АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 680/350/14-ц
Провадження № 22-ц/792/1350/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року
м. Хмельницький

колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Хмельницької області в складі:

головуючого судді
Харчука В.М.,

суддів: Кізюн О.Ю.,

Баса О.Г.

при секретарі: Гриньовій А.М.

з участю: позивача та
представника апелянта

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 22-ц/792/1350/14
за апеляційною скаргою Приватного
акціонерного товариства «Новоушицьке
автотранспортне підприємство 16843» на
рішення Новоушицького районного суду
Хмельницької області від 08 травня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ПрАТ «Новоушицьке АТП 16843»
про стягнення заробітної плати та
грошової компенсації за невикористані
відпустки, заслухавши доповідача,
пояснення учасників процесу,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, судова колегія,

В С Т А Н О В
И Л А :

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до
ПрАТ «Новоушицьке АТП 16843» про
стягнення заборгованої заробітної
плати та компенсації за невикористані
відпустки.

Позивач посилалась на те, що працювала
в ПрАТ «Новоушицьке АТП 16843» з 01 серпня
1988 року на різних посадах, в тому числі
з 2002 року на посаді бухгалтера-касира з
виконанням обов»язків зав. кадрами і
економіста.

Наказом голови правління товариства №
3 від 18.03.2014 року звільнена з роботи із
займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП
України.

При звільненні товариство не виплатило
їй заборговану заробітну плату за
лютий 2014 року в сумі 572,76 гривень, а
також не нарахувало та не виплатило
компенсацію за невикористані
відпустки тривалістю 270 днів в сумі
10176,29 гривень.

________________________________________________________________________
_Головуючий у першій інстанції - Яцина
О.І. Справа № 22-ц/792/1350/14

Доповідач - Харчук В.М.
Категорія №55

Тому просила суд стягнути заборговану
заробітну плату та компенсацію за
невикористані відпустки з відповідача
на її користь.

Ці позовні вимоги позивач
підтримувала, просила їх задовольнити.

Представник відповідача позовні
вимоги позивача визнав частково в
частині невиплати заробітної плати за
лютий 2014 року через відсутність коштів,
а в частині виплати компенсації за
невикористані відпустки просив у
задоволенні позову відмовити через
безпідставність та необґрунтованість,
так як позивач всі оплачувані
відпустки використала.

Рішенням Новоушицького районного суду
від 08 травня 2014 року позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволені, стягнуто із ПрАТ
«Новоушицьке АТП 16843» на користь
позивача 572,76 гривень заборгованості по
заробітній платі та компенсацію за
невикористані відпустки в сумі 10 176,29
гривень.

Стягнуто із ПрАТ «Новоушицьке АТП 16843»
на користь держави судовий збір в сумі
243,60 гривень.

В апеляційній скарзі на рішення суду
першої інстанції від 08 травня 2014 року
ПрАТ «Новоушицьке АТП 16843» посилається
на неповне з»ясування судом обставин
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального і процесуального
права в частині стягнення компенсації
за невикористані відпустки.

Апелянт посилається на те, що аналіз
бухгалтерських та фінансових, кадрових
документів на підприємстві свідчить
про невикористані позивачем відпустки
тривалістю 151 день, ОСОБА_2 не має права
на додаткову відпустку тривалістю 3 дні
щорічно, так як посади економіста ІІ
категорії та бухгалтера-касира ІІ
категорії не включені до локального
нормативного акту, який надає право на
такі відпустки.

ОСОБА_2 неправильно власноручно
заповнено копію особової картки, в якій
нею ж неправильно записано періоди
використаних відпусток.

Відповідно до наказу № 5 від 03.01.2013 року
ОСОБА_2 було встановлено неповний
робочий тиждень (вівторок, середа,
п»ятниця) та встановлено новий оклад
бухгалтера-касира ІІ категорії в сумі
1490 гривень, Тому саме з цієї заробітної
плати слід нараховувати
середньомісячну заробітну плату для
обрахування компенсації за
невикористану відпустку.

ОСОБА_2, використовуючи своє службове
становище, свідомо завищувала
нарахування заробітної плати за
останні 6 місяців.

Вона неправильно провела розрахунок
середньомісячної заробітної плати,
виключила з розрахункового періоду 180
днів, протягом яких не працювала.

