Справа 206/4733/14-ц
Провадження 2/206/1160/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" жовтня 2014 р. Самарський районний суд
м. Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя
Сухоруков А.О.,

при секретарі
Кудрявцев Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Торговельно-виробничий центр №1308»,
треті особи: Управління Пенсійного
фонду України в Бабушкінському райні
м.Дніпропетровська, Управління
Пенсійного фонду України в Самарському
райні м.Дніпропетровська, про
стягнення заробітної плати, не
виплаченої при звільненні працівника,
компенсації за затримку розрахунку
виплати заробітної плати, зобов'язання
подати звітність до органів доходів і
зборів та Пенсійного фонду України,
зобов'язання виконати рішення суду,
визнання запису в трудовій книжці
трудовим пенсійним стажем,

В С Т А Н О В И В :

17 липня 2014 року звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, ТОВ
"Торговельно-виробничий центр №1308",
треті особи: Управління пенсійного
фонду України в Бабушкінському районі
м. Дніпропетровська, Управління
пенсійного фонду України в Самарському
районі м. Дніпропетровська, про
стягнення заробітної плати, не
виплаченої при звільненні працівника,
компенсації за затримку розрахунку
виплати заробітної плати, зобов'язання
виконати рішення суду, визнання запису
в трудовій книжці трудовим пенсійним
стажем.

В обґрунтування позову, з
урахуванням останніх уточнень від 03
жовтня 2014 року посилалася на те, що вона
працювала керівником підприємства ТОВ
"Торговельно-виробничий центр № 1308" з
01.01.2010р. по 30.04.2012р. їй не виплачена
мінімальна заробітна плата в сумі
26529,00грн. Але в день звільнення гроші не
виплатили, також за весь час затримки
розрахунку при звільненні, а саме з
30.04.2012р. по 07.07.2014р. у розмірі 29856,00грн.
Постановою Господарського суду
Дніпропетровської області від 30.09.2008
року ТОВ "Торгівельно-виробничий центр
№ 1308" визнано банкрутом, була відкрита
ліквідаційна процедура, яка триває.
12.03.2009 року було призначено
ліквідатором по справі арбітражного
керуючого ТОВ "Торгівельно-виробничий
центр № 1308" ОСОБА_2. Ліквідатор її не
звільнив, як це вимагає закон, і вона
звернулася до Самарського районного
суду. 03 грудня 2010р. суд рекомендував
звільнити її з займаної посади.
Звільнена вона була за п. 1 ст. 40 КЗпП
України - ліквідація підприємства,
керівником підприємства ОСОБА_2 При
звільненні їй не були виплачена
заборгованість по заробітній платі
26529,00грн. та не було перераховано
соціальні нарахування в соціальні
фонди України. ОСОБА_2 не склав та не
подав звіти згідно чинного податкового
законодавства в ДПІ та УПФУ по її
заробітній платі. Згідно запису у її
трудовій книжці, вона до 30.04.2012р. була
найманим працівником в ТОВ «ТВЦ №1308» і
керівник зобов'язаний був
нараховувати, обчислювати і сплачувати
в установлені строки та в повному
обсязі внески в УПФ та інші установи.

На підставі викладеного позивач
просить суд стягнути на її користь з
підприємства ТОВ "ТВЦ №1308" згідно
розрахункових відомостей за 55 місяців
50617,66грн. Зобов'язати керівника ТОВ "ТВЦ
№ 1308" ОСОБА_2 подати звітність до
Бабушкінського ПФУ м. Дніпропетровська
за 28 місяців з 01.01.2010р. по 30.04.2012р. та з
30.04.2012р. по 01.07.2014р. помісячно згідно
відомостей начислення і обліку
заробітної плати. Зобов'язати ОСОБА_2
виконати рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
03.12.2010р. та подати звітність до
Бабушкінського ПФУ за 12 місяців 2009р. і
одного місяця 2008р. Визнати запис у
трудовій книжці стосовно роботи у ТОВ
"ТВЦ № 1308" страховим пенсійним стажем з
30.04.2002р. по 30.04.2012р. (а.с.1-2, 11-14, 28-32, 87-92).

У судовому засіданні позивачка
свої позовні вимоги підтримала на
доводах та підставах зазначених у
позові, просила їх задовольнити у
повному обсязі. Зазначила, що
відповідач мав змогу всіх звільнити
відразу.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог у повному
обсязі та просив відмовити. Пояснив, що
по рішенню суду було погашено
кредиторські вимоги. Було подано звіт
про утримання прибуткового податку.
Позивач сама як директор звільнила
всіх працівників, окрім себе та
Ковальчука. Була вимога передати всі
документи, але позивач стосовно себе не
передала, тому і не звільнив відразу, бо
документи іпечатку підприємства
відновлював, а без них не міг звільнити.
Вважає, що у рамках процедури
банкрутства не може здійснюватися
нарахування заробітної плати.

