У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Гончара
В.П., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання договору купівлі-продажу
рухомого майна дійсним та визнання
права власності на рухоме майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 24 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 21 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому, з врахуванням
уточнених позовних вимог, просив
визнати дійсним договір
купівлі-продажу рухомого майна у
вигляді автомобіля марки Lexus моделі LS460,
реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений
18 квітня 2008 року між ним та ОСОБА_11, крім
того, просив визнати за ним право
власності на вказаний транспортний
засіб.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він
18 квітня 2008 року придбав у ОСОБА_7
автомобіль марки Lexus моделі LS460,
реєстраційний номер НОМЕР_1,
шляхом оформлення відповідної
довіреності.

За договором купівлі-продажу його
сторонами виконано усі істотні умови, а
саме: покупець ОСОБА_6 передав грошові
кошти в розмірі 119 тис. доларів США
продавцеві та власникові
транспортного засобу ОСОБА_7, а
останній передав позивачеві у
володіння вказаний автомобіль.

Договір купівлі-продажу нотаріально не
був посвідчений, оскільки відповідач у
справі ухилився від таких дій. Факт
передачі коштів підтверджується
відповідною розпискою.

На даний момент ОСОБА_7 вимагає від
позивача повернути спірний автомобіль,
тому позивач був змушений звернутися
до суду із вказаним позовом.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 24 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
21 травня 2014 року, позов задоволено
частково.

Визнано за позивачем право власності
на автомобіль марки Lexus моделі LS460,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про відшкодування
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
і ухвалити у справі нове рішення про
відмову в позові.

При обґрунтуванні касаційної скарги
ОСОБА_8 звертає увагу касаційного суду
на ту обставину, що оскаржуваними нею
судовими рішеннями судів першої та
апеляційної інстанцій порушено її
права та інтереси, оскільки вона є
потерпілою у кримінальному
провадженні розпочатому відносно
ОСОБА_7, який 13 липня 2013 року, отримав
від неї суму еквівалентну 369 685 грн,
передавши транспортний засіб, який за
первісним номером кузова перебуває у
розшуку та відповідно ОСОБА_7 не
належить, у зв'язку з чим вказаний факт
шахрайських дій ОСОБА_7 було внесено до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань (ч. 4 ст. 190 КК України).

Під час розслідування вказаного
кримінального провадження на спірний
транспортний засіб, що належить ОСОБА_7,
Lexus моделі LS460, реєстраційний номер
НОМЕР_1 було накладено арешт відповідно
до постанови Печерського районного
суду м. Києва, а звернення до суду з
даним позовом ОСОБА_6 спрямоване лише
на захист майнових прав ОСОБА_7 як з
боку ОСОБА_8 так і від конфіскації
передбаченої ч. 4 ст. 190 КК України.

Також скаржник звертає увагу
касаційного суду на грубе порушення
судами обох інстанцій норм
процесуального та неправильне
застосування норм матеріального права
при розгляді даної справи.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено
наступні обставини.

У 2008 році позивач придбав у відповідача
автомобіль марки Lexus моделі LS460,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

З наданої сторонами спору розписки
вбачається, що відповідач у 2008 році
отримав від позивача 119 тис. доларів США
в рахунок за спірний автомобіль. ОСОБА_7
18 квітня 2008 видав довіреність на
позивача, посвідчену приватним
нотаріусом ОСОБА_10 З того моменту
позивач постійно користується
придбаним автомобілем, проводить його
поточний ремонт та обслуговування.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції, виходив із
вказаних вище, встановлених судом
обставин, та того, що право власності на
спірний автомобіль перейшло до
позивача оскільки між ним та
відповідачем 18 квітня 2008 року
фактично було укладено оплатний
договір, а саме договір купівлі-продажу
автомобіля, умови якого сторонами в
повному обсязі виконано. Такий договір
було оформлено відповідною
довіреністю.

