У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л.,

Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,

Остапчук Д.О., розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до Донецького фізико-технічного
інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук України про
визнання звільнення незаконним,
визнання запису у трудовій книжці
недійсним, зобов'язання вчинити певні
дії, стягнення вихідної допомоги,
заробітної плати, середнього
заробітку, компенсації, недоплати із
страхового фонду та відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
представника Донецького
фізико-технічного інституту імені О.О.
Галкіна Національної академії наук
України - Вінницької Олени Ігорівни на
рішення апеляційного суду Донецької
області від 23 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
Донецького фізико-технічного
інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук України
(далі - інститут) про визнання
звільнення незаконним, визнання запису
у трудовій книжці недійсним,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення вихідної допомоги,
заробітної плати, середнього
заробітку, компенсації, недоплати із
страхового фонду та відшкодування
моральної шкоди.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що 16 вересня 1997 року
наказом № 83-К він призначений на посаду
слюсаря-сантехніка 6 розряду
експлуатаційно-технічного відділу
інституту.

Під час прийому на роботу, а також
упродовж усього трудового стажу
позивач не був ознайомлений письмово
роботодавцем, що умови праці є важкими
та шкідливими, що є порушенням п. 2 ст. 5
Закону України «Про охорону праці»,
тому, працюючи на підприємстві 15,7
років, отримав захворювання гіпертонії
другого ступеня другої стадії ризик м3.

07 травня 2013 року директором
інституту видано наказ № 54-К про
перевід нічних сантехніків, в тому
числі і позивача, на денну форму праці.

11 травня 2013 року позивач, будучи на
чергуванні, о 6 год. 00 хв. почув сильний
запах сірководню. 14 травня 2013 року
після нічного чергування, надихавшись
сірководнем, після чого вимушений був
перебувати на лікарняному з 14 травня до
27 травня 2013 року, попередивши про
вказаний випадок (наявність
характерного запаху у фойє інституту)
голові профспілкового комітету,
начальнику відділу № 36, головному
бухгалтеру. Але протягом тижня ніяких
направлених дій на захист працівників
інституту не вчинялось. 20 травня 2013
року ОСОБА_4 звернувся до головного
лікаря санепідемстанції м. Донецька та
Старобешівського району м. Донецька, 21
травня 2013 року до територіального
управління Держгірпромнагляду у
Донецькій області з проханням
перевірити інститут на наявність
сірководню та інших шкідливих
небезпечних газів.

Піклуючись про своє життя та
здоров'я, ОСОБА_4 звернувся до
керівництва відповідача із заявою про
звільнення з 28 травня 2013 року з
займаної посади за п. 3 ст. 38 КЗпП
України у зв'язку з невиконанням
роботодавцем законодавства про працю,
умов колективного та трудового
договорів.

27 травня 2013 року позивач останній
день був на лікарняному, а 28 травня 2013
року з 8 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. повинен
бути звільнений з наведених вище
підстав. Однак дирекція інституту не
звільнила позивача, а навпаки
примушувала приступити до виконання
своїх трудових обов'язків, постійно
погрожуючи звільнити з посади за
прогули.

У подальшому профспілковий комітет
інституту прийняв незаконне рішення,
яким надав дозвіл адміністрації
інституту на звільнення ОСОБА_4 за п. 4
ст. 40 КЗпП України.

Вказане рішення профспілкового
комітету оскаржено позивачем, однак
відповідь на скаргу йому не надано.

26 червня 2013 року дирекцією інституту
наказом № 81-к ОСОБА_4 звільнено за п. 4
ст. 40 КЗпП України, копію якого він
письмово отримав тільки 03 липня 2013
року, а трудову книжку - 08 липня 2013 року.