ОСОБА_2 в документах бухгалтерського
обліку та кадрових документах
здійснювала суцільні виправлення, що
унеможливлює достовірно встановити
обставини справи.

Ведення бухгалтерської та кадрової
документації було покладено наказом №
5 від 03.01.2013 року саме на ОСОБА_2

Відповідно до проведених товариством
обрахувань відповідач визнає 151 день
невикористаної відпустки позивача і
заборгованість по грошовій
компенсації за це період в сумі 3 778,70
гривень.

Тому апелянт просить змінити рішення
Новоушицького районного суду від 08
травня 2014 року в частині стягнення
компенсації за невикористану
відпустку, зменшити розмір стягнутої
компенсації із 10 176,29 гривень до 3 778,78
гривень за 151 день.

Рішення суду першої інстанції в
частині стягнення заборгованості по
заробітній платі за лютий 2014 року
сторонами не оскаржується.

Судова колегія приходить до висновку,
що апеляційна скарга апелянта підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції в частині стягнення 10 176,29
гривень компенсації за 270 днів
невикористаної відпустки підлягає
зміні з мотивів невідповідності
висновків суду обставинам справи та
порушення судом норм матеріального і
процесуального права - ст.ст. 74, 75, 76, 79, ч.
1 ст. 82, ч. 1 ст. 83, ч.ч. 1 та 2 ст. 116 КЗпП
України, ст.ст. 4, 6, 8, 10, 24 Закону України
№ 504 від 15.11.1996 року «Про відпустки»,
п.п. 1, 2, 3, 7 Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою КМ України № 100 від 08.02.1995
року, ст.ст. 57, 59, 60, ч. 1 ст. 61, ст. 64, 212, 213,
214 ЦПК України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, ч. 1,
ст.ст. 64, 212, 213, 214, 309 ЦПК України суд
вирішує цивільний спір на засадах
змагальності та диспозитивності не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона доказами повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог чи
заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, що беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може грунтуватись на
припущеннях.

Обставини, визнані сторонами (стороною)
у справі, доказуванню не підлягають.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
повному, всебічному, об»єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв»язок
доказів у їх сукупності.

Результати доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судове рішення повинне бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог чи заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення судового рішення суд
вирішує, в тому числі, такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обгрунтовувались вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або у позові
відмовити.

Суд апеляційної інстанції задовольняє
повністю чи частково апеляційну скаргу
апелянта, змінює рішення суду першої
інстанції повністю чи частково та
ухвалює нове рішення, якщо суд неповно
з"ясував обставини справи, що мають
значення для вирішення спору, висновки
суду в повній мірі не відповідають
обставинам справи, суд порушив або
неправильно застосував норми
матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. ст. 74, 75, 76, 79, ч. 1 ст. 82,
ч. 1 ст. 83, ч.ч. 1 та 2 ст. 116 КЗпП України,
ст.ст. 4, 6, 8, 10, 24 Закону України № 504 від
15.11.1996 року «Про відпустки», п.п. 1, 2, 3, 7
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою КМ України № 100 від 08.02.1995
року громадянам, які перебувають в
трудових відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від їх форм власності надаються
щорічні основна та додаткова відпустки
із збереженням на її період місця
роботи і заробітної плати.

Щорічна основна відпустка надається
працівникові тривалістю не менш як 24
календарних дні за відпрацьований
робочий рік, який відлічується з дня
укладення трудового договору.

За роботу із шкідливими та важкими
умовами праці, за особливий характер
роботи, в інших випадках, передбачених
законодавством, працівникам надається
додаткова відпустка, умови та порядок
надання якої встановлюються
нормативно-правовими актами України.

До стажу роботи, який дає право на
щорічну основну відпустку,
зараховується час фактичної роботи (в
тому числі на умовах неповного
робочого часу) протягом робочого року,
за який надається відпустка.

У разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі дні невикористаної ним щорічної
відпустки.

Нарахування виплати компенсації за
невикористану відпустку, тривалість
якої розраховується в календарних
днях, проводиться шляхом ділення
сумарного заробітку за останні перед
наданням відпустки 12 місяців.

Одержаний результат перемножується на
число ненаданих днів відпустки.

Святкові і неробочі дні, які припадають
на період відпустки, у розрахунок
тривалості відпустки не включаються і
не оплачуються.

