АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/8776/14
Головуючий у 1 інстанції -Яровенко
Доповідач - Панченко М.М.
І М Е Н Е М У К
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
головуючого -
суддів -
Кирилюк Г.М., Вербової І.М.
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м.Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Дніпровського районного суду
м.Києва від 20 травня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк», 3-я особа ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» (далі - ПАТ«Родовід Банк») і
просила винести рішення, яким визнати
недійсним договір іпотеки ВКА№587462 від
24.10.2007 року та виключити з Державного
реєстру іпотек реєстраційний запис
стосовно квартири АДРЕСА_2, яка
заставлена позивачкою в іпотеку на
забезпечення кредитних зобов»язань
третьої особи ОСОБА_2 перед банком.

Послалась на те, що при укладанні
договору іпотеки 24.10.2010 року вона була
введена банком в оману, яка полягала в
тому, що відсоткова ставка за кредитною
угодою між ПАТ«Родовід Банк» та
позичальником ОСОБА_2 була підвищена
без її згоди з 15% до 17%.

Крім того, позивачка зазначила, що
згідно п.1.2.4. договору іпотеки
позичальник зобов»язаний за порушення
строків повернення кредиту та/або
сплати процентів за користування
кредитними коштами сплачувати Банку
пеню за кожний день прострочки у
розмірі подвійної процентної ставки,
яка вказана вище, від суми
простроченого платежу.», а п.4.5.
кредитного договору передбачено, що за
порушення строків повернення кредитів
та/або сплати процентів за
користування кредитами сплачувати
Банку пеню за кожний день прострочки у
розмірі 1,6% від суми простроченої
заборгованості.

Позивачка зазначила, що про указаний
факт їй стало відомо з листа
ПАТ»Родовід Банк» за №10.5.-11б.б/4250 від
21.06.2012 року.

Оскільки указані дії банку є обманом по
відношенню до неї, як майнового
поручителя, просила визнати договір
іпотеки недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду
м.Києва від 20.05.2014 року у позові
відмовлено /а.с.31-33/.

Відмовляючи у позові, суд послався на
те, що діями відповідача права
позивачки, як майнового поручителя
третьої особи ОСОБА_2 за його
кредитними зобов»язаннями перед
ПАТ»Родовід-Банк» - не порушені, а
позивачка не навела суду належних
доказів.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1,
пославшись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
Дніпровського районного суду м.Києва
від 20.05.2014 року та ухвалити нове рішення
яким задовольнити позов /а.с.47-49/.

Послалась на доводи, викладені в
позовній заяві.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення учасників процесу, вивчивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скаргу, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу належить
відхилити, а рішення залишити без змін
з таких підстав.

Відповідно до п.23 постанови №5 Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» при
вирішенні спорів за участю майнових
поручителів суди мають виходити з того,
що відповідно до статті 11 Закону
України «Про заставу», статей 1,11 Закону
України «Про іпотеку» майновий
поручитель є заставодавцем або
іпотекодавцем. Відповідно до статті 546
ЦК застава (іпотека) та порука є різними
видами забезпечення, тому норми, що
регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не
застосовуються до правовідносин
кредитора з майновим поручителем,
оскільки він відповідає перед
заставо/іпотекодержателем за
виконання боржником основного
зобов»язання винятково в межах
вартості предмета застави/іпотеки. У
зв»язку з цим солідарна
відповідальність боржника та
майнового поручителя нормами ЦК не
передбачена.

Судом встановлено, що 24.10.2007 року між
сторонами ОСОБА_1 та ПАТ«Родовід Банк»
укладено нотаріально посвідчений
договір іпотеки ВКА№587462, згідно з яким
позивачка заставила в іпотеку банку
належну їй двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 на забезпечення кредитних
зобов»язань у сумі 100.000 дол.США
позичальника ОСОБА_2 /а.с.6-8/.

Передане в іпотеку майно оцінене за
домовленістю сторін у розмірі 153.386
дол.США.