Представник третьої особи
Управління Пенсійного фонду України в
Самарському районі м. Дніпропетровська
Коваль О.В. в судовому засіданні у
вирішенні спору покладалась на розсуд
суду. Пояснив, що з 2004 року існує
поняття страхового стажу. Всі
підприємства, які сплачують внески,
подають до системи персоніфікованого
обліку звіти. Якщо не сплатять, органи
Пенсійного фонду не зможуть зарахувати
пенсійний вік. Такі вимоги повинні
заявлятися до пенсійного фонду, а не
підприємства.

Третя особа - УПФУ в Бабушкінському
районі м.Дніпропетровська до суду не
з'явилася, були повідомлені належним
чином, що не перешкоджає розгляду
справи.

Вислухавши учасників процесу,
вивчивши та дослідивши матеріали
цивільної справи в їх сукупності,
перевіривши та оцінивши наявні докази,
суд дійшов висновку, що у задоволенні
позову слід відмовити з наступних
підстав.

Судом встановлено, що з 30.04.2002р. по
30.04.2012р. позивачка знаходилась в
трудових відносинах з ТОВ
"Торгівельно-виробничий центр № 1308",
працювала на посаді директора.
Відповідно до наказу № 2 від 30.04.2012 року
була звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України,
що підтверджується її трудовою книжкою
від 08.07.1967р. (а.с.3).

З довідки АА № 249506 з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України ТОВ
"Торгівельно-виробничий центр № 1308"
вбачається, що керівником є ОСОБА_2,
дата первинної реєстрації 25.10.2000р., дата
останньої реєстраційної дії 14.04.2010р.
(а.с.4-5).

Згідно ухвали Господарського
суду Дніпропетровської області від
12.03.2009 року по справі за заявою
Управління Пенсійного фонду України в
Індустріальному районі м.
Дніпропетровська до боржника
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Торгівельно-виробничій центр №1308», м.
Дніпропетровська про визнання
банкрутом, ліквідатором ТОВ
«Торгівельно-виробничий центр №1308»
призначено арбітражного керуючого
ОСОБА_2 (а.с.56).

Відповідно до постанови
Господарського суду від 30.09.2008 року ТОВ
«Торгівельно-виробничий центр № 1308»
визнано банкрутом та відкрито
ліквідаційну процедуру, зобов'язано
ліквідатора: письмово повідомити про
визнання відсутнього боржника
банкрутом господарським судом, всіх
відомих йому кредиторів банкрута, які в
місячний строк з дня одержання
повідомлення можуть направити
ліквідатору заяви з вимогами до
банкрута, постановою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 05.02.2009р.
постанову господарського суду
Дніпропетровської області від 30.09.2008р. -
залишено без змін (а.с.55-58).

З податкового розрахунку сум
доходів, нарахованого (сплаченого) на
користь платників податку, і сум
утриманих з них податку від 29.05.2014р.
керівник ОСОБА_2 ТОВ
"Торгівельно-виробничий центр № 1308"
подавав звіт до Лівобережної ОДПІ м.
Дніпропетровськ за 3 квартал 2013р., де
сума нарахованого доходу ОСОБА_1 (ін.
НОМЕР_1) складає 7317,90грн., сума
виплаченого доходу 6220,21грн., сума
утриманого податку 1097,69грн. (а.с.6).

Рішенням Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 03 грудня
2010р., яке набрало законної сили 01.06.2011р.
стягнуто з ТОВ "Торгівельно-виробничий
центр № 1308" на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 30 вересня 2009р. по 01 січня 2010р. у
розмірі 8125,00 грн. та моральну шкоду у
розмірі 15000,00грн. Зобов'язано
ліквідатора ТОВ
«Торгівельно-виробничий центр № 1308»
звільнити ОСОБА_1 із займаної посади
відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України
(а.с.20-21).

Відповідно до листа ЛМДПІ від
14.01.2009р. № 709/10/26-01-07 ліквідатору ОСОБА_5
згідно з даними офіційної податкової
звітності ТОВ "Торгівельно-виробничий
центр № 1308", яка подавалася до
Лівобережної МДПІ м. Дніпропетровська
за період з 2004р. - 2007р. на підприємстві
були працевлаштовані 11 громадян, в
числі яких і ОСОБА_1 (а.с.59).

