Єдиний унікальний номер 205/4041/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 року

м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючого судді
Залімської Н.В.

при секретарі
С.С.Кравцову

розглянувши у відкритому судовому
засіданні м. Дніпропетровська цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Обласного
комунального підприємства
Дніпродзержинське бюро технічної
інвентаризації про стягнення
заробітної плати, середнього заробітку
за час затримки її виплати,
відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 16 травня 2014 року звернулася до
суду з позовом до відповідача
Обласного комунального підприємства
Дніпродзержинське бюро технічної
інвентаризації про стягнення
заборгованості і виплати заробітної
плати, середнього заробітку за час
затримки остаточного розрахунку при
звільненні та моральної шкоди.

Ухвалою судді Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 22 травня
2014 року позовну заяву було залишено без
руху, а позивачу запропоновано
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали усунути недоліки, які ним
було усунуто 30 травня 2014 року.

Позивач у своєму позові та у ході
судового засідання, посилалася на те,
що вона у період з 1 січня 2011 року по 15
жовтня 2013 року працювала на посаді
архіваріуса в ОКП «Дніпродзержинське
БТІ» та була звільнена з посади за
власним бажанням. Однак, при звільненні
її не було повідомлено про нараховані
суми, належні їй до виплати. На її
звернення відповідач таку інформацію
не надавав. Лише 6 травня 2014 року
позивачу стало відомо про її доходи за
2013 рік з довідки Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Дніпропетровська та виявилося, що
заробітна плата з невідомих їй причин у
2013 році щоквартально зменшувалась,
хоча посада яку вона займала
залишалася незмінною та жодних
повідомлень про зміну умов праці та
зменшення належної їй виплати
заробітної плати, вона не отримувала.
Також, отримуючи заробітну плату у 2013
році, позивач помітила про її зменшення
в порівнянні з 2012 роком, однак на її
звернення до керівництва, будь-яких
роз'яснень надано не було, чим були
грубо порушені її права. За таких
обставин, позивач вважає, що відповідач
недонараховував та не сплатив належну
їй до виплати заробітну плату у розмірі
7 829 грн. 31 коп. У зв'язку з тим, що при
звільненні з позивачем не було
проведено повного розрахунку, то
позивач також просила суд стягнути на
її користь суму середнього заробітку
за весь час затримки виплати належної
їй заробітної плати у розмірі 22 776 грн. У
зв'язку з тим, що під час звільнення за
власним бажанням позивачу не було
відомо про грубі порушення
законодавства про працю з боку
відповідача, про які вона дізналася у
травні 2014 року, вона просила суд
стягнути з відповідача на її користь
вихідну допомогу у розмірі 7 226 грн. 97
коп., із розрахунку її посадового
окладу у третьому кварталі 2012 року. На
підставі викладеного позивачу
незаконними діями відповідача була
спричинена моральна шкода, яка
полягала у тому, що позивачу необхідно
було докладати суттєвих зусиль для
організації свого життя та життя її
дитини, була змушена відмовляти собі й
дитині у повноцінному харчуванні,
придбанні предметів першої
необхідності, була змушена позичати
гроші у своїх друзів та родичів,
неможливість їх сплати зіпсувала
відносини між ними, постійно
знаходилася під загрозою допущення
заборгованості по сплаті комунальних
послуг, не мала можливості з донькою
повноцінно розвиватися та відвідувати
різноманітні заходи, що спричинило
позивачу сильні душевні страждання та
моральну шкоду, яку вона оцінює у 10 000
грн. Позивач у своїх позовних вимогах
та у ході судового засідання просила
суд стягнути на її користь з
відповідача несплачену заробітну
плату у розмірі 7 829 грн. 31 коп., середній
заробіток за час затримки виплати
належної їй заробітної плати у розмірі
22 776 грн., вихідної допомоги у розмірі 7
226 грн. 97 коп. та моральну шкоду у
розмірі 10 000 грн.

Представник відповідача у ході
судового засідання позовні вимоги не
визнав, посилаючись на те, що позивачем
не було надано доказів щодо
попереднього розгляду трудового спору
комісією по трудових спорах та не
надано доказів щодо підстав
застосування ст. 232 КЗпП України.
Зазначав, що позивачу було повідомлено
про розміри сум належних до виплати при
звільненні, які було відображено в
наказі № 69-к. Крім того, довідки про
нараховану заробітну плату позивачу
неодноразово надавалися за запитами
контролюючих органів. Під час
розірвання трудового договору з
ініціативи позивача вона скористалася
своїм правом та обрала підставу для
звільнення з роботи за власним
бажанням, зумовлене неможливістю
продовжувати роботу у зв'язку з
переїздом на нове місце проживання, про
що власноручно зазначила в заяві. Крім
того, позивачу наказами про
встановлення неповного робочого часу
було встановлено режим неповного
робочого часу - 20 годинний робочий
тиждень з оплатою праці пропорційно
відпрацьованого часу, з якими вона була
ознайомлена під підпис, таким чином
вказані у позовній заяві розрахунки
розмірів невиплаченої позивачу
заробітної плати є припущенням. Щодо
вимог про відшкодування моральної
шкоди зазначав, що позивачем не було
надано жодного доказу, що
підтверджують її спричинення позивачу.