Такі висновки суду першої інстанції
ґрунтуються на правовому аналізі норм
ст. ст. 655, 664, 209, 334, 328, 392 ЦК України.

Крім того, суд першої інстанції прийшов
до висновку, що в частині позовних
вимог щодо дійсності договору
купівлі-продажу необхідно відмовити,
оскільки договір є дійсним, до тих пір
поки не встановлено його недійсність.

Висновки суду першої інстанції
апеляційний суд визнав законними і
обґрунтованими.

З таким висновками судів обох
інстанцій погодитися не можна.

Оформлення купівлі-продажу автомобіля
та перехід права власності на нього від
однієї особи до іншої особи шляхом
оформлення відповідної довіреності не
передбачено чинним законодавством
України.

Відповідно до ст. 244 ЦК України на
підставі довіреності здійснюється
представництво. Довіреність є
письмовий документ, що видається
однією особою іншій особі для
представництва перед третіми особами.

Згідно зі ст. ст. 238, 244 ЦК України
довіреність не є правовим оформленням
переходу права власності.

Підстави набуття права власності на
майно чітко визначені цивільним
законодавством (Глава 24 ЦК України).

Є обов'язковими для всіх юридичних та
фізичних осіб, які є власниками
транспортних засобів, виробляють чи
експлуатують їх Правила державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок, затверджені постановою
Кабінету Міністрів України від 07
вересня 1998 року № 1388 (п. 2 вказаних
Правил).

Пунктами 7, 8 цих Правил визначено, що
власники транспортних засобів -
юридичні та фізичні особи або їх
представники (далі - власники)
зобов'язані зареєструвати їх протягом
10 діб після придбання або митного
оформлення, чи тимчасового ввезення на
територію України, або виникнення
обставин, що є підставою для внесення
змін до реєстраційних документів.

Реєстрація транспортних засобів
здійснюється в тому числі на підставі
заяви власника, поданої особисто, і
документів, що посвідчують його особу,
правомірність придбання транспортного
засобу.

Правомірність придбання транспортних
засобів, складових частин, які мають
ідентифікаційні номери,
підтверджується документами чітко
визначеними в п. 8 зазначених Правил. Ні
доручення ні розписка не є документами,
що підтверджують правомірність
придбання транспортних засобів.

Крім того, матеріали справи не містять
безпосередньо самого тексту
купівлі-продажу спірного автомобіля.
Позивачем надано лише розписку в якій є
відомості, що ОСОБА_7 отримав 119 тис.
доларів США від ОСОБА_6 в рахунок за Lexus
моделі LS460, реєстраційний номер НОМЕР_1.
Така розписка підписана лише ОСОБА_11 і
не містить ознак договору
купівлі-продажу, визначеного ст. 655 ЦК
України.

Таким чином висновки судів про те, що
між сторонами спору було укладено
договір купівлі-продажу спірного
транспортного засобу та наявність
підстав для визнання за позивачем
права власності на нього є
передчасними та такими, що ґрунтуються
на припущеннях.

При розгляді спору судами не враховано
положення п. 3 ч. 1 ст. 208, ст. 638 ЦК
України в поєднанні з Правилами
державної реєстрації та обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок,
затверджені постановою Кабінету
Міністрів України від 07 вересня 1998 року
№ 1388, якими, в тому числі станом на
18 квітня 2008 року, передбачено
особливий порядок укладення договорів
купівлі-продажу та реєстрації
автомобілів.

Поза увагою судів залишилася і та
обставина, що на підставі частини
другої статті 220 ЦК України (Правові
наслідки недодержання вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору)
не може бути визнано дійсним договір
купівлі-продажу автомобіля, оскільки
відповідно до закону він не підлягає
обов'язковому нотаріальному
посвідченню.

За таких обставин, оскаржувані в
касаційному порядку судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій не відповідають вимогам
ст. ст. 213-214 ЦПК України, вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з підстав, передбачених
ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 24 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 21 травня
2014 року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька В.П. Гончар В.М. Колодійчук
О.В. Умнова