Посилаючись на вказані обставини,
уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4
просив суд: визнати, що розірвання
трудового договору між сторонами
відбулося 28 травня 2013 року з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а
саме: внаслідок невиконання
відповідачем вимог законодавства про
працю, умов колективного та трудового
договорів; визнати незаконним
звільнення ОСОБА_4 за п. 4 ст. 40 КЗпП
України; визнати недійсним запис у
трудовій книжці про звільнення з 26
червня 2013 року; зобов'язати відповідача
змінити внесений ним до трудової
книжки запис на звільнення 28 травня 2013
року за п. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнути
з відповідача суму вихідної допомоги,
передбаченої ст. 44 КЗпП України, у
розмірі 5 165 грн 01 коп. (тримісячний
середній заробіток); стягнути середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні (з 28 травня 2013 року до
дня фактичного розрахунку) у розмірі 14
367 грн; стягнути суму середнього
заробітку за час вимушеного прогулу у
зв'язку з незаконним звільненням (з 28
травня 2013 року до ухвалення рішення
суду) у розмірі 14 367 грн; стягнути суму
недовиплаченої заробітної плати за
весь період роботи з 16 вересня 1997 року
до 28 травня 2013 року у розмірі 111 839 грн 21
коп., а саме: за переробіток понад
встановлені норми годин робочого часу,
яка складає 1 720 год., у розмірі 8 797 грн 06
коп.; недоплату за роботу у вечірній час
з 18 год. 00 хв. до 22 год. 00 хв. за період з 01
січня 2011 року до 28 травня 2013 року у
розмірі 119 792 грн; стягнути недоплату за
роботу у нічний час з 22 год. 00 хв. до 06
год. 00 хв. за період з 16 вересня 1997 року
до 30 листопада 2004 року у розмірі 1 936 грн
34 коп.; стягнути доплату 24 % окладу,
згідно з міжрегіональною та галузевою
угодами за 6 розряд у період з 16 вересня
1997 року до 28 травня 2013 року у розмірі 19
479 грн 16 коп.; недоплату до мінімальної
заробітної плати за рахунок премії та
заробітну плату за роботу у святкові
дні за період роботи з 16 вересня 1997 року
до 28 листопада 2013 року у розмірі 119 грн 55
коп.; недоплату за роботу у нічний час
за квітень 2007 року у розмірі 89 грн 96
коп., за квітень 2008 року у розмірі 130 грн
81 коп., за листопад 2012 року у розмірі 21
грн 65 коп.; стягнути з відповідача
грошову компенсацію за 62 дні (додаткову
відпустку) за 15 років 7 місяців роботи
позивача в інституті у розмірі 5 084 грн 50
коп.; стягнути суму індексації
заробітної плати за весь період роботи
у розмірі 48 020 грн 94 коп.; суму
компенсації заробітної плати за весь
період роботи у розмірі 28 586 грн 99 коп.; у
відшкодування моральної шкоди
стягнути 30 000 грн, а всього 175 588 грн 22
коп.

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 27 січня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено
частково.

Стягнуто з Донецького
фізико-технічного інституту імені О.О.
Галкіна Національної академії наук
України на користь ОСОБА_4 середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні у розмірі 5 056 грн 92 коп.,
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 500 грн, а всього 5 556 грн 92 коп. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання про
стягнення судового збору.

Рішенням апеляційного суду
Донецької області від 23 квітня 2014 року
рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 27 січня 2014 року в
частині визнання незаконним
звільнення, зобов'язання відповідача
внести зміни до трудової книжки,
стягнення суми вихідної допомоги,
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
недовиплаченої заробітної плати за
роботу у нічний час та індексації
скасовано.

Позов ОСОБА_4 в цій частині
задоволено частково.

Визнано незаконним наказ від 26
червня 2013 року № 81-к про звільнення
ОСОБА_4 за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Зобов'язано Донецький
фізико-технічний інститут імені О.О.
Галкіна Національної академії наук
України внести зміни до трудової
книжки ОСОБА_4, зазначивши про
звільнення його з 28 травня 2013 року з
підстав невиконання власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, умов
колективного чи трудового договору за
ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнуто з Донецького
фізико-технічного інституту імені О.О.
Галкіна Національної академії наук
України на користь ОСОБА_4 суму
вихідної допомоги при звільненні у
розмірі 4 648 грн 46 коп., недоплату за
роботу у нічний час за квітень 2007 року у
розмірі 89 грн 96 коп., за квітень 2008 року -
130 грн 81 коп., за листопад 2012 року - 21 грн
65 коп., а також за період з 16 вересня 1997
року по 30 листопада 2004 року у розмірі 1
936 грн 34 коп., середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні у
сумі 4 000 грн, індексацію заробітної
плати у розмірі 33 514 грн 39 коп., а разом 42
405 грн 27 коп. В іншій частині рішення
суду першої інстанції залишено без
змін.

