П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2014 року
м.
Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого Яреми
А.Г.,суддів:Григор'євої Л.І.,Охрімчук
Л.І.,Сеніна Ю.Л., Лященко Н.П.,Романюка
Я.М.,Сімоненко В.М.,-розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про
встановлення факту проживання однією
сім'ю та поділ спільного майна за
заявою ОСОБА_8 про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_8 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_9 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та поділ спільного майна.

В обґрунтування позову ОСОБА_8
зазначав, що в ІНФОРМАЦІЯ_1 в нього й
ОСОБА_9 народилась дочка - ОСОБА_10, з
жовтня 1998 року вони почали проживати
однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а 8
серпня 2008 року зареєстрували
шлюб у встановленому законом порядку.

Під час спільного проживання ними було
придбано 17 листопада 2005 року
земельні ділянки, що розташовані за
адресою: АДРЕСА_2, площею 0,0700 га та
площею 0,1500 га на яких за спільні кошти в
період із січня 2006 року до січня 2009 року
збудовано будинок. 5 липня 2007 року вони
придбали земельну ділянку, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, а
також два автомобілі: марки «Hyundai Veracruz»
(за договором від 14 лютого 2008 року) та
марки «Hyundai Tucson» (за договором від 9
лютого 2011 року), меблі й побутову
техніку на загальну суму 1 млн. 500 тис.
грн.

Посилаючись на вимоги статей 60, 74
Сімейного кодексу України
(далі - СК України), ОСОБА_8 просив
встановити факт проживання однією
сім'єю з ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу в
період із жовтня 1998 року до серпня 2008
року, визнати вищевказане майно
спільною сумісною власністю подружжя
та поділити між ними, визнавши за
кожним із подружжя право власності на Ѕ
частину майна.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 2 липня
2013 року позов ОСОБА_8 задоволено
частково: визнано автомобіль марки
«Hyundai Tucson», 2008 року випуску, спільною
сумісною власністю подружжя та визнано
за кожною зі сторін право власності на
Ѕ його частину; вирішено питання про
судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 10 жовтня 2013 року рішення
міського суду скасовано та
постановлено нове рішення, яким позов
ОСОБА_8 задоволено частково:
встановлено факт проживання
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з жовтня 1998 року до 8
серпня 2008 року.

Визнано спільною сумісною власністю
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 таке майно: земельну
ділянку площею 0,0700 га для будівництва
та обслуговування жилого будинку, що
розташована за адресою:
АДРЕСА_2; земельну ділянку площею
0,1500 га для ведення особистого
селянського господарства, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2;
незакінчений будівництвом жилий
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_2; земельну
ділянку площею 0,1970 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1 автомобіль марки «Hyundai Veracruz»,
2007 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1; автомобіль марки «Hyundai Tucson», 2008
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 право
власності по Ѕ частині
спірного майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 лютого 2014 року
рішення апеляційного суду Київської
області від 10 жовтня 2013
року скасовано та залишено в силі
рішення суду першої інстанції.

У заяві про перегляд ухвали колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 лютого 2014 року
ОСОБА_8 просить скасувати зазначену
ухвалу й передати справу на новий
розгляд із підстав неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції статті 5 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) та статті 74
СК України, що потягло ухвалення різних
за змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

Заслухавши доповідь судді Верховного
Суду України, вислухавши пояснення
представника ОСОБА_9 - ОСОБА_11 - та
дослідивши доводи заяви, Судова палата
у цивільних справах Верховного Суду
України вважає, що заява задоволенню не
підлягає.

За положеннями пункту 1 частини першої
статті 355 ЦПК України підставою для
подання заяви про перегляд судових
рішень у цивільних справах є
неоднакове застосування судом (судами)
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Відповідно до змісту статті 360-4 ЦПК
України суд задовольняє заяву про
перегляд справи Верховним Судом
України і скасовує судове рішення у
справі, яка переглядається з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, якщо
встановить, що судове рішення є
незаконним.

Згідно із частиною першою статті 21 СК
України шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану.

За положеннями частини першої статті 5
ЦК України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до частини першої статті 74
СК України (у редакції, яка була чинною
до 22 грудня 2007 року), якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Відповідно до статті 74 СК України
(у редакції Закону України
від 22 грудня 2006 року № 524-V), якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюється положення глави 8 цього
Кодексу.

