22-ц/775/1352/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції: Шатілова Л.Г.
Доповідач: Попова С.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р
а ї н и

23 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Попової С.А.,

суддів
Сорока Г.П., Гаврилової Г.Л.,

при секретарі
Одінцові Е.В.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 30
липня 2014 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Металургійний комбінат «Азовсталь»
про стягнення заборгованості по
індексації, компенсації втрати частини
заробітку, стягнення середнього
заробітку за час затримки виплати,
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ПАТ «МК «Азовсталь»,
уточнивши редакцію позовних вимог в
подальшому (а.с. 102), про стягнення
індексації заробітної плати та
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати, середнього заробітку за час
затримки у розрахунку при звільненні
та відшкодування моральної шкоди.
Посилався на те, що в період з 21.07.1998р. по
04.11.2009р. перебував у трудових
відносинах з відповідачем, який при
виплаті заробітної плати не проводив
передбачену діючим законодавством
індексацію заробітної плати, внаслідок
чого порушено його право на оплату
праці, що має бути відновлене шляхом
стягнення з ПАТ «МК «Азовсталь» суми
індексації та компенсації за період з
01.03.2003р. по 30.09.2005р. в розмірі 116,81грн., за
період 01.10.2005р. по 31.10.2007р. у розмірі
50,73грн., а також середній заробіток за
весь час затримки виплати належних сум
за період з 05.11.2009р. по 30.07.2014р. за 1186р.д. у
розмірі 184826,24грн., відшкодування
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
душевних страждань від грубого
порушення роботодавцем його прав,
оціненої в сумі 1000грн., компенсації за
рахунок підприємства понесених витрат
на правову допомогу в розмірі 1000грн.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
30 липня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково. Стягнуто з ПАТ «МК
«Азовсталь» на користь ОСОБА_1
індексацію заробітної плати з
компенсацією за період з 01.03.2003р. по
31.10.2007р. у розмірі 167,54грн., а також
середній заробіток за весь час
затримки виплати належних сум -
1071,99грн., у відшкодування моральної
шкоди - 200грн., а всього 1439,53грн. В
задоволенні решти вимог - відмовлено.
Стягнуто з ПАТ «МК «Азовсталь» в дохід
держави судовий збір.

В апеляційній скарзі представник
позивача - ОСОБА_2, посилаючись на
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
змінити в частині розміру стягуваного
середнього заробітку за час затримки у
розрахунку, відшкодування немайнової
шкоди, вимагаючи стягнення повної суми
по цих позиціях, що заявлені у змісті
позову, а також стягнути в повному
обсязі заявлену суму понесених витрат
на правову допомогу.

Рішення в частині стягнення індексації
і компенсації втрати частини доходів
не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,
яка підтримала доводи скарги,
заперечення проти скарги представника
ПАТ «МК «Азовсталь» - Чайкіної К.О.,
дослідивши письмові матеріали справи
та обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, з 21.07.1998р. по 04.11.2009р.
ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах
із ПАТ «МК «Азовсталь», що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці.

На час звільнення позивача 04.11.2009р.,
коли він був присутній на роботі,
повний розрахунок з ним проведено не
було - залишилася невиплаченою сума
індексації заробітної плати 47,83грн. та
компенсації втрати частини доходів у
зв'язку з затримкою її виплати 119,71грн.,
нарахованих за період з 01.03.2003р. по
31.10.2007р. До дня ухвалення рішення
вказана сума позивачеві не виплачена.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з положень ч. 2
ст. 117 КЗпП України, і зважаючи на
виникнення між сторонами спору щодо
розміру заборгованості, невиконання
вимог позивача роботодавцем до
вирішення спору в суді, стягнув
частково середній заробіток за час
затримки у розрахунку при звільненні,
виходячи з принципу розумності,
справедливості та співмірності
задоволення позовних вимог по основній
вимозі щодо індексації і компенсації, а
також з аналогічних мотивів частково
компенсував позивачеві моральну шкоду,
заподіяну позивачеві внаслідок
порушення прав на оплату праці.
Відмовляючи в задоволенні вимог про
стягнення витрат на правову допомогу,
суд вважав їх такими, що не передбачені
спеціальним законом.

З такими висновками суду, окрім
вирішення питання щодо витрат на
правову допомогу, не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

За положеннями частини 2 наведеної
норми: при наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник, або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Як з'ясовано, ОСОБА_1 звільнений з
роботи 04.11.2009р., що є останнім днем його
роботи, що вбачається з довідки
підприємства.

На час звільнення позивача повний
розрахунок з ним проведено не було -
залишилася невиплаченою сума
індексації та компенсації за період з
01.03.2003р. по 31.10.2007р. у розмірі 167,54грн.

Позивачем заявлені вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку з 05.11.2009р. по день
ухвалення рішення (30.07.2014р.) що
становить 1186 робочих днів.
Середньоденна заробітна плата
позивача на момент його звільнення
становиться 155,84грн. Розрахований
розмір середнього заробітку за цей час
складає 184826,24грн.

У відповідності з п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» № 13
від 24.12.1999р. з подальшими змінами,
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку
із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Ухвалюючи рішення, суд врахував такі
ознаки виниклого спору між сторонами
щодо розміру заборгованості із
заробітної плати як невиконання
відповідачем в позасудовому порядку
вимог з повного розрахунку із
звільненим працівником, в тому числі
виплати індексації заробітної плати за
спірний період і її компенсації за
порушення строків виплати, та
з'ясування їх розміру лише під час
судового розгляду справи. На підставі
цього суд дійшов вірного висновку про
наявність підстав для застосування
відповідальності за ст. 117 КЗпП щодо
роботодавця зі стягненням з останнього
на користь працівника середнього
заробітку за час затримки у розрахунку
при звільненні.

