Ухвала

іменем україни

17 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Касьяна О.П., Попович О.В.,
Савченко В.О., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання угоди недійсною за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного
суду Тернопільської області від 24
червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про
визнання угоди недійсною.

Зазначав, що відповідно до договору про
дольову участь у будівництві,
укладеного 14 листопада 2003 року з
приватним підприємцем ОСОБА_3, він
зобов'язався сплатити вартість житла -
квартири площею 81,7 кв. м, що розташована
на 6-му поверсі жилого будинку АДРЕСА_1.

Свої зобов'язання він виконав,
сплативши повну вартість квартири,
проте згодом дізнався, що 25 липня 2006
року між приватним підприємцем ОСОБА_3
та відповідачем було укладено договір
про дольову участь у фінансуванні
будівництва, предметом якого є таж сама
квартира.

Посилаючись на те, що вказана угода не
відповідає вимогам закону, порушує
його право на володіння та
розпорядження спірною квартирою, а
відтак є протиправною, ОСОБА_1 просив
позов задовольнити й визнати договір
№18 від 25 липня 2006 року, укладений між
приватним підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_2
недійсним.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 30 грудня 2013 року позов
задоволено.

Визнано недійсною угоду №18 від 25 липня
2006 року, укладену між приватним
підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про
дольову участь у будівництві житла.

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 24 червня 2014
року, зазначене рішення міськрайонного
суду скасовано й в задоволені прозову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення апеляційного суду скасувати і
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, що було помилково скасовано,
мотивуючи свої вимоги неправильним
застосуванням судом норм
матеріального права і порушенням норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак, зазначеним вимогам закону
рішення судів попередніх інстанцій не
відповідають.

Судом установлено, що 14 листопада 2003
року між ОСОБА_1 (дольовик) та приватним
підприємцем ОСОБА_3 (забудовник) було
укладено договір №12 про дольову участь
у будівництві житла, за умовами якого
позивач взяв на себе зобов'язання брати
участь у будівництві жилої квартири
шляхом внесення коштів, а забудовник
виділяє йому трикімнатну квартиру
загальною площею 81, 7 кв. м на 6-му
поверсі 1-го під'їзду жилого будинку
АДРЕСА_1. За виділену квартиру ОСОБА_1
сплачує кошти в сумі еквівалентній 31 046
доларів США, що становить 164 545 грн.

25 липня 2006 року між приватним
підприємцем ОСОБА_3 (забудовник) та
ОСОБА_2 (дольовик) укладено угоду №18 про
дольову участь у будівництві житла,
згідно якої забудовник виділяє ОСОБА_2
в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 81, 7
кв. м, за яку відповідач має сплатити 41
340 доларів США.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої
інстанції, виходив з того, що умови
оскаржуваної угоди її сторонами
виконані не були, крім того така угода
порушує законні права та інтереси
позивача, який правомірно набув право
на спірну квартиру.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з
безпідставності та недоведеності
позовних вимог щодо фіктивності
укладеної між приватним підприємцем
ОСОБА_3 (забудовник) та ОСОБА_2 (дольовик)
угоди про дольову участь у будівництві,
зазначивши, що суд першої інстанції
вийшов за межі позовних вимог
застосувавши ст. 230 ЦК України.

Проте, повністю погодитися з такими
висновками судів не можна виходячи з
наступного.

Згідно із положенням ЦК України, особа,
яка вважає, що її речові права порушені,
має право звернутися до суду як з
позовом про визнання відповідної угоди
недійсною (ст. ст. 215 -235).

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст. 203 ЦК України.

Однак, суди обох інстанцій на порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України доводів
позивача щодо набуття ним права
власності на спірну квартиру належним
чином не перевірили й відповідно не
встановили чи набув він у
встановленому законом порядку право
власності на цю квартиру та право
вимоги про захист

Разом з тим, ст. 3 ЦПК України
передбачено, що кожна особа має право в
порядку,встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, розглядає справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України
підставами позову, які відповідно до
ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може
змінити без згоди позивача, є
обставини, якими останній обґрунтовує
вимоги, а не саме по собі посилання на
певну норму закону.

Тому в разі посилання позивача не на ту
норму закону, суд уточнює підстави
позову й застосовує норму закону, яка
їм відповідає, незалежно від згоди на
це позивача.

Як вбачається з матеріалі справи,
обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1
зазначав, що з 2008 року проживає у
спірній квартирі, а її повторний продаж
відповідачу порушує його права та
інтереси, як законного володільця
квартири, оскільки унеможливлює
реалізацію правомірно набутого права
власності.

Крім того, позивач вказував на те, що
приватний підприємець ОСОБА_4 при
укладенні оскаржуваного договору
замовчував той факт, що спірна квартира
вже продана.

Крім того при цьому ОСОБА_1 вказував
також і на фіктивність такого договору
через невиконання його умов сторонами.

Отже, суду необхідно було з'ясувати
предмет та підстави заявленого позову,
встановити характер спірних
правовідносин та правову норму, що
підлягає застосуванню до них, проте ні
суд першої інстанції, ні апеляційний
суд цього не уточнив і не встановив.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України, суди попередніх інстанцій на
вищезазначені положення закону уваги
взагалі не звернули; доводів та
заперечень сторін належним чином не
перевірили; не встановили чи набув
позивач у встановленому законом
порядку право власності на спірну
квартиру та відповідно не визначилися
з тим, які права та законні інтереси
останнього порушені й яким чином вони
мають бути відновлені, не з*ясували за
ким зареєстровано право власності на
спірну квартиру, а відтак не
визначившись з характером спірних
правовідносин, унаслідок чого
припустилися помилки у застосуванні
вимог матеріального права.

Крім того, поза увагою судів обох
інстанцій залишився той факт,що ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1
про визнання недійсним договору про
дольову участь у будівництві житла №12,
укладеного 14 листопада 2003 року з
приватним підприємцем ОСОБА_3 й на
порушення вимог ст. ст. 123, 126 ЦПК України
не вирішено питання про об'єднання
позовів.

На порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК
України суди взагалі не сприяли
повному й всебічному з'ясуванню
обставин справи.

За таких обставин, які свідчать про те,
що судами неправильно застосовано
закон, що призвело до неправильного
вирішення справи, судові рішення не
можуть вважатися законними й
обґрунтованими, вони в силу ч. 2 ст. 338
ЦПК України підлягають скасуванню, а
справа передачі на новий розгляд до
суду першої інстанції, у ході якого
необхідно усунути зазначене вище та
ухвалити судове рішення відповідно до
закону.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 30 грудня 2013 року та рішення
апеляційного суду Тернопільської
області від 24 червня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.О.
Дьоміна

Судді:
О.П. Касьян

О.В.
Попович

В.О.
Савченко

С.П. Штелик