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 25.05.2010р.
подовжено строк ліквідаційної
процедури ТОВ "ТВЦ №1308" м.
Дніпропетровськ до 01.11.2010р. Скаргу
ОСОБА_1 на дії ліквідатора -
відхилено(а.с.66).

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
14.11.2013р. за апеляцією ліквідатора
ОСОБА_2 ухвалу господарського суду
Дніпропетровської області від 15.10.2013р.,
якою відхилено звіт ліквідатора ОСОБА_2
та зобов'язано ліквідатора вжити
додаткових заходів щодо формування
ліквідаційної маси та звільнення
працівників банкрута, було залишено
без змін (а.с. 68-70).

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 26.02.2014р.
зобов'язано ліквідатора подати до
Лівобережної ОДПІ звіт форми 1ДФ та
звітність до УПФ (а.с.107).

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 10.04.2014р.
подовжено строк ліквідаційної
процедури ТОВ "ТВЦ №1308" м.
Дніпропетровськ до 29.05.2014р. (а.с.96).
Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 29.05.2014р.
подовжено строк ліквідаційної
процедури ТОВ "ТВЦ №1308" м.
Дніпропетровськ до 26.06.2014р. (а.с.97).

Відповідно до звіту про
ліквідацію арбітражного керуючого
ОСОБА_2 від 11.11.2009р. №477 ліквідатору
колишніми керівниками ТОВ «ТВЦ №1308» не
була передана бухгалтерська
документація підприємства (а.с. 98-99).

Згідно листа Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області від 01.08.2013р.
щодо результатів розгляду заяви на дії
арбітражного керуючого ОСОБА_2
виявлено порушення вимог Ліцензійних
умов провадження господарської
діяльності. Кошти від реалізації майна
ТОВ «ТВЦ № 1308» використані в повному
обсязі, погашено заборгованість із
заробітної плати колишнім працівникам,
в тому числі і ОСОБА_1 (а.с.101-103).

Правовідносини, що виникли між
сторонами врегульовані нормами
Конституції України, Кодексу законів
про працю України, Закону України «Про
оплату праці».

Згідно з вимогами ч. 7 ст. 43
Конституції України право на своєчасне
одержання винагороди за працю
захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про оплату праці» працівник
має право на оплату своєї праці
відповідно до актів законодавства і
колективного договору на підставі
укладеного трудового договору.

Відповідно до ст.2 Кодексу Законів про
працю України працівники реалізують
право на працю шляхом укладення
трудового договору про робочу на
підприємстві, в установі, організації
або з фізичною особою.

Згідно зі ст.21 КЗпП України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу. Розмір заробітної
плати залежить від складності та умов
виконуваної роботи, професійно-ділових
якостей працівника, результатів його
праці та господарської діяльності
підприємства, установи, організації і
максимальним розміром не обмежується.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підстави
своїх вимог або заперечень та надати
докази відповідно до ст. ст. 57-60 ЦПК
України.

Статтею 61 ч. 3 ЦПК України встановлено
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 25 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
№ 3088-111 від 07.03.2002 року, з дня визнання
боржника банкрутом та відкриття
ліквідаційної процедури, на протязі 10-15
днів ліквідатор повідомляє
працівників боржника про їх звільнення
та проводить його.

Постановою Господарського суду
Дніпропетровської області від 30.08.2008р.
у справі №Б26/40/94-08 ТОВ
«Торгівельно-виробничий центр №1308»
було визнано банкрутом, як відсутній
боржник, відкрита ліквідаційна
процедура у справі, призначено
ліквідатора.

Відповідно до ст. 23 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
з дня прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури підприємницька діяльність
банкрута ще готується закінченням
технологічного циклу з виготовлення
продукції у разі можливості її продажу,
а виконання зобов'язань боржника,
визнаного банкрутом, здійснюється у
випадках і порядку, передбаченому
розділом III цього Закону.

Враховуючи викладене, принаймні з
моменту визнання ТОВ «ТВЦ №1308»
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури у справі 30.08.2008 року вказане
підприємством не здійснювало
господарську (підприємницьку)
діяльність, а позивач не виконував
трудові функції на підприємстві, які б
давали йому право на отримання
відповідної винагороди (заробітної
плати).

При цьому факт вимушеного прогулу
позивача не підтверджується
матеріалами справи та суперечить
вимогам ст. 235 КЗпП України, що
позбавляє позивача можливості
посилатися на факт вимушеного прогулу
як на підставу для стягнення грошових
коштів з ТОВ «ТВЦ №1308».

Позивач принаймні з часу визнання
відповідача банкрутом жодної роботи не
виконувала і не могла виконувати, що не
заперечувала в судовому засіданні.

