Ухвала

іменем україни

08 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Іваненко Ю.Г.,

Завгородньої І.М.,
Маляренка А.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - Третя одеська
державна нотаріальна контора, про
визнання договору дарування недійсним
та витребування майна, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Одеської області від 26 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що він є
власником квартири АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради
народних депутатів від 07 лютого 1995
року. У липні 2013 року, отримавши
черговий платіж за оплату комунальних
послуг, позивач виявив у графі
«Власник» прізвище ОСОБА_4, після чого
звернувся до Комунального
підприємства «Житлово-комунальний
сервіс «Чорноморський» (далі - КП ЖКС
«Чорноморський») для з'ясування
причини такої помилки, оскільки вважав
себе єдиним власником. Проте, як було
з'ясовано, власником квартири є ОСОБА_4
на підставі договору дарування від 06
вересня 1995 року, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_4

Посилаючись на те, що спірного договору
дарування позивач не укладав, не
підписував, а лише надавав довіреність
ОСОБА_5, яка є донькою його колишньої
дружини ОСОБА_6 та дружиною відповідача
у справі, для укладання договору оренди
зазначеної квартири. Вважає, що його
було введено в оману, у зв'язку з чим
просив суд визнати договір дарування
недійсним та витребувати квартиру з
чужого незаконного володіння.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 19 березня 2014
року визнано недійсним договір
дарування квартири за адресою:
АДРЕСА_1, укладений 06 грудня 1995
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посвідчений нотаріусом Третьої
одеської державної нотаріальної
контори та зареєстрований за № 5-5105.

Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
спірну квартиру.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 26 травня 2014 року рішення
Київського районного суду м. Одеси від
19 березня 2014 року
скасовано, ухвалено нове, яким в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
матеріали справи повернути на новий
судовий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково за таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з наявності
підстав для поновлення строку позовної
давності для захисту позивачем
порушеного права та наявності
підставі, передбачених ст. 57 ЦК України
(в редакції 1963 року) та ст. 388 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивачем
не доведено поважної причини спливу
строку позовної давності та факту
введення в оману, на яку посилається
позивач.

Проте погодитись з таким висновком
суду апеляційної інстанції не можна з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно з договором дарування
від 06 вересня 1995 року ОСОБА_3
подарував ОСОБА_4 однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1.

Позивач володів вказаною квартирою на
підставі свідоцтва про право власності
на житло, виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради
народних депутатів 07 лютого 1995 року.

Спірна квартира є єдиною квартирою,
єдиним житлом позивача.

ОСОБА_3 є інвалідом з дитинства 3 групи
як глухонімий, що підтверджено
дослідженими судом матеріалами
медичних карток і довідкою про
інвалідність.

У спірній квартирі позивач
зареєстрований і проживає з 31 травня
1989 року, постійно оплачує
комунальні платежі, що було
підтверджено наданими суду для огляду
оригіналами квитанцій з 1994 року по день
слухання справи.

Особовий рахунок був відкритий на
позивача з травня 1989 року по
01 червня 2013 року, тобто по день
переоформлення на ОСОБА_4, що
підтверджується листом КП ЖКС
«Чорноморський» Київського району
від 08 серпня 2013 року № 100л/п-К.

Згідно з епікризом (завірено від 06
грудня 2013 року № 1604) ОСОБА_3 проходив
з 15 лютого по 12 квітня 1988 року курс
лікування на денному стаціонарі
Одеської клінічної психіатричної
лікарні № 1 за направленням з
поліклініки. Лікарі зазначили, що
«контакт з хворим ускладнений у зв`язку
з глухонімотою, на письмові питання дає
невизначені відповіді, простого опису
своїх скарг не дає, не зважаючи на
повторні роз'яснення, бесіда ведеться
через перекладача».

Під час проходження курсу лікування з 08
лютого по 08 квітня 1996 року лікарями
було зазначено, що в минулому ОСОБА_3
неодноразово перебував на лікуванні на
денному стаціонарі лікарні; щодо
психічного стану вказано, що контакт з
хворим можливий тільки в письмову
вигляді, однак ускладнений через
погане знання російської мови.

Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно д ст. 41 ЦК України (в
редакції 1963 року) угодами визнаються
дії громадян і організацій, спрямовані
на встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов'язків.

Згідно із п.12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 28 квітня 1978
року № 3 «Про судову практику по
справам про визнання угод недійсними»
від 28 квітня 1978 року (з наступними
змінами) при вирішенні позовів про
визнання угоди недійсною на підставі
ст. 57 ЦК України (в редакції 1963 року)
суди повинні мати на увазі, що такі
вимоги можуть бути задоволені при
доведеності фактів обману і під
обманом у таких випадках слід розуміти
умисне введення в оману учасника угоди
шляхом повідомлення відомостей, що не
відповідають дійсності, або
замовчування обставин, що мають
істотне значення для угоди, що
укладається.

З урахуванням встановлених фактів суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про те, що оспорюваний договір
дарування був укладений на користь
відповідача в результаті того, що він
ввів в оману ОСОБА_3 з метою заволодіти
його власністю, оскільки в судовому
засіданні достовірно встановлено
відсутність намірів позивача
подарувати квартиру, яка для нього є
єдиним житлом, тому договір підлягає
визнанню недійсним в порядку ст. 57 ЦК
України (в редакції 1963 року), а спірне
майно -витребуванню у незаконного
власника.

Судом апеляційної інстанції не було
звернуто уваги, що під час посвідчення
оспорюваного договору не було
дотримано ст. 5 Закону України «Про
нотаріат», оскільки нотаріус не сприяв
особі похилого віку ОСОБА_3 у
здійсненні його прав та захисті його
законних інтересів, не роз'яснив
належним чином і не сприяв належному
роз'ясненню через перекладача його
прав та обов'язків, що було важливим.

Також не враховано, що нотаріусом було
порушено п. п. 13, 31 Інструкції Про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затверджену
наказом міністерства юстиції України
від 03 березня 2004 року № 20/5 (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) оскільки нотаріусом не
було встановлено, чи є ОСОБА_3
письменним і таким, який добре розуміє
російську мову, і чи в змозі він
письмово вести спілкування без
порушення його прав та інтересів.

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки у застосуванні матеріального
та процесуального закону, не звернув
уваги на вищевикладене, залишив поза
увагою факт відсутності волевиявлення
ОСОБА_3 під час укладення ним договору
на безоплатну передачу у власність
відповідача квартири, яка є його єдиним
житлом. Позивач, як особа похилого віку,
яка за станом здоров'я потребує
стороннього догляду, помилявся щодо
правової природи правочину, прав та
обов'язків, які виникнуть після його
укладення між ним і відповідачем, у
зв`язку з чим рішення суду апеляційної
інстанції підлягає скасуванню з
залишенням в силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 26 травня 2014 року скасувати,
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 19 березня 2014 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М.
Ситнік

Судді:
Є.П.
Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

А.В. Маляренко