Ухвала

іменем україни

17 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Касьяна О.П., Попович О.В.,
Савченко В.О., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за
договором позики, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Краматорського міського суду
Донецької області від 18 лютого 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 29 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу за договором
позики.

Зазначала, що відповідачі перебуваючи
у зареєстрованому шлюбі, з метою
придбання автомобіля позичили у неї в
грудні 2008 року 300 000
російських рублів, що еквівалентно 75 000
грн, зі строком повернення до грудня 2012
року, про що ОСОБА_3 написав власноруч
розписку.

Посилаючись на те, що у визначений
термін сума боргу в повному обсязі
повернута не була, ОСОБА_1 просила
стягнути з відповідачів у солідарному
порядку 54 672 грн, що в еквіваленті
складає 204 000 російських рублів.

Рішенням Краматорського міського суду
Донецької області від 18 лютого 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 29 квітня 2014 року, позов задоволено
частково.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь позивача
суму боргу за договором позики в
розмірі 54 672 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
ухвалені у справі судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
частково позовні вимоги, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з відсутності доказів того, що
при укладенні договору позики ОСОБА_3
діяв за згодою дружини та того, що ці
кошти витрачені на потреби сім'ї.

Проте, з таким висновком судів
погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалені у справі рішення судів таким
вимогам закону не відповідають.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047
цього Кодексу).

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК
України, зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Судом установлено, що відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з січня 1998 року до
квітня 2013 року перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Статтею 63 CК України встановлено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Відповідно до ст. 65 CК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що 12
грудня 2008 року ОСОБА_3, згідно розписки,
позичив у ОСОБА_4 300 000 російських рублів
для придбання автомобіля, які
зобов'язався повернути до грудня 2012
року. Також у розписці зазначено, що
кошти позичаються зі згоди дружини.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України
встановлено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

З наявного у матеріалах справи рішення
Краматорського районного суду
Донецької області від 03 вересня 2013 року
вбачається, що автомобіль марки «Шкода
Актавія А5» придбаний ОСОБА_3 13 грудня
2008 року є спільним майном подружжя
ОСОБА_3. Вказаним рішення право
власності на автомобіль визнано за
ОСОБА_3 зі стягненням з нього грошової
компенсації Ѕ частини вартості
транспортного засобу на користь ОСОБА_2

Проте, суди попередніх інстанцій, на
порушення вимог ст. ст. 213, 214, 304, 315 ЦПК
України на зазначене уваги не звернули;
доводів відповідача ОСОБА_3 про те, що
договір позики було укладено ним зі
згоди дружини, в інтересах сім'ї, а саме
для придбання автомобіля, яким
користувалися усі члени сім'ї належним
чином не перевірили й не встановили
усіх дійсних обставин справи, зокрема
не з'ясували якою має бути згода іншого
подружжя, - усною чи письмовою та в
залежності від цього не визначились з
допустимими доказами, які можуть
підтверджувати цю обставину та дійшли
передчасного висновку щодо
відсутності правових підстав для
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

Зазначаючи про те, що кошти були
витрачені не в інтересах сім'ї, суди
взагалі не з'ясували на які потреби
були витрачені позичені у позивача
кошти.

При цьому судами не досліджено факти
встановлені рішенням Краматорського
районного суду Донецької області від 03
вересня 2013 року й не надано їм належної
правової оцінки.

У порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суди не сприяли повному й всебічному
з'ясуванню дійсних обставин справи, які
мають визначальне значення для
правильного її вирішення.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні
обставини справи, не давши належної
оцінки доказам, суди допустили
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи та
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування ухвалених
судових рішень із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду
Донецької області від 18 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 29 квітня 2014
року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.О. Дьоміна

Судді:
О.П. Касьян

О.В.
Попович

В.О.
Савченко

С.П. Штелик