Що стосується позовних вимог
ОСОБА_1, пред'явлених до ОСОБА_2, як
ліквідатора Товариства з обмеженою
відповідальністю «ТВЦ №1308», слід
зазначити, що ані трудове
законодавство, ані норми Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» не
встановлюють солідарну (субсидіарну)
відповідальність керівника
підприємства щодо виплати
заборгованості по заробітній платі
звільнених працівників, а тим більше
особисту майнову відповідальність
керівника.

Таким чином, арбітражний керуючий
(ліквідатор) ОСОБА_2 як суб'єкт
господарювання, який відповідно до ст.25
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» виконує
повноваження керівника ТОВ «ТВЦ №1308»
на підставі ухвали господарського суду
Дніпропетровської області, не є
належним відповідачем у справі,
оскільки не є стороною трудової угоди
між працівником і власником
підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП
України власник або уповноважений ним
орган зо-бов'язаний виплатити
працівникові при звільненні всі суми,
що належать йому від підприємства у
строки, що зазначені ст. 116 цього
Кодексу, а саме в день звільнення або не
пізніше наступного дня після
пред'явлення звільненим працівником
вимоги про розрахунок. Не проведення з
вини власника або уповноваженого ним
органу розрахунку з працівником у
зазначені строки, є підставою для
відповідальності, яка передбачена ст.
117 КЗпП України, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Згідно ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до п. 20 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» № 13
від 24 грудня 1999 року, установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини.

З наданих відомостей позивачем по
нарахуванню заробітної плати з 01.01.2010р.
- 30.04.2012р. не виплачено 26535,00грн., з
30.04.2012р.-07.07.2014р. за затримку розрахунку
29856,00грн. (а.с.33-37).

Проте, суд не бере до уваги надані
відомості, оскільки вони складені
самостійно позивачем і не є належним
доказом.

Крім того, рішенням Самарського
районного суду м.Дніпропетровська від
24 червня 2009 року були задоволені
позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ТВЦ №1308»,
стянуто заробітної плати за період з 30
квітня 2002 року по 01 лютого 2009 року в
сумі 45 793,68 грн. (а.с. 78).

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 25
листопада 2009 року за апеляційною
скаргою ліквідатора відповідача
рішення суду першої інстанції
скасовано, у задоволенні позову
відмовлено (а.с. 79-80).

Проведений ліквідатором розрахунок по
заробітній платі з колишніми
працівниками ТОВ «ТВЦ 1308», в тому числі
з ОСОБА_1 на суму 6220,21 грн., як
встановлено постановою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 14.11.2013 року (а.с.
68-71), з урахуванням необхідних
соціальних внесків.

Стаття 233 КЗпП України передбачає
строки звернення до суду за вирішенням
трудових спорів: працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до суду
в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Рішенням Конституційного Суду
України щодо офіційного тлумачення
положень ст. 233 КЗпП України у
взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117,
237-1 цього кодексу № 4-рп/2012 від 22 лютого
2012 року (справа № 1-5/2012) роз'яснено, що
при вирішенні трудового спору стосовно
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Відтак не підлягають задоволенню
вимоги про стягнення заробітної плати
та компенсації за затиримку розрахунку
та подання відповідної звітності до
органів доходів і зборів та Пенсійного
фонду України.

Що стосується вимоги про зарахування
наявного в записах трудової книжки
стажу роботи та зарахування його до
пенсійного стажу, ці вимоги заявлені до
неналежного відповідача, оскільки цей
стаж не заперечується відповідачем,
його відмовляють враховувати органи
Пенсійного фонду.

Зобов'язання виконати рішення суду
іншим рішенням суду в розумінні ст. 16 ЦК
України не є належним способом захисту
своїх прав та законних інтересів, тому
в задоволенні цієї вимоги також слід
відмовити.

Оцінюючи досліджені судом у
судовому засіданні докази у їх
сукупності щодо вимог позивача,
позивачем не надано жодного доказу на
підтвердження обставин справи,
враховуючи, що відповідно до вимог
чинного законодавства виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення, суд приходить до
висновку, що вимоги позивача не знайшли
підтвердження в судовому засіданні, а
тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону
України «Про судовий збір» позивачка
звільнена від сплати судового збору,
тому відповідно до ст. 88 ЦПК України
судові витрати не підлягають
розподілу, компенсуються за рахунок
держави.

Керуючись ст.ст.4-8, 10, 11, 18, 57-64, 88, 130, 208, 209,
212-215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог
відмовити.

Судові витрати зі сплати судового
збору компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
оголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
А.О. Сухоруков