У касаційній скарзі представник
Донецького фізико-технічного
інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук України -
Вінницька О.І. порушує питання про
скасування рішення суду апеляційної
інстанції із залишенням у силі рішення
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Судами встановлено, що 16 вересня 1997
року наказом № 83-к ОСОБА_4 прийнято на
посаду слюсаря-сантехніка 6 розряду
експлуатаційно-технічного відділу
інституту.

07 травня 2013 року директором
інституту видано наказ № 54-к про
перевід нічних сантехників, у тому
числі позивача, на денну форму праці.
Зазначений наказ наданий для
ознайомлення та підписання позивачу,
однак він відмовився від його
підписання, про що складено акт. Крім
цього, позивача було повідомлено про
звільнення з посади з підстав,
передбачених п. 6 ст. 36 КЗпП України, у
разі його незгоди працювати на нових
умовах праці.

27 травня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
дирекції інституту із заявою про
звільнення його із займаної посади з
підстав, передбачених п. 3 ст. 38 КЗпП
України, у зв'язку з невиконанням
власником законодавства про працю,
умов колективного та трудового
договорів.

Листом від 28 травня 2013 року ОСОБА_4
відмовлено у задоволенні заяви про
звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у
зв'язку з тим, що позивач не зазначив у
заяві конкретні факти порушень
законодавства про працю, а також умов
колективного та трудового договорів зі
сторони відповідача. Також позивача
повідомлено, що у випадку його невиходу
на роботу без поважних причин такі дії
будуть вважатися прогулом.

03 червня 2013 року позивачу направлено
лист за № 68-01/216 про з'ясування причин
відсутності на робочому місці.

У зв'язку з неявкою ОСОБА_4 на роботі
28, 29 травня та 01, 02 червня 2013 року
відповідачем видано наказ від 04 червня
2013 року № 70-к про оголошення догани за
невихід на роботу у вказані дні, про що
повідомлено позивача листом від 06
червня 2013 року за № 68-01/225.

Наказом від 07 червня 2013 року наказ
від 04 червня 2013 року № 70-к про
оголошення догани ОСОБА_4 скасовано
через відсутність даних про причини
його неявки на робочому місці.

Згідно з актами позивач 04, 05, 07 та 08
червня 2013 року на робоче місці не
з'явився, про причини неявки не
повідомив.

14 червня 2013 року відповідачем
надіслано подання № 68-01/236 до
профспілкового комітету інституту з
клопотання надати згоду на звільнення
ОСОБА_4 з підстав, передбачених п. 4 ст. 40
КЗпП України.

Листом від 18 червня 2013 року № 17
ОСОБА_4 відмовився від участі в
засіданні профспілкового комітету без
надання пояснень.

Протоколом засідання профспілкового
комітету інституту від 21 червня 2013 року
№ 5 надана одностайна згода на
задоволення подання та звільнення
ОСОБА_4 з підстав, передбачених п. 4 ст. 40
КЗпП України (прогул без поважних
причин).

Наказом від 26 червня 2013 року № 81-К
ОСОБА_4 звільнено з підстав,
передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України, за
прогули без поважних причин, про що
його повідомлено листом від 26 червня 2013
року № 68-01/250 з копією наказу про
звільнення, розрахункової відомості №
19/151, платіжного доручення № 1149,
запрошення до інституту для отримання
трудової книжки і проведення
розрахунку.