Вислухавши пояснення позивача та
представника відповідача, перевіривши
матеріали справи, оцінивши надані та
добуті докази, суд вважає позовні
вимоги такими, що не підлягають
задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно з
наказом № 03-К від 4 січня 2011 року було
прийнято на посаду архіваріуса з
окладом згідно штатного розкладу (а.с.
62).

ОСОБА_1 власноручно було написано заяву
про її звільнення з посади архіваріуса
ОКП «Дніпродзержинського БТІ» за
власним бажанням з 15 жовтня 2013 року у
зв'язку з її переїздом на нове місце
проживання (а.с. 46).

Наказом № 69-к від 15 жовтня 2013 року
ОСОБА_1 було звільнено з посади
архіваріуса за власним бажанням (а.с. 47)
та здійснено з нею повний розрахунок
при звільненні (а.с. 45).

Наказом № 62-А від 3 вересня 2013 року
ОСОБА_1 було надано відпустку без
збереження заробітної плати на 15
календарних днів з 26 вересня 2013 року по
10 жовтня 2013 року за сімейними
обставинами (а.с. 49).

Згідно зі ст. 10 КЗпП України
колективний договір укладається на
основі чинного законодавства,
прийнятих сторонами зобов'язань з
метою регулювання виробничих, трудових
і соціально-економічних відносин і
узгодження інтересів трудящих,
власників та уповноважених ними
органів.

На підставі ст. 11 КЗпП України
колективний договір укладається на
підприємствах, в установах,
організаціях незалежно від форм
власності і господарювання, які
використовують найману працю і мають
права юридичної особи.

П. 3 ч. 2 ст. 13 КЗпП України передбачено,
що у колективному договорі
встановлюються взаємні зобов'язання
сторін щодо регулювання виробничих,
трудових, соціально-економічних
відносин, зокрема: нормування і оплата
праці, встановлення форм, системи,
розмірів заробітної плати та інших
видів трудових виплат (доплат,
надбавок, премій та ін.).

Відповідно до спільного рішення
адміністрації та профспілкового
комітету ОКП «Дніпродзержинське БТІ»
про внесення доповнень в колективний
договір на 2012 рік від 26 грудня 2012 року
(а.с. 57) були внесені доповнення до
колективного договору між
роботодавцем (власником) в особі
директора БТІ і профспілковим
комітетом ОКП «Дніпродзержинське БТІ»
по забезпеченню економічного та
соціального розвитку трудового
колективу і захисту прав працівників,
відповідно до яких розділ ІV було
доповнено пунктом 4.28: «на період
подолання фінансових труднощів, але не
більш як шість місяців підприємством
можуть застосовуватись норм оплати
праці нижче від норм, визначених
генеральною, галузевою або
регіональними угодами, але не нижче від
державних норм і гарантій в оплаті
праці» (а.с. 55-56).

Наказом № 07-од від 28 лютого 2013 року про
встановлення неповного робочого дня у
зв'язку із значним падінням об'ємів
робіт і послуг, погіршенням
фінансового стану, відсутністю
обігових коштів та з метою запобігання
масовому звільненню працівників було
встановлено режим неповного робочого
часу: 20 годинний тиждень з 1 травня до
подолання фінансових труднощів для
працівників підприємства з оплатою
пропорційно відпрацьованому часу (а.с.
50).

З зазначеним наказом, відповідно до
додатку до наказу № 07 від 28 лютого 2013
року (а.с. 52), архіваріуса ОСОБА_1 було
ознайомлено рекомендованим листом з
повідомленням, про отримання якого
свідчить її підпис у рекомендованому
повідомленні про вручення (а.с. 53).

З доповненнями до наказу № 07-од від 28
лютого 2013 року від 9 квітня 2013 року
позивача було ознайомлено під підпис
(а.с. 51).