Крім того, за положеннями статті 16
Закону України «Про власність», який
втратив чинність на підставі Закону
України від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про
внесення змін та визнання такими, що
втратили чинність, деяких законодавчих
актів України у зв'язку з прийняттям
Цивільного кодексу України», майно,
нажите подружжям за час шлюбу, належить
їм на праві спільної сумісної
власності

Пункт 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснює, що
при застосуванні статті 74 СК України,
що регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактично шлюбних
відносинах, судам необхідно врахувати,
що правило зазначеної норми
поширюється на випадки, коли чоловік та
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі.

Судом на підставі свідоцтва про
розірвання шлюбу від 22 лютого
2006 року серії НОМЕР_5 установлено, що
ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_12 до 22 лютого 2006 року.

Шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 був
зареєстрований 8 серпня 2008 року, що
підтверджується свідоцтвом про шлюб
від 8 серпня 2008 року серії НОМЕР_4.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в ОСОБА_8 та ОСОБА_9
народилась спільна дитина - ОСОБА_10

Судом установлено, що 16 листопада 2005
року ОСОБА_9 були придбані земельні
ділянки площею 0,0700 га та площею 0,1500 га,
які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 і
приватний жилий будинок .

8 лютого 2008 року ОСОБА_9 за власні кошти
придбала автомобіль марки «Hyundai Veracruz»,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

9 лютого 2011 року сторонами у справі за
спільні кошти було придбано автомобіль
марки Hyundai Tucson», реєстраційний номер
НОМЕР_2.

Касаційний суд, погоджуючись із
висновками суду першої інстанції,
виходив із того, що поділ придбаного
майна суперечить положенням статті 74
СК України, згідно з якою, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, на яке поширюється
положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на те, що ОСОБА_8 до 22 лютого 2006
року перебував в іншому шлюбі з іншою
жінкою - ОСОБА_12, суд дійшов висновку, що
підстави для задоволення його вимог
про встановлення факту проживання
однією сім'єю з іншої жінкою і, як
наслідок, визнання права власності на
придбане майно відсутні.

Разом із тим в ухвалі від 13 червня 2012
року Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ, погоджуючись із висновками
попередніх інстанцій, виходив із того,
що встановлення факту проживання
однією сім`єю в період до 1 січня 2004 року
не передбачено Кодексом законів про
шлюб та сім'ю України.

З аналогічних підстав виходив суд
касаційної інстанції постановляючи
ухвалу від 15 лютого 2012 року.

Проте у справі, яка переглядається, суд
касаційної інстанції, погоджуючись із
висновками суду першої інстанції,
принцип дії закону в часі, а саме: КЗпШС
УРСР та статтю 5 ЦК України не
застосовував.

Отже, у справі, яка переглядається, та в
прикладах неоднакового застосування
статті 5 ЦК України відсутнє неоднакове
застосування статті 5 ЦК України.

Крім того, в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 червня 2012 року суд
касаційної інстанції виходив із того,
що перебування в зареєстрованому шлюбі
унеможливлює визнання факту
перебування в інших фактичних шлюбних
відносинах та визнання права спільної
сумісної власності на спільне майно з
підстав наявності фактичних шлюбних
відносин, передбачених статтею 74 СК
України.

При цьому у справі, яка переглядається,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився суд касаційної
інстанції, дійшов аналогічного
висновку.

Отже, у справі, яка переглядається, та в
ухвалі Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 червня 2012
року, на яку як на приклад неоднакового
застосування норм статті 74 СК України,
посилається заявник, відсутнє
неоднакове застосування судами
касаційної інстанції однієї норми
матеріального права у подібних
правовідносинах, оскільки суди дійшли
до однакових висновків.

За таких обставин необхідно дійти
висновку, що обставини, які стали
підставою для перегляду справи, не
підтвердилися, що відповідно до
частини першої статті 360-5 ЦПК України є
підставою для відмови в задоволенні
заяви.

Керуючись пунктом 1 статті 355, пунктом 2
частини першої статті 360-3, частини
першої статті 360-5 ЦПК України, Судова
палата у цивільних справах Верховного
Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви ОСОБА_8 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 лютого 2014 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій
пунктом 2 частини першої статті 355
Цивільного процесуального кодексу
України.

головуючий А.Г. Ярема судді Л.І.
Григор'єва Н.П. Лященко Л.І. Охрімчук
Я.М. Романюк Ю.Л. Сенін В.М. Сімоненко