Задовольняючи позовні вимоги
частково, суд першої інстанції виходив
з того, що звільнення ОСОБА_4 за п. 4 ст. 40
КЗпП України відбулося відповідно до
положень ст. ст. 47, 116 КЗпП України, до
трудової книжки внесено запис, який
відповідає п. 4.2 Інструкції про Порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої спільним наказом
Міністерства праці України,
Міністерства соціального розвитку та
Міністерства юстиції України від 29
липня 1993 року № 58. Підстав для визнання
звільнення незаконним, скасування
наказу від 26 червня 2013 року № 81-К,
визнання, що розірвання трудового
договору між сторонами відбулося 28
травня 2013 року з підстав, передбачених
ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме: внаслідок
невиконання відповідачем положень
трудового законодавства про працю,
умов колективного і трудового
договорів, стягнення компенсації за
час вимушеного прогулу і порушення
строків розрахунку при звільненні,
немає.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про стягнення суми середнього
заробітку за час вимушеного прогулу у
зв'язку з незаконним звільненням з 28
травня 2013 року, суд першої інстанції, з
висновками якого в цій частині
погодився апеляційний суд, виходив з
того, територіальною інспекцією з
питань праці у Донецькій області було
перевірено порядок видачі установою
трудової книжки позивачу та порушень
вимог трудового законодавства при
цьому не встановлено, що зазначено в
листі від 26 червня 2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення грошової
компенсації за 62 дні невикористаної
додаткової відпустки за весь час
роботи позивача в інституті, суд першої
інстанції, з висновками якого в цій
частині погодився суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що такі
вимоги не доведені, оскільки
відповідачем 13 червня 2013 року
проведено атестацію робочого місця за
умовами праці слюсаря-сантехніка, за
висновками якої на робочому місці не
виявлено шкідливих і тяжких факторів
умов праці, робоче місце з допустимими
умовами праці, але з особливим
характером (в час ліквідації аварії
каналізації), за що передбачена
додаткова відпустка до 4 календарних
днів.

Задовольняючи позовні вимоги в
частині відшкодування моральної шкоди,
суд першої інстанції, з висновками
якого в цій частині погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що порушення трудових прав позивача
призвело до його моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, тому
вважав, що така шкода повинна бути
відшкодована відповідачем у розмірі 500
грн.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині позовних вимог про
визнання наказу про звільнення
незаконним, визнання недійсним наказу
про звільнення, запису до трудової
книжки, зобов'язання внести зміни до
трудової книжки щодо підстав
звільнення та задовольняючи позовні
вимоги в цій частині, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що згідно з
листом територіальної інспекції праці
у Донецькій області з боку інституту
встановлено порушення вимог трудового
законодавства, яке полягало у неоплаті
в подвійному розмірі відпрацьованого
часу у вихідні та святкові дні у травні
2013 року, що призвело до неправильного
обчислення компенсації за
невикористану відпустку; помилково
нарахована оплата в нічний час у
розмірі 464 грн 40 коп. у серпні 2012 року в
період відпустки позивача; недоплата
лікарняних за період з 01 січня 2012 року
до травня 2013 року, а також встановлено
порушення положень п. 2 ст. 29 КЗпП
України в частині не ознайомлення
працівників інституту з умовами
колективного договору.

При цьому суд апеляційної інстанції
вважав, що внаслідок невиконання
інститутом законодавства про працю та
наявністю підстав для звільнення
позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України
відповідач зобов'язаний оплатити
позивачу вихідну допомогу у розмірі,
передбаченому колективним договором.

Такі висновки апеляційного суду
відповідають обставинам справи та
нормам матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України
працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_4
посилався на те, що підставами для
подачі заяви про звільнення у зв'язку з
невиконанням роботодавцем
законодавства про працю, умов
колективного та трудового договорів
було те, що: умови праці позивача мають
шкідливі чинники виробничого
середовища; позивача не ознайомлено з
колективним договором, як це визначено
ст. 29 КЗпП України; правилами
внутрішнього трудового розпорядку та
графіками роботи, або іншими
документами не визначено перерви для
відпочинку слюсарям-сантехнікам;
порушено порядок нарахування
заробітної плати за першу половину за
фактично відпрацьований час; порушено
вимоги щодо невиплати заробітної плати
за час щорічної відпустки за три дні до
її початку; не затверджено графік
роботи слюсарів-сантехніків, його не
погоджено з профспілкою, не доведено до
відома працівників під підпис; не
затверджено штатний розпис
працівників інституту; заробітна плата
слюсарям-сантехнікам нараховується за
розміром посадового окладу без
розряду; неправильно розраховується
допомога за листками непрацездатності;
позивачу не нарахована заробітна плату
за відпрацьовані години у святкові дні.

За змістом ст. 38 КЗпП України
працівник має право з власної
ініціативи в будь-який час розірвати
укладений з ним на невизначений строк
трудовий договір. При цьому строк
розірвання трудового договору і його
правові підстави залежать від причин,
які спонукають працівника до його
розірвання і які працівник визначає
самостійно.

Для визначення правової підстави
розірвання трудового договору
значення має сам лише факт порушення
законодавства про працю, що спонукало
працівника до розірвання трудового
договору з власної ініціативи,
оскільки поважність чи неповажність
причин такого порушення та істотність
порушення трудових прав працівника
значення не мають.

