У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

15 жовтня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення боргу за кредитним
договором, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення
Снятинського районного суду
Івано-Франківської області від 14
серпня 2012 року та рішення апеляційного
суду Івано-Франківської області від 01
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2010 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду із
зазначеним позовом посилаючись на те,
що 18 березня 2004 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, згідно з
яким банк надав позичальнику кредит у
сумі 70 тис. грн, з кінцевим терміном
погашення кредиту до 17 березня 2006 року
включно зі сплатою 23,4 % річних за
користування кредитними коштами.
Договором також передбачено, що при
порушенні зобов'язання за кредитним
договором, відповідач сплачує 46,8 %
річних від суми заборгованості, пеню в
розмірі 0,2 % від суми простроченого
платежу за кожний день прострочення,
але не більше подвійної облікової
ставки Національного банку України.
Пунктом 5.7 договору сторони погодили
між собою термін позовної давності в
п'ять років. На забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором, 18 березня 2004 року між банком
та ОСОБА_4 було укладено договори
поруки, за умовами яких остання
поручилась перед банком за виконання
ОСОБА_3 зобов'язань за повернення
кредиту та сплати процентів.
Позичальник своїх зобов'язань за
кредитним договором не виконав, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просив стягнути з
відповідачів у солідарному порядку
заборгованість за кредитним договором
станом на 02 лютого 2012 року в розмірі
351 780 грн 06 коп.

Рішенням Снятинського районного суду
Івано-Франківської області від 14
серпня 2012 року позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено частково,
стягнуто з ОСОБА_3 200 398 грн 81 коп.
заборгованості за кредитним договором.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. У задоволенні вимог до ОСОБА_4
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 01
жовтня 2013 року скасовано рішення суду
першої інстанції, ухвалено нове
рішення, яким позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 351 780 грн 06
коп. заборгованості за кредитним
договором. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5, посилаючись на порушення
судам попередніх інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати оскаржувані судові
рішення, ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
позичальник не виконав належним чином
умов кредитного договору, відтак, має
повернути борг та сплатити відсотки за
користування кредитом за 5 років. Крім
того, суд відмовив у задоволенні вимог
до поручителя з підстав відсутності
доказів направлення письмової вимоги
із зазначенням невиконаного обов'язку
позичальником, як це передбачено п. 5
договору поруки. Також суд, враховуючи
положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, дійшов
висновку про зменшення розміру
неустойки до 10 788 грн 56 коп., оскільки її
розмір значно перевищує суму боргу.

Скасовуючи рішення районного суду та
задовольняючи позовні вимоги в повному
обсязі, апеляційний суд дійшов
висновку про те, що позов банку
заявлений в межах строку позовної
давності, встановленої договором, тому
суд першої інстанції безпідставно
стягнув відсотки за користування
кредитом в межах п'ятирічного строку.
Також зазначив, що у районного суду не
було підстав для зменшення розміру
неустойки, оскільки відповідач про це
не заявляв. Крім цього, суд дійшов
висновку про те, що порука не
припинилась, оскільки договором поруки
встановлено строк позовної давності у 5
років, а тому дійшов висновку про
стягнення заборгованості в
солідарному порядку з позичальника та
поручителя.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
не відповідають.

Судом установлено, що 18 березня 2004 року
між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, згідно з
яким банк надав позичальнику кредит у
сумі 70 тис. грн, з кінцевим терміном
погашення кредиту до 17 березня 2006 року
включно зі сплатою 23,4 % річних за
користування кредитними коштами.

Пунктом 5.7 договору сторони погодили
між собою термін позовної давності в
п'ять років щодо вимог про стягнення
кредиту, відсотків, винагороди,
неустойки (пені, штрафів).

На забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним кредитним договором, 18
березня 2004 року між банком та ОСОБА_4
було укладено договори поруки, за
умовами яких остання поручилась перед
банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань
по поверненню кредиту та сплаті
процентів.

Позичальник своїх зобов'язань за
кредитним договором не виконав, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка за розрахунком
банку станом на 02 лютого 2012 року склала
351 780 грн 06 коп., з яких: основна сума
заборгованості - 49 398 грн 91 коп.; сума по
відсотках - 156 123 грн 59 коп.;
заборгованість по пені - 146 257 грн 56 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно абзаців 1, 2 п. 17 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику розгляду судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
зобов'язання припиняється з підстав,
передбачених договором або законом (ч. 1
ст. 598 ЦК України). Такі підстави,
зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК
України. Наявність судового рішення
про задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України,
оскільки зобов'язання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Отже, нарахування процентів за
користування кредитом та пені після
закінчення строку дії договору не
передбачено. Строк кредитного договору
сторонами визначено до 17 березня 2006
року, а заборгованість розрахована
банком по 02 лютого 2012 року.

Також погодитись із висновком
апеляційного суду в частині стягнення
неустойки не можна.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена
спеціальна позовна давність в один рік
до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені).

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що
судом стягнута неустойка, яка
розрахована банком за період більше
року, з 06 липня 2004 року по 02
листопада 2012 року (а.с. 77-78).

Що ж стосується вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» до поручителя, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити
наступне.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено,
що за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

У ч. 4 ст. 559 ЦК України зазначено, що
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони встановили як строк дії
кредитного договору, так і строки
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням процентів за користування
кредитом, останній з яких підлягав
виконанню в строк до 17 березня 2006 року.

Таким чином, погашення процентів за
користування кредитом визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів по погашенню процентів), що
входять до змісту зобов'язання, яке
виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з
ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у
відповідне число останнього місяця
строку.

Як убачається із розрахунку кредитної
заборгованості з 21 серпня 2005 року
позичальник ОСОБА_3 не виконує взятих
на себе зобов'язань щодо сплати кредиту
та процентів за користування кредитом,
тому банк мав право звернутися з
вимогою до поручителя протягом шести
місяців, починаючи з дня порушення
позичальником умов кредитного
договору, тобто з 21 серпня 2005 року, а з
позовом до суду звернувся у травні 2010
року, однак суд не дав оцінки тому, чи
надані ОСОБА_4 поруки за прострочені
місяці не припинились відповідно до
положень ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Крім того, ч. 3 ст. 551 ЦК України, зокрема
передбачено, що розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням
положень статті 3 ЦК України щодо
загальних засад цивільного
законодавства та частини четвертої
статті 10 ЦПК України щодо обов'язку
суду сприяти сторонам у здійсненні
їхніх прав дає право суду зменшити
розмір неустойки за умови, що він
значно перевищує розмір збитків.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
03 вересня 2014 року № 6-100цс14, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

При новому розгляді суду слід
врахувати, що положення ч. 3 ст. 551 ЦК
України може бути застосоване лише у
разі правильного визначення розміру
неустойки з урахуванням ч. 2 ст. 258 ЦК
України.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України, суди попередніх інстанцій на
вказані вимоги закону уваги не
звернули; не перевірили доводів
відповідача, заяву ОСОБА_3 про
застосування строків позовної
давності судами не вирішено; не
наведено розрахунку стягнутих сум, у
тому числі пені, при цьому, вирішуючи
спір, суди не врахували, що до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені)
застосовується скорочена позовна
давність в один рік, а пґять років - це є
лише збільшена позовна давність (для
звернення до суду).

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій не відповідають вимогам ст.
213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Снятинського районного суду
Івано-Франківської області від 14
серпня 2012 року та рішення апеляційного
суду Івано-Франківської області від 01
жовтня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

О.В.
Умнова

І.М.
Фаловська