом повинно бути
відмовлено.

Здебільшого, судова практика
виходить із того, що майно, яке отримане
в порядку приватизації, є особистою
приватною власністю одного із членів
подружжя і не підлягає поділу,
підтвердженням цього є думка
Верховного Суду України в листі від
29.10.2008 року №19-3767/0/8-08, де в ч. 10 цього
листа роз'яснено, що земельна ділянка,
право власності на яку набуто шляхом
приватизації є особистою приватною
власністю того з подружжя, кому вона
безоплатно передана у власність, та не
є спільною сумісною власністю
подружжя.

На підставі викладеного, суд дійшов
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, до ОСОБА_2, в
повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 217, 218
ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на ? частку земельної
ділянки площею 0,064 га, яка розташована
на АДРЕСА_1, про визнання за
відповідачем - ОСОБА_2 права власності
на ? частку земельної ділянки площею 0,064
га, яка розташована на АДРЕСА_1, про
припинення права сумісної власності на
земельну ділянку площею 0,064 га, яка
розташована на АДРЕСА_1, про поділ
земельної ділянки площею 0,064 га, яка
розташована на АДРЕСА_1, в натурі, виділ
в особисте користування частини
земельної ділянки, яка розташована на
АДРЕСА_1, визнання садового будинку
який розташований на АДРЕСА_1, об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, визнання права власності на ?
частину матеріалів та обладнання, які
були використанні в процесі
будівництва садового будинку який
розташований на АДРЕСА_1, визначення
порядку користування садовим будинком
який розташований на АДРЕСА_1,-
відмовити повністю.

На рішення суду може бути подано
Апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області
Буран
В.М.