У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Коротуна В.М.,

Дем'яносова М.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора м. Ужгорода
до Ужгородської міської ради, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про
визнання недійсними рішення
Ужгородської міської ради, державного
акта на право власності на земельну
ділянку та договору дарування, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі його
представника ОСОБА_7 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 25 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 07 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

Прокурор м. Ужгорода звернувся до суду
з позовом до Ужгородської міської ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5,
ОСОБА_6, про визнання недійсними
рішення Ужгородської міської ради,
державного акта на право власності на
земельну ділянку та договору
дарування, посилаючись на те, що
проведеною прокуратурою міста
перевіркою встановлені порушення
Ужгородською міською радою вимог
законодавства під час передачі у
власність ОСОБА_8 земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку по
АДРЕСА_1 у м. Ужгороді, а саме: підставою
надання земельної ділянки є наявність
у власності ОСОБА_3 квартири за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджено відповідною
довідкою КП «БТІ у м. Ужгороді».

Однак така довідка не відповідає
дійсності, оскільки КП
«БТІ у м. Ужгороді» її не видавало.

Прийняття оскаржуваного рішення на
підставі якого видано державний акт,
внаслідок якого спірна земельна
ділянка перейшла у приватну власність,
порушує право територіальної громади
м. Ужгорода та власників будинку
АДРЕСА_1, тому територіальній громаді м.
Ужгорода та власникам будівлі завдано
збитки у вигляді незаконного переходу
права на спірну земельну ділянку,
нормативна грошова оцінка якої
становить 62 159 грн.

Одержавши у власність земельну
ділянку, ОСОБА_3 відчужила її
безоплатно ОСОБА_4 на підставі договору
дарування від 28 липня 2010 року. Однак
оскільки державний акт виданий ОСОБА_3
є недійсним, то вона не є власником
оспорюваної земельної ділянки, а тому
не мала права дарувати її ОСОБА_4

Прокурор просив їх позовні вимоги
задовольнити.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 25
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 07 липня 2014
року, позов прокурора м. Ужгорода
задоволено.

Визнано строк позовної давності
пропущеним з поважних причин та
поновлено його.

Визнано незаконним та скасовано
рішення Ужгородської міської ради від
18 грудня 2008 року № 942 в частині передачі
у приватну власність ОСОБА_3 земельної
ділянки площею 0,0379 га в АДРЕСА_1, для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

Визнано недійсним та скасовано
державний акт про право власності на
земельну ділянку серії ЯЕ № 468803,
виданий 05 березня 2009 року Ужгородською
міською радою ОСОБА_3 на земельну
ділянку площею 0,0379 га в АДРЕСА_1, для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

Визнано недійсним договір дарування
земельної ділянки в АДРЕСА_1,
кадастровий номер :05:002:0188,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який
посвідчено нотаріально 28
липня 2010 року приватним нотаріусом
Ужгородського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 за № 2963.

Скасовано Витяг з поземельної книги,
виданий 04 квітня 2011 року відділом
Держкомзему у м. Ужгороді на ім'я
ОСОБА_11 на земельну ділянку площею 0,0379
га по АДРЕСА_1 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
кадастровий номер :05:002:0188.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника ОСОБА_7 просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову прокурора
м. Ужгорода відмовити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог прокурора, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що дії Ужгородської міської ради
щодо реалізації повноважень у сфері
земельних відносин стосовно спірної
земельної ділянки є незаконними, а тому
не може вважатися набуте у законний
спосіб право власності на землю ОСОБА_3,
а в подальшому ОСОБА_4 Про вказані в
позові порушення позивачу стало відомо
при проведенні перевірки 10 вересня
2011 року, тому строк позовної давності
пропущеним позивачем з поважних
причин.

Проте з таким висновком судів повністю
погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Установлено, що рішенням Ужгородської
міської ради від 18 грудня 2008 року № 942
передано у власність ОСОБА_3 земельну
ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0379
га для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

На підставі зазначеного рішення
Ужгородською міською радою видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку від 05 березня
2009 року серії ЯЕ № 468803, кадастровий
номер земельної ділянки :05:002:0188,
який зареєстровано у книзі актів на
право власності за № 01,

Відповідно до матеріалів
інвентаризаційної справи на будинок
АДРЕСА_1 цей будинок є двоквартирним,
власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_12
квартири АДРЕСА_2 ‒? ОСОБА_5

Установлено, що на час прийняття
оскаржуваного рішення ОСОБА_3 не була
власником (співвласником) квартири
АДРЕСА_1.

