РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року Володимир-Волинський
міський суд Волинської області в
складі:

головуючого - судді Каліщука А.А.

за участю секретаря Павлович Ю.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Володимир-Волинського міського суду
Волинської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд із даним
позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.
Позовні вимоги мотивує тим, що з
відповідачем вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі, який рішенням
Володимир-Волинського міського суду
від 23.09.2013 р. було розірвано.

В рахунок вартості ? частини будинку,
котрий знаходиться по АДРЕСА_1,
Володимир-Волинського району,
Волинської області, відповідач
зобов»язався до 24.07.2014 р. сплатити їй 75
589, 50 грн., про що дав розписку.

У встановлений строк відповідач борг
не сплатив та відмовляється його
повертати.

Позивач просить стягнути з ОСОБА_3 в
свою користь заборгованість згідно
розписки від 24.06.2014 р. в розмірі 75 589,50
грн. та 187,50 грн. 3% річних від
простроченої суми боргу.

В судовому засіданні позивач позов
підтримала, в обгрунтування надала
пояснення аналогічні тим, що викладені
у ньому. Додатково пояснила, що вона не
ухилялась від отримання боргу згідно
розписки від 24.06.2014 р. Вона неодноразово
зверталась до відповідача із вимогою
повернути дану суму, однак відповідач
добровільно не бажає цю суму повертати.
Просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні визнав суму боргу в розмірі
75 589,50 грн., не заперечив щодо
її стягнення. Пояснив, що відповідач
намагався повернути суму боргу, однак
позивач відмовлялась від її отримання,
тому відсутні підстави для стягнення 3%
річних від суми боргу, котра становить
187,50 грн. Зазначив, що докази, котрі б
підтверджували намагання відповідача
добровільно у строк до 24.07.2014 р.
сплатити борг та ухилення позивача від
отримання суми боргу, відсутні.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові матеріали справи
та оцінивши докази в їх сукупності, суд
прийшов до висновку, що позов підлягає
до задоволення в повному обсязі.

На підставі пояснень сторін судом
встановлено, що у відповідача перед
позивачем існував борг у розмірі 75 589,50
грн., за вартість ? частини житлового
будинку, котрий знаходиться по АДРЕСА_1,
Володимир-Волинського району,
Волинської області.

Дана обставина не оспорюється
сторонами, а тому згідно ч.1 ст. 61 ЦПК
України не підлягає доказуванню.

Нормами ст. 1053 ЦК України визначено, що
за домовленістю сторін борг, який виник
із договорів купівлі-продажу, найму
майна або з іншої підстави, може бути
замінений позиковим зобовязанням.

Заміна боргу позиковим зобовязанням
провадиться з додержанням вимог про
новацію і здійснюється у формі,
встановленій для договору позики (ст.
1047 цього Кодексу).

Тобто за змістом цієї норми закону
позиковим зобов'язанням може бути
змінено будь-які інші боргові
зобовязання, що мають майновий
характер.

Із пояснень сторін встановлено та ними
не оспорюється, що за їхньою
домовленістю борг у розмірі 75 589,50 грн.,
який існував у відповідача перед
позивачем за ? частину вищевказаного
спірного житлового будинку, замінений
був позиковим зобов»язанням, про що
24.06.2014 р. відповідачем надано розписку.

Згідно умов даної розписки ОСОБА_3
зобов»язався до 24.07.2014 р., в рахунок
вартості ? частини житлового будинку,
котрий знаходиться по АДРЕСА_1,
Володимир-Волинського району,
Волинської області, сплатити ОСОБА_1
борг у розмірі 75 589,50 грн.

З огляду вищенаведеного, суд приходить
до висновку, між сторонами виникли
відносини з новації боргу у позикове
зобов»язання, що також визнається ними.

У відповідності до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог кодексу.

Оскільки відповідач не виконав
зобов»язання відповідно до його умов,
так як у строк до 24.07.2014 р., а також на час
розгляду справи не повернув суму боргу
в розмірі 75 589,50 грн., що визнається ним,
тому дана сума підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов»язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов»язання, на
вимогу кредитора зобов»язаний
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Зважаючи на те, що відповідач не
повернув борг у визначений у розписці
строк, тому вважається таким, що
прострочив виконання зобов»язання,
котре є грошовим, а відтак зобов»язаний
у відповідності до вищенаведеної норми
сплатити позивачу 3% річних від
простроченої суми.