Суд апеляційної інстанції,
встановивши, що відповідачем не
виконується законодавство про працю,
позивачем доведено підстави для
розірвання трудового договору за
власним бажанням, як це передбачено ч. 3
ст. 38 КЗпП України, дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
наказ від 26 червня 2013 року № 81-к про
звільнення ОСОБА_4 за п. 4 ст. 40 КЗпП
України є незаконним та наявні
підстави для зобов'язання відповідача
внести зміни до трудової книжки про
звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП
України з 28 травня 2013 року, як наслідо,
наявні підстави для виплати позивачу
вихідної допомоги.

У зв'язку з наявністю заборгованості
із заробітної плати за роботу у нічний
час, яка не виплачена, суд апеляційної
інстанції вважав, що наявні підстави
для стягнення з відповідача середнього
заробітку за час затримки розрахунку
за період з 29 травня до 28 червня 2013 року
та з 02 жовтня 2013 року до 23 квітня 2014 року
у розмірі 12 182 грн 58 коп., однак вважав,
що розмір відшкодування за час
затримки розрахунку слід визначати з
урахуванням істотності суми
заборгованості порівняно із середнім
заробітком, та дійшов висновку, що
такий розмір повинен становити 4 000 грн.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції повністю погоджується
колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних,
оскільки суд, встановивши, що під час
звільнення позивачу не було виплачено
всіх сум, що належали йому від
підприємства, правильно керувався
положеннями ст. 117 КЗпП України, при
цьому, враховуючи, що спір про
стягнення всіх сум задоволено
частково, обґрунтовано вважав, що
розмір відшкодування за час затримки
розрахунку слід визначати з
урахуванням істотності суми
заборгованості порівняно із середнім
заробітком.

Вирішуючи позовні вимоги в частині
стягнення індексації заробітної плати,
суд апеляційної інстанції керувався
положеннями Закону України від 03 липня
1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію
грошових доходів населення» (далі -
Закон) та вважав, що відповідачем не
було здійснено індексацію заробітної
плати позивача за період з 1998 року до
червня 2009 року та з травня 2011 року до
дня звільнення, розмір якої становить 33
514 грн 39 коп.

Проте повністю з такими висновками
суду апеляційної інстанції погодитися
не можна.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 07 травня 1998 року № 663
затверджено Порядок проведення
індексації грошових доходів громадян
(далі - Порядок), відповідно до п. 1 якого
підвищення грошових доходів громадян у
зв'язку з індексацією здійснюється з
першого числа місяця, що настає за
місяцем, в якому офіційно опубліковано
індекс споживчих цін, який
обчислюється з наростаючим підсумком у
разі, коли він перевищив 105 відсотків
(величину порога індексації). Базою для
обчислення індексу споживчих цін є
січень 1998 року.

Вказана постанова втратила чинність
на підставі постанови Кабінету
Міністрів України від 17 липня 2003 року №
1078.

Законом визначено правові,
економічні та організаційні основи
підтримання купівельної спроможності
населення України в умовах зростання
цін з метою дотримання встановлених
Конституцією України гарантій щодо
забезпечення достатнього життєвого
рівня населення України.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» (далі - Закон) від 03 липня 1991
року із наступними змінами і
доповненнями, цей Закон набирає
чинності з 01 січня 2003 року, а згідно з ч.
4 п. 1 Порядку проведення індексації
грошових доходів населення,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 17 липня 2003 року №
1078, з метою реалізації Закону України
від 06 березня 2003 року № 491-1у «Про
внесення змін до Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення», передбачено, що обчислення
індексу споживчих цін для проведення
індексації грошових доходів населення
провадиться наростаючим підсумком,
починаючи з березня 2003 року.

Вирішуючи спір в частині позовних
вимог про стягнення індексації
заробітної плати з січня 1998 року до
червня 2009 року, суд апеляційної
інстанції не врахував, що у період з
січня 1998 року до 01 січня 2003 року
індексація грошових доходів населення
обчислювалася відповідно до положень
Порядку від 07 травня 1998 року № 663, а за
вказаним Законом обчислення індексу
споживчих цін для проведення
індексації грошових доходів населення
провадиться наростаючим підсумком,
починаючи з березня 2003 року, як
наслідок, помилково вважав, що
індексація заробітної плати позивача
за період з січня 1998 року до березня 2003
року повинна обчислюватися за
механізмом підвищення грошових
доходів населення, який визначений
Законом.