Таким чином, суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з ОКП
«Дніпродзержинське БТІ»
недонарахованої та несплаченої
заробітної плати за 2013 рік задоволенню
не підлягають, оскільки розмір
заробітної плати у 2013 році було
зменшено, відповідно до положень
доповнення до колективного договору
між роботодавцем (власником) в особі
директора БТІ і профспілковим
комітетом ОКП «Дніпродзержинське БТІ»
по забезпеченню економічного та
соціального розвитку трудового
колективу і захисту прав працівників,
відповідно до яких розділ ІV було
доповнено пунктом про можливість
підприємства застосування норм оплати
праці нижче від норм, визначених
генеральною, галузевою або
регіональними угодами, але не нижче від
державних норм і гарантій в оплаті
праці та відповідного наказу директора
ОКП «Дніпродзержинське БТІ» про
встановлення 20 годинного робочого
тижня з 1 травня до подолання
фінансових труднощів для працівників
підприємства з оплатою пропорційно
відпрацьованому часу, з якими позивача
було ознайомлено у встановленому
законом порядку.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

На підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 КзпП України, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство повинно виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Як вбачається з розрахунків ОКП
«Дніпродзержинське БТІ» (а.с. 45, 60)
позивачу було нараховано та виплачено
при звільненні 121 грн. 21 коп., зазначена
сума нею не заперечувалась і жодної
заборгованості з виплати належних при
звільненні позивачу сум не було.

Суд критично ставиться до посилання
позивача на те, що відповідачем було
порушено порядок розрахунку з
позивачем при звільненні, та не
виплачено заробітну плату у повному
обсязі, оскільки з наказом директора
ОКП «Дніпродзержинське БТІ» від 28
лютого 2013 року про встановлення 20
годинного робочого тижня з 1 травня до
подолання фінансових труднощів для
працівників підприємства з оплатою
пропорційно відпрацьованому часу
позивача було ознайомлено у
встановленому законом порядку.

На підставі ст. 44 КЗпП України при
припиненні трудового договору з
підстав, зазначених у пункті 6 статті 36
та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу,
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі не менше середнього
місячного заробітку; у разі призову або
вступу на військову службу,
направлення на альтернативну
(невійськову) службу (пункт 3 статті 36) -
у розмірі двох мінімальних заробітних
плат; внаслідок порушення власником
або уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39) - у
розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку; у разі
припинення трудового договору з
підстав, зазначених у пункті 5 частини
першої статті 41, - у розмірі не менше ніж
шестимісячний середній заробіток.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 була
звільнена з займаної нею посади у ОКП
«Дніпродзержинське БТІ» на підставі її
особистої заяви в порядку,
передбаченому ст. 38 КЗпП України, а ця
підстава звільнення, згідно з
положеннями ст. 44 КЗпП України, не
передбачає виплату вихідної допомоги,
у задоволенні позовних вимог про
стягнення вихідної допомоги ОСОБА_1
слід відмовити.

Ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Окрім цього, постановою Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03. 1995р.
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» (зі змінами та доповненнями)
було роз'яснено, що заподіяна моральна
(немайнова) шкода відшкодовується тій
фізичній чи юридичній особі, права якої
були безпосередньо порушені
протиправними діями (бездіяльністю)
інших осіб в розмірі відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо), та з урахуванням інших обставин
при цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Як зазначала позивач у своєму позові,
їй було завдано моральну шкоду, яка
полягала у тому, що позивачу необхідно
було докладати суттєвих зусиль для
організації свого життя та життя її
дитини, була змушена відмовляти собі й
дитині у повноцінному харчуванні,
придбанні предметів першої
необхідності, була змушена позичати
гроші у своїх друзів та родичів,
неможливість їх сплати зіпсувала
відносини між ними, постійно
знаходилася під загрозою допущення
заборгованості по сплаті комунальних
послуг, не мала можливості з донькою
повноцінно розвиватися та відвідувати
різноманітні заходи, що спричинило
позивачу сильні душевні страждання та
моральну шкоду, яку вона оцінює у 10 000
грн.

Ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Із зазначених вище обставин
вбачається, що відповідачем порушень
законодавства при звільненні позивача
та порушення її прав допущено не було,
будь-яких доказів щодо спричинення
моральної шкоди позивачем надано не
було, тому ОСОБА_1 у задоволенні
позовних вимог про стягнення з
відповідача моральної шкоди слід
відмовити.

На підставі ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі
залишення позову без задоволення,
закриття провадження у справі або
залишення без розгляду позову
позивача, звільненого від оплати
судових витрат, судові витрати,
понесені відповідачем, компенсуються
за рахунок держави.

Таким чином, судовий збір підлягає
віднесенню за рахунок держави.

На підставі викладеного,
керуючись Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31.03. 1995р. «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 10,
11, п. 3 ч. 2 ст. 13, ст. 44, ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117,
ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, ч. 1 ст. 60, ч. 4 ст.
88, ст. ст. 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Обласного комунального підприємства
Дніпродзержинське бюро технічної
інвентаризації про стягнення
заробітної плати, середнього заробітку
за час затримки її виплати,
відшкодування моральної шкоди -
відмовити.

Судовий збір віднести на користь
держави .

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Ленінський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів.

Суддя:

Н.В. Залімська