Згідно наданого позивачем розрахунку,
розмір цієї суми становить
187,50 грн.(75589,50
грн.х3%/100х40)кількість прострочених
днів)/365 днів).

Проте, судом встановлено, що 3% річних
від простроченої суми заборгованості в
розмірі 75 589,50 грн., враховуючи
зазначених позивачем 40 прострочених
днів, становить 248,51 грн., а не 187,50 грн.

Оскільки згідно ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог та беручи до уваги, що
позивач не подавав заяв про збільшення
(уточнення) позовних вимог, при цьому
суд не вправі виходити за межі позовних
вимог та з власної ініціативи
збільшувати їх розмір, тому суд стягує
із відповідача на користь позивача 187,50
грн., як суму 3% річних від простроченого
боргу, яка визначена позивачем.

Водночас, судом не беруться до уваги
доводи представника відповідача про
те, що відсутні підстави для стягнення
3% річних від простроченої суми,
оскільки відповідач намагався
повернути борг позивачу, однак остання
відмовлялась отримувати кошти.

Так, за змістом ч. 4 ст. 613 ЦК боржник за
грошовим зобов'язанням не сплачує
проценти за час прострочення
кредитора, тобто у випадку, якщо
кредитор відмовився прийняти належне
виконання, запропоноване боржником,
або не вчинив дій, що встановлені
договором, актами цивільного
законодавства чи випливають із суті
зобов'язання або звичаїв ділового
обороту, до вчинення яких боржник не
міг виконати свого обов'язку (ч. 1 ст. 613
ЦК).

У разі, якщо боржник доведе, що
невиконання ним грошового зобов'язання
мало місце через прострочення
кредитора, він звільняється від
відповідальністі, яка передбачена ст.
625 ЦК, оскільки порушення грошового
зобов'язання у вигляді його
прострочення боржником не настало і в
такому разі вважається, що виконання
зобов'язання відстрочено на час
прострочення кредитора (ч. 2 ст. 613 ЦК).

Якщо боржник, використовуючи своє
право, передбачене ст. 537 ЦК, вніс
належні до сплати кредиторові гроші у
депозит нотаріуса, - таке грошове
зобов'язання вважається виконаним
своєчасно, і в цьому випадку немає
підстав для застосування
відповідальності, передбаченої ст. 625
ЦК.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 жодними
належними та допустими доказами не
довів відмову ОСОБА_1 від прийняття
виконання зобов»язання у встановлений
строк, а також у відповідності до вимог
ст. 537 ЦК України на підтвердження
своєчасного виконання зобов»язання не
вносив гроші на депозит нотаріуса,
відтак відсутні підстави вважати, що
ОСОБА_1 прострочила виконання
зобов»язання, а тому ОСОБА_3 не
звільняється від обов»язку сплатити
позивачу 3% річних від простроченої
суми боргу.

Статтями 10 і 60 ЦК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін;
сторони мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості і що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Проте, всупереч вищенаведених норм
відповідач на судовий розгляд справи
не надав суду жодних належних та
допустимих доказів, котрі б
спростували доводи позивача щодо
невиконання зобов»язання від 24.06.2014 р.
та розмір заборгованості.

Оцінивши всі докази в сукупності, суд
приходить до висновку, що позивач довів
ті обставини, на які він посилався як на
підставу своїх вимог, котрі належними
та допустимими доказами не спростовані
відповідачем, а тому позовні вимоги є
обґрунтованими, доведеними та
підлягають до задоволення.

Зважаючи на те, що потреба в
забезпеченні позову не відпала та не
змінились обставини, що зумовили його
застосування, тому обраний захід
забезпечення позову у вигляді
накладення арешту на будинок АДРЕСА_1
Володимир-Волинського району,
Волинської області, залишити до
виконання цього рішення.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України,
ст.ст. 526, 1047, 1053 ЦК України,суд,-

в и р і ш и в:

Позовну заяву задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 75 777
(сімдесят п»ять тисяч сімсот сімдесят
сім) гривень заборгованості за
договором позики від 24.06.2014 р.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 879
грн. 80 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене сторонами
в апеляційному порядку до апеляційного
суду Волинської області через
Володимир-Волинський міський суд
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Головуючий:/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя
А.А. Каліщук