Задовольняючи повністю позовні вимоги
позивача ОСОБА_2 та стягуючи на її
користь 10 176,29 гривень за 270 днів
невикористаної відпустки, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач із
01 серпня 1988 року працювала на різних
посадах в ПрАТ «Новоушицьке АТП 16843», в
тому числі з 2002 року працювала на
посаді бухгалтера-касира з виконанням
обов»язків зав. кадрами і економіста.

Наказом № 3 від 18 березня 2014 року
позивач звільнена з роботи за п. 1 ст. 36
КЗпП України за згодою сторін. При
звільненні їй не виплачено 572,76 гривень
заробітної плати за лютий 2014 року та
компенсацію за невикористану
відпустку за 10 років роботи за 270 днів в
сумі 10 176,29 гривень.

Однак, такі висновки суду першої
інстанції в частині стягнення
компенсації за невикористану
відпустку не ґрунтуються на
встановлених обставинах справи, не
підтверджуються належними і
допустимими доказами та зроблені з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Як на докази, що підтверджують заявлені
позовні вимоги в повному обсязі, суд
першої інстанції послався на видану
ПрАТ «Новоушицьке АТП 16843» довідку № 12
від 18 березня 2014 року.

Однак, суд першої інстанції не дав
належної оцінки цьому доказу та не
врахував заперечень з цього приводу
представника відповідача.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працювала
в ПрАТ «Новоушицьке АТП 16843» з 01 серпня
1988 року на різних посадах, а з 07.05.2002
року працювала на посаді
бухгалтера-касира товариства ІІ
категорії з виконанням обов»язків зав.
кадрами та економіста.

Відповідно до умов колективного
договору та затвердженого до нього
додатку (списку) працівникам, які
працюють на посаді бухгалтера, щорічно
крім основної відпустки тривалістю 24
календарних днів повинна надаватись і
додаткова відпустка тривалістю 3
календарних дні.

ОСОБА_2 в період роботи на посаді
бухгалтера з виконанням обов»язків
зав. кадрами та економіста товариства
повинна була належним чином вести
бухгалтерську документацію щодо
обрахування відпрацьованого часу,
нарахованої та виплаченої заробітної
плати, кадрову документацію щодо
нарахування та надання щорічних
основної та додаткової відпусток із
заповненням особових карток
працівників товариства, підготовкою
проектів наказів про надання
відпусток, нарахування та виплату
відпускних, тощо.

Однак, належним чином своїх трудових
обов»язків ОСОБА_2 не виконувала,
недбало вела бухгалтерську та кадрову
документацію, здійснювала в
документації неправильні записи,
вчиняла незаконні виправлення, що
унеможливлює точне і достовірне
встановлення використаних нею
основних та додаткових відпусток та
кількість невикористаних днів
відпусток.

Наказом голови правління ПрАТ
«Новоушицьке АТП 16843» від 18 березня 2014
року № 3 ОСОБА_2 звільнена з роботи із
займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП
України за згодою сторін із 18 березня
2014 року.

При звільненні ОСОБА_2 не виплачена
заборгованість по заробітній платі за
лютий 2014 року в сумі 572,76 гривень та
компенсація за невикористані дні
щорічних основної та додаткової
відпусток за 151 день в сумі 3 778,70
гривень.

Наведені обставини визнані
представником відповідача і
доказуваню не підлягають.

Перед звільненням ОСОБА_2, маючи доступ
до печатки товариства, сама особисто
виписала і видала довідку, підписала її
особистим підписом, засвідчила її
печаткою товариства, про заборговану
їй товариством заробітну плату за
лютий 2014 року в сумі 572,76 гривень та
заборговану їй товариством
компенсацію за 270 днів (десять років
роботи) невикористану відпустку в сумі
10 749,29 гривень.

Довідка на порушення вимог
затвердженого Наказом Державного
комітету України з питань технічного
регулювання та споживчої політики № 55
від 07.04.2003 року Національного стандарту
України „Вимоги до оформлювання
документів" ДСТУ 4163-2003 не підписана
керівником товариства і її
достовірність відповідачем
заперечується.