Разом з тим відповідно до ст. 6 цього
Закону, у разі виникнення обставин,
передбачених статтею 4 цього Закону,
грошові доходи населення визначаються
як результат добутку розміру доходу, що
підлягає індексації в межах
прожиткового мінімуму для відповідних
соціальних і демографічних груп
населення, та величини індексу
споживчих цін.

Порядок проведення індексації
грошових доходів населення
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Стягуючи на користь ОСОБА_4
індексацію заробітної плати у розмірі,
визначеному у рішенні, суд апеляційної
інстанції не навів відповідних
розрахунків, з яких він виходив,
визначаючи такий розмір, не зазначив
індекс споживчих цін, відсотків до
попереднього місяця для визначення
розміру індексації, величину приросту
індексу споживчих цін для проведення
індексації, відсотків, як це було
передбачено Порядком проведення
індексації грошових доходів громадян,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 07 травня 1998 року
№ 663 у період з січня 1998 року до січня 2003
року, а з березня 2003 року до червня 2009
року згідно з Порядком проведення
індексації грошових доходів населення,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 17 липня 2003 року №
1078.

Індексації підлягають грошові
доходи громадян, одержані ними в
гривнях на території України і які не
мають разового характеру, зокрема
оплата праці (грошове забезпечення),
яка входить до заробітної плати, яку
власник або уповноважений ним орган
виплачує працівнику за виконану ним
роботу.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України (в
редакції від 05 квітня 2001 року)
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного (міського)
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Законом України «Про внесення змін
до Кодексу законів про працю України»
від 11 липня 2001 року № 2620-III внесено до
Кодексу законів про працю України такі
зміни:

1. Частину першу статті 225 доповнено
словами: «а у спорах про виплату
належної йому заробітної плати - без
обмеження будь-яким строком».

2. У статті 233: доповнено статтю після
частини першої новою частиною такого
змісту:

«У разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком».

Стягуючи з відповідача індекс
заробітної плати за період з січня 1998
року до 11 липня 2011 року, суд апеляційної
інстанції не звернув уваги на
положення ст. 233 КЗпП України (в
редакції від 05 квітня 2001 року), не
перевірив, чи не пропущено позивачем
тримісячний строк для звернення з
заявою про вирішення трудового спору
щодо позовних вимог в частині
стягнення індексу заробітної плати за
вказаний період.

З таких обставин рішення суду
апеляційної інстанції в частині
вирішення позовних вимог про стягнення
індексації заробітної плати не можна
визнати законним і обґрунтованим.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судом апеляційної
інстанції фактичних обставин, які
мають істотне значення для правильного
вирішення позову у вказаній частині,
що, у свою чергу, призвело до
неправильного вирішення заявлених
позовних вимог.

Виходячи з викладеного, колегія
суддів дійшла до висновку, що судом
апеляційної інстанції допущено
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи в
частині позовних вимог про стягнення
індексації заробітної плати, у зв'язку
з чим відповідно до ст. 338 ЦПК України
рішення суду апеляційної інстанції в
цій частині підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги
висновків суду апеляційної інстанції
не спростовують та зводяться до
переоцінки доказів, що не відповідає
вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд
касаційної інстанції позбавлений
можливості встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
тому підстави для скасування рішення в
іншій частині відсутні.

Виходячи з розпорядження голови
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 02 вересня 2014 року № 2710/38-14
«Про визначення територіальної
підсудності справ», виданого
відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції», підсудність справи
визначено апеляційному суду
Запорізької області.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника
Донецького фізико-технічного
інституту імені О.О. Галкіна
Національної академії наук України -
Вінницької Олени Ігорівни
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 23 квітня 2014 року в частині
позовних вимог про стягнення
індексації заробітної плати скасувати,
передати справу в цій частині на новий
розгляд до апеляційного суду
Запорізької області.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Донецької області від 23 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді:

В.О. Кузнєцов

Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

Д.О. Остапчук

№ 6-21355св14Головуючий у першій
інстанції: Пруднікова Г.М.
Доповідач: Мостова Г.І.