За змістом ст.ст.572,575 ЦК України іпотека
є видом забезпечення виконання
зобов»язання нерухомим майном, що
залишається у володінні та
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право у разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов»язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Згідно до п.1.1. зазначеного договору
іпотеки іпотекодавець для
забезпечення виконання у повному
обсязі зобов»язань позичальника перед
іпотекодержателем за кредитним
договором №77.2/СЖ-369.07.2 від 24.10.2007 року та
можливих змін та доповнень до нього
щодо сплати процентів, неустойки
(штрафу, пені), вчасного та у повному
обсязі погашення основної суми боргу
за кредитом та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачене
умовами кредитного договору,
відшкодування збитків та іншої
заборгованості за кредитним договором,
та цим договором, передає в іпотеку
належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.627 ЦК України
відповідно до ст.6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв,
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Оскількипозичальник ОСОБА_2 не
виконував договірні зобов»язання щодо
погашення кредиту, банк, маючи намір
задовольнити свої вимоги за кредитним
договором, відповідно до ст.ст.11, 35
Закону України «Про іпотеку»,
звернувся до позивачки, як майнового
поручителя боржника, з листом за
№10.5.-11б.б/4250 від 21.06.2012 року, в якому
вимагав погасити протягом 30 днів
заборгованість по кредиту(в межах
вартості предмета іпотеки), яка, станом
на 21.05.2012 року становить у загальній
сумі 1.415.032,821 дол.США, а в іншому випадку
на заставлену позивачкою в іпотеку
квартиру буде звернуте стягнення.

Вимагаючи визнання недійсним договору
іпотеки, позивачка послалась на п.2 ч.1
ст.18 Закону України «Про іпотеку»,
згідно якого іпотечний договір повинен
містити такі істотні умови: зміст та
розмір основного зобов»язання, строк і
порядок його виконання та/або
посилання на правочин, у якому
встановлено основне зобов»язання.

Оскільки, на її думку, основне
зобов»язання було змінене без її на те
згоди, договір іпотеки належить
визнати недійсним.

Крім того, позивачка зазначила, що
згідно п.1.2.4. договору іпотеки
позичальник зобов»язаний за порушення
строків повернення кредиту та/або
сплати процентів за користування
кредитними коштами сплачувати Банку
пеню за кожний день прострочки у
розмірі подвійної процентної ставки,
яка вказана вище, від суми
простроченого платежу.», а п.4.5.
кредитного договору передбачено, що за
порушення строків повернення кредитів
та/або сплати процентів за
користування кредитами сплачувати
Банку пеню за кожний день прострочки у
розмірі 1,6% від суми простроченої
заборгованості.

Позивачка зазначила, що про указаний
факт їй стало відомо з листа
ПАТ»Родовід Банк» за №10.5.-11б.б/4250 від
21.06.2012 року.

Оскільки, на думку позивачки, основне
зобов»язання в частині відсотків та
пені було змінене без її на те згоди,
договір іпотеки належить визнати
недійсним.

За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього
Кодексу, і, зокрема, коли зміст
правочину суперечить ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позову,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції обгрунтовано послався на п.20
постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 6.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
згідно якого передбачено, що правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї із сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Відповідно до ст.204 ЦК України діє
преюдиція правомірності укладеного
договору, а тому саме на позивача
покладено обов»язок доказування
недійсності договору.

Між тим, як слідує із доводів позивачки,
їй, як учаснику спірних договірних
відносин ще при укладенні договору
іпотеки від 24.10.2007 року було відомо про
умови, як договору іпотеки, так і
основного кредитного договору, проти
яких вона не заперечувала.

При цьому позивачка не навела суду
доказів того, що ці договірні умови
були нею підписані під впливом обману з
боку відповідача. А в разі зміни умов
кредитної угоди, на забезпечення якої
укладено спірний договір іпотеки, які
впливають на збільшення обсягу
відповідальності позивачки як
майнового поручителя, вона мала
можливість звернутись до суду з іншим
предметом позову, а не з вимогами про
недійсність договору іпотеки.

З урахуванням вище викладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
рішення судом першої інстанції
постановлене на повно з»ясованих
обставинах з дотриманням вимог
матеріального та процесуального права,
а доводи, викладені в апеляційній
скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, на
підставі ст.ст.203,215 ЦК України, колегія
суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну каргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Дніпровського районного суду
м.Києва від 20 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності шляхом подачі
касаційної скарги Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді