У х в а л а

іменем україни

08 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Парінової І.К.
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю «Авто
Просто» про захист прав споживачів,
визнання договору недійсним за
касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю «Авто
Просто» на рішення Міловського
районного суду Луганської області від
16 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Луганської області від 03 березня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом, посилаючись
на те, що 15 червня 2010 року уклав із
товариством з обмеженою
відповідальністю «Авто просто» (далі -
ТОВ «Авто Просто») договір, предметом
якого є надання товариством послуг
системи «АвтоТак», спрямованих на
придбання автомобіля, та сплатив
грошові кошти на загальну суму 66 342 грн.
63 коп. Посилаючись на те, що, укладаючи
договір, він вважав, що підписує
договір купівлі-продажу автомобіля, а
не договір про надання послуг, і
відповідач ввів його в оману стосовно
наслідків укладення зазначеного
договору, позивач просив визнати цей
договір недійсним, стягнути з
відповідача внесені за договором кошти
у розмірі 66 342 грн. 63 коп. та моральну
шкоду у розмірі 20 тис. грн.

Рішенням Міловського районного суду
Луганської області від 16 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 03 березня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено частково. Визнано договір
від 15 червня 2010 року, укладений між
ОСОБА_3 та ТОВ «Авто Просто», недійсним.
Стягнуто з ТОВ «Авто Просто» на користь
ОСОБА_3 66 342 грн. 63 коп. В іншій частині
позову відмовлено. Розподілено судові
витрати.

У касаційній скарзі ТОВ «Авто Просто»
просить скасувати судові рішення,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення про відмову в
позові.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що відповідач ввів позивача в
оману стосовно наслідків укладення
оспореного договору, а сам договір
суперечить Закону України «Про захист
прав споживачів», укладений внаслідок
нечесної підприємницької практики та
містить несправедливі умови, що є
підставою для визнання його недійсним.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що 15 червня 2010 року
ОСОБА_3 уклав із ТОВ «Авто Просто»
договір, предметом якого є надання
послуг системи «АвтоТак», спрямованих
на придбання автомобіля, та сплатив
грошові кошти на загальну суму 66 342 грн.
63 коп.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що, укладаючи договір, він вважав, що
підписує договір купівлі-продажу
автомобіля, проте відповідач ввів його
в оману стосовно наслідків укладення
зазначеного правочину.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7
ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як
такі, що вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, Законом України «Про
захист прав споживачів» закріплена
можливість визнання недійсними
правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі
нормативне визначення поняття
«пірамідальної схеми» не надано, однак
визначені ознаки, які відносять
діяльність суб'єкта підприємництва до
«пірамідальної схеми».

Системний аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів»
дає підстави для висновку, що поняття
«пірамідальна схема» у розумінні цієї
норми має такі обов'язкові ознаки:
здійснення сплати за можливість
одержання учасником компенсації;
компенсація надається за рахунок
залучення учасником інших споживачів
схеми; в) відсутність продажу або
споживання товару.

Таким чином, для кваліфікації
«пірамідальної схеми» необхідна
наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак
виключає можливість визнання схеми як
«пірамідальної», тобто такої, що
порушує норми чинного законодавства
України.

Так, пірамідальній схемі властива
сплата за можливість одержання окремим
учасником компенсації, яка повинна
надаватися за рахунок залучення цим
учасником схеми інших споживачів.

При цьому предметом угоди сторін,
укладеної в рамках функціонування
системи придбання автомобілів у групах
«АвтоТак», є надання учаснику програми
адміністративних послуг, у тому числі
фінансового характеру, з метою
придбання ним автомобіля.

Відповідно до ст. 2 угоди ТОВ «Авто
Просто» гарантує надання кожному
учаснику права на отримання автомобіля
за умови виконання ним усіх
зобов'язань, передбачених угодою.

Передбачені угодою умови дозволяють
учаснику сплачувати ціну автомобіля
невеликими щомісячними внесками, які
названі в угоді «Чисті внески» або
«Внесок в оплату товару».

В угоді передбачено, що споживач
оплачує кожного місяця частину ціни
автомобіля. Крім того, сплачені чисті
внески перерахунку (у зв'язку зі зміною
ціни автомобіля) не підлягають. Після
одержання автомобіля та реєстрації
його на своє ім'я споживач зобов'язаний
і надалі сплачувати кошти за
автомобіль до повної його оплати - 100%
від ціни автомобіля.

Отже, угодою передбачена щомісячна
сплата внесків за (товар) автомобіль,
який передається споживачеві в рамках
укладеної угоди, а не за можливість
одержання права на купівлю товару.

Споживач, який виконав усі умови угоди,
має повне право вимагати від ТОВ «Авто
Просто» виконання свого зобов'язання, а
саме: оплатити продавцю вартість
автомобіля та передати автомобіль
споживачу, незалежно від того, чи
сплачують кошти інші споживачі.

Отже, за системою придбання
автомобілів у групах «АвтоТак» кожний
з учасників, який належним чином
виконує зобов'язання за угодою, отримує
автомобіль через механізм,
передбачений в угоді, оскільки система
функціонує таким чином, що кількість
учасників групи, яким надається право
на отримання автомобіля, відповідає
кількості автомобілів, яку можна
придбати за рахунок Чистого Фонду
групи, створеного за рахунок
щомісячних внесків учасників групи (п.
1.2 ст. 1, п. 4.1 ст. 4 додатку № 2 до угоди).

За таких обставин висновок суду про те,
що діяльність ТОВ «Авто Просто» за
угодою сторін є функціонуванням
«пірамідальної схеми», суперечить
змісту п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» у зв'язку з
відсутністю головних ознак
«пірамідальної схеми» - безтоварність
та сплати компенсації одним учасником
за рахунок інших, оскільки за схемою
придбання товарів у групах придбавають
товар усі учасники за рахунок
об'єднання внесків кожного з них.
Різниця між споживачами - учасниками
схеми є тільки в часі одержання
автомобіля кожним із них, за умови
виконання своїх зобов'язань.

Слід розділяти ознаки, що
застосовуються до поняття
«пірамідальна схема» та «придбання
товарів у групах». Якщо перше є
порушенням законодавства, то друге, за
умови отримання відповідного дозволу
та дотримання всіх встановлених вимог,
є легітимною підприємницькою
діяльністю.

Головною ознакою відсутності
«пірамідальної схеми» згідно з п. 7 ч. 3
ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів» є товарність схеми, тобто
передбачення надання споживачу товару
в обмін на внесені ним кошти.

Так, за схемою придбання товарів у
групах придбання товарів для кожного
споживача (крім останнього)
відбувається, у тому числі й за рахунок
внесків інших учасників. Різниця між
споживачами-учасниками є тільки в часі
одержання товару кожним із них,
оскільки в кінцевому підсумку товар
одержать усі учасники, навіть ті, які
фінансово були найменш «активними», за
умови виконання ними умов договору.

Суди не врахували, що ТОВ «Авто Просто»
отримало відповідний дозвіл (ліцензію)
на здійснення діяльності (надання
фінансової послуги) щодо «придбання
товарів у групах» у Нацкомфінпослуг,
яка здійснює державне регулювання у
сфері ринків фінансових послуг.

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 11 вересня 2013 року № 6- 40цс13 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

Апеляційний суд, пославшись на цю
постанову Верховного Суду України,
помилково вважав, що вона не є
обов'язковою для цієї справи,
незважаючи на те, що фактичні обставини
і правовідносини між сторонами
однакові і правова позиція Верховного
Суду України є обов'язковою, а не
факультативною.

Суди дійшли до передчасного висновку
про введення позивача в оману з підстав
оплати ним не самого товару, а права
купівлі товару та відсутності
залучення власних коштів відповідача.
Такий висновок суперечить нормам
чинного законодавства й суті самого
правочину, визначеного в ч. 5 ст. 1 Закону
України «Про фінансові послуги та
регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України
обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ст. 10 угоди підписання
цієї угоди та додатків до неї є
підтвердженням факту ознайомлення,
розуміння сторонами її умов та згоди
сторін з усіма визначеннями, умовами та
змістом угоди й додатків до неї.

Згідно з п. 13.8 ст. 13 додатку № 2 до угоди
учаснику надається 7 днів для того, щоб
він міг детально ознайомитися з Угодою
та прийняти її чи відмовитись від
участі в системі «АвтоТак». При цьому в
разі розірвання угоди протягом семи
днів з дати її підписання учаснику
повертається сума всіх коштів,
внесених ним на рахунок ТОВ «Авто
Просто». Для цього необхідно письмово
повідомити ТОВ «Авто Просто» про
розірвання угоди.

Наведеного суди не врахували та у
порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України
належним чином не з'ясували та не
встановили, чи отримав ОСОБА_3
примірник угоди та додатки до неї, які
містять опис послуг ТОВ «Авто Просто».
Також суди не встановили, чи звертався
позивач до ТОВ «Авто Просто» із заявою
про розірвання угоди в семиденний
термін.

Таким чином, висновок суду про
наявність обману та ознак
«пірамідальної схеми» у діях ТОВ «Авто
Просто» під час укладення угоди є
передчасним і не узгоджується з
положеннями п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів» у
взаємозв'язку з нормами Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг».

Крім того, апеляційний суд дійшов
помилкового висновку про те, що
укладена сторонами угода порушує права
позивача, оскільки містить
несправедливі умови.

Так, суд неправильно застосував норму
ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживачів», не встановивши, у чому
саме полягає несправедливість окремих
положень угоди, (ураховуючи, що ст. ст. 13
та 14 угоди містять по дев'ять пунктів) і
не вказали, чи є зазначена обставина
відповідно до цієї норми підставою для
зміни або визнання недійсними саме цих
(яких конкретно) умов угоди та чи є
підстави для визнання недійсним
договору в цілому.

При цьому за змістом ч. 5 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів» у
разі визнання окремого положення
договору, включаючи ціну договору,
несправедливим може бути визнано
недійсним або змінено саме це
положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих
положень або визнання їх недійсними
зумовлює зміну інших положень
договору, на вимогу споживача такі
положення підлягають зміні або договір
може бути визнаний недійсним у цілому
(ч. 6 ст. 18 Закону).

Апеляційний суд не врахував, що ст. ст.
18, 19 Закону України «Про захист прав
споживачів» передбачають різні
взаємовиключні підстави визнання угод
недійсними.

Визначення поняття «несправедливі
умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18
наведеного Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

З аналізу ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», можна дійти
висновку, що для кваліфікації умов
договору несправедливими необхідна
наявність одночасно таких ознак: умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509
ЦК України); умови договору призводять
до істотного дисбалансу договірних
прав та обов'язків сторін; умови
договору завдають шкоди споживачеві.

Апеляційний суд не вказав, на підставі
яких ознак, зазначених у ч. 2 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
кваліфікував умови договору
несправедливими, і чи тягне
несправедливість цих умов недійсність
договору в цілому.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, правовідносини між
сторонами не визначені, судові рішення
не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Авто
Просто» задовольнити частково.

Рішення Міловського районного суду
Луганської області від 16 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 03 березня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

І.К. Парінова

І.М. Фаловська