Визначаючи частковий розмір
стягуваної суми по цій позиції -
1071,99грн., суд врахував частковість
задоволення позовних вимог по основній
сумі - індексації заробітної плати і
грошової компенсації щодо неї, на яку
позивач мав право (167,54грн.), і яку частку
вона становить (0,58%) по відношенню до
нарахованої позивачеві заробітної
плати за цей період, що підлягала
індексації (28801,73грн.).

Наведені обставини, а також тривалість
часу (понад 4,5 роки), протягом якого за
отриманням недоплаченої суми не
звертався позивач, що фактично і
визначило розмір заявленого у позові
середнього заробітку, дає підстави
колегії суддів вважати оскаржуване
рішення таким, що грунтується на
принципі співмірності із задоволеними
сумами, що відповідає положенням ст. 117
КЗпП України і п. 20 вищенаведеної
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 13 і узгоджується із
правовими позиціями Верховного Суду
України, викладеними у постановах від
24.10.2011р. № 6-39цс11, 21.11.2011р. № 6-60цс11,
16.01.2012р. № 6-54цс11. У взаємопоєднанні з
цим колегія суддів не віднаходить
змістовними посилання апеляційної
скарги про не закріплення вживаної
судом у рішенні формули розрахунку
середнього заробітку в жодному
нормативному акті.

Доводи апеляційної скарги
представника позивача щодо звільнення
відповідача від передбаченої трудовим
законодавством відповідальності,
побудовані на змісті постанови
Верховного Суду України від 03.07.2013р., є
помилковими.

Враховуючи, що факт порушення трудових
прав ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження
в судовому засіданні, правильним
визнається рішення про відшкодування
позивачеві моральної шкоди, оскільки, у
відповідності з положеннями ст. 237-1
КЗпП України, відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Задовольняючи частково позов та
визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди у 200грн., суд першої
інстанції навів правове обґрунтування
свого рішення, підстав для зміни
рішення в зазначеній частині та
збільшення розміру відшкодування
моральної шкоди, колегія суддів не
вбачає. Посилання на наявність
психічної травми у позивача та інші
розлади здоров'я у зв'язку з невиплатою
при звільненні позивачу індексації та
компенсації заробітної плати, як не
доведені будь-якими доказами, не
беруться до уваги.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні
їм правовідносини, поясненням сторін
та наданим доказам дав належну оцінку.
Суд правильно застосував матеріальний
закон - ст.ст. 117, 233 КЗпП України, ст. 2
Закону України «Про оплату праці»
ст.ст. 1, 10 Закону України «Про
індексацію доходів громадян», вимоги
ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов
обґрунтованого висновку про
частковість задоволення вимог щодо
стягнення середнього заробітку за час
затримки у розрахунку при звільненні і
відшкодування заподіяної шкоди
інтересам позивача немайнового
характеру.

Разом з тим, колегія суддів не може
погодитись з рішенням в частині
відмови в задоволенні вимоги про
компенсацію витрат на правову
допомогу.

Відмова суду вмотивована тим, що
адвокат ОСОБА_4, з яким позивачем було
укладено договір про надання юридичної
допомоги не приймав участі в судовому
засіданні, а надавав таку допомогу поза
судовим процесом, що в такому випадку
не має бути компенсовано за рахунок
відповідача.

Однак, така мотивація наведена без
урахування вимог цивільного
процесуального закону і положень
Закону України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах».

На підставі ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
в цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, не може перевищувати 40 %
встановленої законом мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі
за годину участі особи, яка надавала
допомогу, у судовому засіданні, під час
вчинення окремих процесуальних дій
поза судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді.

На підтвердження понесених витрат в
розмірі 1000грн. позивачем надані
договір про надання правової допомоги
з адвокатом ОСОБА_4 (а.с. 13) та квитанція
про оплату послуг (а.с. 12), згідно з якою
адвокатом надано позивачеві юридичну
консультацію, складено позовну заяву і
запит, розрахунок заборгованості,
виконання чого підтверджено наявними у
справі матеріалами.

Отже, такі витрати, в даному випадку
часткового задоволення позову на
користь ОСОБА_1, мають компенсуватись
позивачеві за рахунок відповідача, але
в частковому розмірі з дотриманням
правила пропорційності до задоволених
вимог згідно із ст. 88 ЦПК України - в
розмірі 7,70грн. (задоволено позов на
суму 1439,53грн., що становить 0,77% від
заявленого обсягу позовних вимог
185993,78грн.), що не перевищує розміру,
визначеного у ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах».

Враховуючи наведене, рішення суду в
частині стягнення витрат на правову
допомогу підлягає скасуванню із
ухваленням нового рішення в даній
частині із частковим задоволенням
вимог по цій позиції відповідно до
наведеного мотивування. А в решті
рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
30 липня 2014 року в частині відмови в
задоволенні вимог про відшкодування
витрат на правову допомогу скасувати і
в цій частині вимоги ОСОБА_1
задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Металургійний комбінат
«Азовсталь» на користь ОСОБА_1 у
відшкодування витрат на правову
допомогу 7 (сім) гривень 70 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржене протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді