печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Козлова Р.Ю.,

при секретарі - Скирді В. Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про повернення грошових
коштів, отриманих без достатньої
правової підстави,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2014 року позивачка звернулася
до суду із зазначеними вимогами, в
обґрунтування позову зазначила, що їй
на праві власності належить 1/4 частина
квартири АДРЕСА_1, по 1/2 частині
зазначеної квартири на праві власності
належала ОСОБА_2, а ОСОБА_3 була
власником 1/4 даного приміщення. Як
вважала позивачка, між сторонами даної
справи з червня 2006 року була досягнута
домовленість про порядок користування
спільним майном, відповідно до якої
позивачка мала зайняти житлову кімнату
із позначкою «6» площею 15,3 кв. м. згідно
технічного паспорту, приміщення
загального користування залишаються у
спільному користуванні всіх
співвласників. Позивачка вважала, що
між сторонами як співвласниками
фактично склався порядок володіння та
користування спільним майном,
відповідно до умов якого позивачка як
сторона договору набула певні права та
обов'язки. На виконання умов даного
договору позивачка сплачувала на
користь відповідачів грошові кошти у
вигляді витрат на управління,
утримання та збереження спільного
майна. Між тим, рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 17 липня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 04 грудня
2013 року, встановлено факт відсутності
узгодженого між сторонами даної справи
порядку користування квартирою, жодних
договорів, рішень, які б підтверджували
домовленість між сторонами з цього
питання також не встановлено.
Посилаючись на те, що оскільки рішенням
суду встановлена відсутність між
сторонами будь-якої домовленості щодо
порядку користування квартирою,
позивачка просила суд стягнути на її
користь сплачені нею відповідачам
кошти як такі, що отриманні ними без
достатньої правової підстави.

Представник позивачки у судовому
засіданні позов підтримав.

Представник відповідачів позов не
визнала.

Заслухавши думку учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачці на
праві власності належить 1/4 частки
квартири АДРЕСА_1, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
житло, виданим Комунальним
підприємством Київський ДОК 12.10. 1994
року, зареєстрованим Київським міським
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 20.10.1994 року за №5422. 1/2
частина вказаної квартири належить
ОСОБА_2, власником 1/4 частини вказаного
житлового приміщення є ОСОБА_3

Як встановлено в ході розгляду даної
справи, з вересня 2008 року позивачка
фактично користувалася кімнатою
площею 15,3 кв.м., проте оскільки площа
даної кімнати не відповідала розміру
частки відповідачки у праві спільної
власності та фактично перевищувала її
більше, ніж на 3 кв.м., відповідач ОСОБА_2
звернувся до позивачки з пропозицією
щомісячно сплачувати на його користь
грошову суму в розмірі 200 грн. за
користування позивачкою тією частиною
житлової площі, що перевищує належну їй
частку.

Погодившись на вказану пропозицію,
протягом періоду з листопада 2008 року по
грудень 2012 року позивачка здійснювала
відповідні платежі, що підтверджується
доданими до матеріалами справи
розписками та квитанціями про грошовий
переказ.

Так, протягом 2008 року позивачка
здійснювала оплату грошових коштів, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи квитанціями:

19.11.2008 року згідно квитанції ЗАТ
«Приватбанк» на рахунок ОСОБА_2
перераховано 200 грн.;

24.12.2008 року згідно квитанції ЗАТ
«Приватбанк» на рахунок ОСОБА_2
перераховано 200 грн.

Також протягом 2009 року позивачка
здійснила сплату грошових коштів, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи розпискам, квитанціями
банківської установи та чеками
електронного переказу:

21.01.2009 року згідно квитанції ЗАТ
«Приватбанк» на рахунок ОСОБА_2
перераховано 200 грн.;

21.02.2009 року згідно квитанції ЗАТ
«Приватбанк» на рахунок ОСОБА_2
перераховано 200 грн.;

19.03.2009 року згідно розписки ОСОБА_2
отримав 200 грн. квартплати;

23.03.2009 року згідно квитанції ЗАТ
«Приватбанк» на рахунок ОСОБА_2
перераховано 200 грн.;

24.04.2009 року згідно розписки ОСОБА_2
отримав 100 грн. квартплати;

24.04.2009 року згідно розписки ОСОБА_2
отримав 200 грн. в рахунок орендної
плати за травень 2009 року;

22.05.2009 року згідно квитанції ЗАТ
«Приватбанк» на рахунок ОСОБА_2
перераховано 200 грн.;

01.07.2009 року згідно квитанції ЗАТ
«Приватбанк» на рахунок ОСОБА_2
перераховано 200 грн.;

23.07.2009 року згідно розписки ОСОБА_2
отримав 200 грн. в рахунок орендної плати
за травень 2009 року;

01.08.2009 року на ім'я ОСОБА_3 перераховано
200 грн.;

08.09.2009 року згідно розписки ОСОБА_2
отримав 100 грн. квартплати;

14.09.2009 року згідно розписки ОСОБА_2
отримав 200 грн. в рахунок орендної
плати за серпень 2009 року;

23.09.2009 року згідно розписки ОСОБА_2
отримав 200 грн. в рахунок орендної
плати;

03.10.2009 року згідно розписки ОСОБА_2
отримав 200 грн. в рахунок орендної
плати;

03.12.2009 року згідно розписки ОСОБА_2
отримав 200 грн. в рахунок орендної
плати та 200 грн. квартплати за два
місяці;

03.12.2009 року згідно розписки ОСОБА_2
отримав 200 грн. в рахунок орендної
плати та 100 грн. квартплати.