Актом перевірки дотримання вимог
земельного законодавства
від 10 вересня 2011 року встановлено, що
рішення Ужгородської міської ради від
18 грудня 2008 року № 942 прийнято з
порушенням ст. 42 ЗК України.

Крім цього, на спірну земельну ділянку
зареєстровано обмеження площею 0,011 га
(охоронна зона інженерних споруд та
комунікацій), однак у самому
державному акті така інформація
відсутня.

Згідно з договором дарування від 28
липня 2010 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4
спірну земельну ділянку.

Крім цього, відповідно до ст. 330 ЦК
України, якщо майно відчужене особою,
яка не мала на це права, добросовісний
набувач набуває право власності на
нього, якщо відповідно до ст. 388 цього
Кодексу майно не може бути витребуване
в нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором в особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання згідно зі ст. 388
ЦК України можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
в особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо є підстави, передбачені ст.
388 ЦК України, які дають право
витребувати майно в добросовісного
набувача.

Однак суди на вказане уваги не звернули
та не зазначили норми матеріального
права на підставі яких було визнано
договір дарування недійсним.

Крім цього, вказуючи на те, що правила
ст. 388 ЦК України можуть бути
застосовані тільки до відплатних
договорів, суди не звернули уваги на те,
що норма ч. 3 ст. 388 ЦК України
застосовується саме до безоплатних
договорів.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК
України з метою представництва
інтересів громадянина або держави в
суді прокурор в межах повноважень,
визначених законом, звертається до
суду з позовною заявою (заявою), бере
участь у розгляді справ за його
позовами, а також може вступити за
своєю ініціативою у справу,
провадження у якій відкрито за позовом
інших осіб, на будь-якій стадії її
розгляду, подає апеляційну, касаційну
скаргу, заяву про перегляд судового
рішення Верховним Судом України, про
перегляд судового рішення за
нововиявленими обставинами. При цьому
прокурор повинен надати суду
документи, які підтверджують
неможливість громадянина самостійно
здійснювати представництво своїх
інтересів.

Згідно зі ст. 35 Закону України «Про
прокуратуру» (чинної нас звернення до
суду) прокурор може вступити у справу в
будь-якій стадії процесу, якщо цього
вимагає захист конституційних прав
громадян, інтересів держави та
суспільства, і зобов'язаний своєчасно
вжити передбачених законом заходів до
усунення порушень закону, хоч би від
кого вони виходили. Прокурор має рівні
права з іншими учасниками судового
засідання.

Статтею 36-1 Закону України «Про
прокуратуру» визначена одна з підстав
представництва прокуратурою у суді
інтересів держави ‒? наявність
порушень або загрози порушень
економічних, політичних та інших
державних інтересів внаслідок
протиправних дій (бездіяльності)
фізичних або юридичних осіб, що
вчиняються у відносинах між ними або з
державою.

Прокурор самостійно визначає підстави
для представництва у судах, форму його
здійснення і може здійснювати
представництво у будь-якій стадії
судочинства у порядку, передбаченому
процесуальним законом.

З позовної заяви прокурора м. Ужгорода
вбачається, що підставою для
представництва в суді інтересів
держави є порушення прав
територіальної громади м. Ужгорода та
те, що відсутній орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах.

Згідно з рішенням Конституційного Суду
України від 08 квітня 1999 року №
3-рп/99 під представництвом прокуратурою
інтересів держави треба розуміти
правовідносини, в яких прокурор,
реалізуючи визначені Конституцією
України повноваження, вчиняє в суді
процесуальні дії з метою захисту
інтересів держави з урахуванням того,
що «Інтереси держави» є оціночним
судженням, у зв'язку з чим прокурор чи
його заступник у кожному конкретному
випадку самостійно визначає з
посиланням на законодавство підставу
позову, та зазначає, в чому саме
відбулося чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Установлено, що у позовній заяві
прокурор м. Ужгорода вказує, що
звертається до суду із відповідним
позовом в порядку ст. 45 ЦПК України,
однак не надає документи, які
підтверджують неможливість громадян,
права чи інтереси яких порушено,
самостійно здійснювати представництво
своїх інтересів та не вказує в чому
саме полягає порушення прав держави.

Вирішуючи спір, суд не дотримався
встановленого ст. 212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню; доводи
відповідача належним чином не
перевірив та не навів факти, які б
спростували ці доводи.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції в
порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України
не звернув уваги на помилки, допущені
судом першої інстанції, і залишив
рішення місцевого суду без змін.

За таких обставин ухвалені у справі
рішення суду не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
судових рішень з передачею справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі його
представника - ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 25
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 07 липня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:
В.І. Амелін

М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Ступак