Крім того, ОСОБА_2 особисто здійснювала
записи до власної особової картки щодо
надання їй щорічних відпусток, їх
тривалості та періоду роботи, за який
ці відпустки надавались. Ці записи
ОСОБА_2 вела довільно на власний розсуд
і вони не відповідають фактичним
обставинам справи. Саму особову картку
ОСОБА_2 у товаристві вилучила і вона
знаходиться у позивача.

Наведені обставини також
підтверджуються наданими позивачем
неналежно оформленими довідками
товариства (а.с.4-6), незасвідченими у
встановленому порядку списком
професій та посад товариства (додатком
до колективного трудового договору),
яким надається додаткова оплачувана
відпустка, особової картки ОСОБА_2,
трудової книжки позивача із записами
про прийняття на роботу та звільнення з
неї, які фактично визнає представник
відповідача (а.с.7-10), іншими
матеріалами справи.

Зокрема, апеляційним судом досліджено
оригінали наказів про надання ОСОБА_2
щорічних оплачуваних відпусток із
зазначеням їх тривалості та періоду
роботи позивача, за який вони
надавались (засвідчені належним чином
копії долучені до матеріалів справи).

Із цих наказів, проекти яких готовила
сама ОСОБА_2, про що сторони визнали в
судовому засіданні, вбачається, що
ОСОБА_2 брала оплачувані відпустки
хаотично, неправильно підраховувала їх
тривалість та період роботи, за який
вони надавались.

Зокрема, за 1988-1989 робочий рік ОСОБА_2
використала 29 днів оплачуваної
основної та додаткової відпустки, в той
час як мала право лише на 24 дні, за 1989-90
робочий рік вона використала 48 днів
відпустки, в той час як мала право лише
на 24 дні, за 1993-1994 роки використала 48
днів відпустки, тоді коли мала право на
24 дні, за 1995-1996 роки використала 28 днів
відпустки, хоч мала право на 24 дні, за
1996-1997 роки використала 28 днів
відпустки, хоч мала право на 24 дні. Такі
невідповідності записам в особовій
картці позивача та досліджених наказах
містяться і в інші роки.

Самі накази містять неоговорені
виправлення та підчистки.

Право на додаткову відпустку 3 дні вона
набула лише після 07 травня 2002 року, коли
стала працювати на посаді
бухгалтера-касира.

Ураховуючи, що обов»язок по
правильному веденню фінансової та
кадрової документації був покладений
саме на позивача у товаристві, що
видані товариством, а фактично самою
ОСОБА_2 від імені товариства собі ж
довідки про розмір заборгованості за
невикористані відпустки не оформлені
належним чином і не підтверджуються
первинними документами, які в
товаристві відсутні (табелі виходу на
роботу, відомості на заробітну плату),
то суд безпідставно поклав в
обгрунтування судового рішення ці
надані позивачем довідки.

Судова колегія вважає, що позовні
вимоги позивача в цій частині не
доведені належними і допустимими
доказами. При цьому суд не може
покласти вину за неналежний
документальний облік лише на
товариство як відповідача, так як
позивач сама вела цю документацію і
призвела до її фальсифікації та втрати.

Разом із тим, відповідач в апеляційній
скарзі визнає, що у товариства перед
позивачем ОСОБА_2 існує заборгованість
по виплаті компенсації за
невикористану відпустку за 151 день в
сумі 3 778,70 гривень.

Тому, саме в цій визнаній частині
позовні вимоги позивача підлягають
задоволенню.

В решті рішення суду першої інстанції
підлягає залишенню без змін.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 314-316, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія,

В И Р І Ш
И Л А :

апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Новоушицьке
авто- транспортне підприємство 16 843»
задовольнити, рішення Новоушицького
районного суду від 08 травня 2014 року в
частині стягнення з відповідача 10 176,29
гривень компенсації за невикористану
відпустку змінити.

Стягнути із Приватного акціонерного
товариства «Новоушицьке АТП 16 843» на
користь ОСОБА_2 3 778,70 (три тисячі сімсот
сімдесят вісім) гривень компенсації за
невикористану відпустку.

В решті позову ОСОБА_2 в цій частині
відмовити.

В решті рішення Новоушицького
районного суду від 08 травня 2014 року
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно,
але може бути оскаржене в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту набрання ним законної
сили.

Головуючий суддя:/підпис/

судді:/підписи/

Згідно з оригіналом:суддя апеляційного
суду В.М.Харчук