Протягом 2010 року позивачка здійснювала
сплату грошових коштів, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи розписками:

10.01.2010 року згідно розписки ОСОБА_2
отримав 300 грн. в рахунок орендної
плати та квартплати;

11.01.2010 року згідно розписки ОСОБА_2
отримав 1600 грн. та 100 доларів США;

16.05.2010 року згідно розписки ОСОБА_2
отримав 1200 грн. в рахунок орендної
плати та квартплати (за лютий, березень,
квітень та травень 2010 року);

в 2010 році згідно розписки ОСОБА_2
отримав 800 грн. в рахунок орендної плати
та квартплати (за липень, серпень та
вересень 2010 року).

24.11.2010 року на ім'я ОСОБА_3 поштовим
електронним переказом перераховано 200
грн.;

Окрім цього, протягом 2011 та 2012 років
ОСОБА_1 здійснила сплату грошових
коштів на рахунок ОСОБА_3, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями чеків поштового
електронного переказу:

19.02.2011 року на ім'я ОСОБА_3 поштовим
електронним переказом перераховано 300
грн.;

23.06.2011 року на ім'я ОСОБА_3 поштовим
електронним переказом перераховано 200
грн.;

14.11.2011 року на ім'я ОСОБА_3 поштовим
електронним переказом перераховано 300
грн.;

24.12.2011 року на ім'я ОСОБА_3 поштовим
електронним переказом перераховано 400
грн.;

10.08.2012 року на ім'я ОСОБА_3 поштовим
електронним переказом перераховано 600
грн.;

28.09.2012 року на ім'я ОСОБА_3 поштовим
електронним переказом перераховано 300
грн.;

17.11.2012 року на ім'я ОСОБА_3 поштовим
електронним переказом перераховано 200
грн.;

20.12.2012 року на ім'я ОСОБА_3 поштовим
електронним переказом перераховано 200
грн.

Таким чином, загальна сума сплачених
ОСОБА_2 грошових коштів складає 8298 грн.
50 коп. та ОСОБА_3 - 2900 грн.

Викладені вище обставини щодо мети
сплати спірних грошових коштів та їх
отримання відповідачами від позивачки
представники сторін у судовому
засіданні визнали.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України,
посиланням на яку позивачка
обґрунтовує пред'явлені вимоги, особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Разом з тим, оскільки у судовому
засіданні було встановлено, і цю
обставину визнали представники сторін,
що позивачка сплачувала частину
спірних грошових коштів в порядку
оплати користування нею житловою
площею вищевказаної квартири, яка
перевищувала належну їй частку у
спільній власності сторін, висновок
представника позивачки про
безпідставність набуття вказаних
коштів ОСОБА_2 суд вважає помилковим.

Посилання представника позивачки на
те, що оскільки належна відповідачці
ОСОБА_3 частка у спільній власності
сторін за своїм розміром дорівнює
частці позивачки, а відтак ОСОБА_3 не
мала права отримувати будь-які кошти
від позивачки, суд вважає помилковими з
огляду на наступне. Як вбачається зі
змісту доданих до матеріалів справи
розписок, сплачуючи грошові кошти на
користь відповідачів позивачка чітко
розрізняла два види платежів - «оплата
оренди» і «квартирна плата».
Представник позивачки визнав у
судовому засіданні, що протягом
вищевказаного строку позивачка у
спірній квартирі не проживала, а лише
зберігала за собою фактичне володіння
кімнатою площею 15,3 кв.м., в якій
залишалися її речі. Таким чином,
аналізуючи здобуті докази у їх
сукупності, суд дійшов висновку про те,
що позивачка передавала ОСОБА_3
вищевказані грошові кошти, які у
подальшому направлялися відповідачкою
на оплату житлово-комунальних послуг.
Вказана обставина також виключає
висновок позивачки про відсутність у
ОСОБА_3 правових підстав на отримання
зазначеного майна.

Посилання представника позивачки на
те, що позивачка самостійно оплачувала
житлово-комунальні послуги за даною
адресою, будь-якими доказами не
підтверджуються, натомість відповідні
квитанції у судовому засіданні були
надані представником відповідачів. Та
обставина, що квитанції на оплату
житлово-комунальних містять прізвище
позивачки вищевикладеного висновку не
спростовує, оскільки в квитанції
зазначається прізвище власника
особового рахунку, а не особи, яка
безпосередньо здійснювала платіж.

Твердження представника позивачки про
те, що відсутність у сторін визначеного
порядку користування квартирою є
обставиною, яка встановлена рішенням
Печерського районного суду м. Києва від
17 липня 2013 року і, згідно правила ст.61
ЦПК України, не підлягає доказуванню,
суд вважає помилковим, оскільки, як
вбачається з мотивувальної частини
вказаного рішення, суд послався лише на
те, що такий порядок не визначався
судом. Таким чином, у задоволенні
позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у
користуванні майном та вселення було
відмовлено не внаслідок встановлення
судом факту відсутності визначеного
сторонами порядку користування
квартирою, а в результаті
недоведеності даної обставини з боку
позивачки.

Враховуючи викладене, позов
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 1212 ЦК України, ст. ст. 3, 10,
60, 61, 88, 209, 213 - 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
повернення грошових коштів, отриманих
без достатньої правової підстави -
залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до Апеляційного суду м.
Києва через Печерський районний суд м.
Києва протягом десяти днів з дня його
проголошення.

СУДДЯ