УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Наумчука М.І.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 26 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом, в
обґрунтування посилаючись на те, що 10
жовтня 2008 року між ним та ОСОБА_4 було
укладено договір позики, за умовами
якого він отримав позиву в розмірі 152 375
грн строком повернення до 13 січня 2009
року. На забезпечення виконання
зобов'язань за договором позики від 13
жовтня 2008 року між позивачем та
ОСОБА_4 13 жовтня 2008 року було укладено
договір іпотеки, на підставі якого
позивач передав ОСОБА_4 в іпотеку
квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 06 березня 2013 року в
рахунок погашення заборгованості
позивача перед ОСОБА_4 за договором
позики в розмірі 229 798 грн 75 коп.
звернуто стягнення на зазначену
квартиру із застосуванням процедури
продажу, встановленої ст. 38 Закону
України «Про іпотеку», надано ОСОБА_4
право укласти договір купівлі-продажу
квартири з будь-яким особою-покупцем за
початковою ціною реалізації,
встановленою на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності. На виконання
вказаного рішення суду було укладено
договір купівлі-продажу спірної
квартири. Посилаючись на те, що
вказаний договір купівлі-продажу
укладено з порушенням чинного
законодавства, позивач просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу
спірної квартири, укладений 12 червня 2013
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за реєстровим № 2023.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 15 жовтня 2013 року в
позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 26 листопада
2013 року рішення Московського районного
суду м. Харкова від 15 жовтня 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
задоволення позову. Визнано недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений 12 червня 2013 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за реєстровим № 2023.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на
невідповідність висновків
апеляційного суду обставинам справи,
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що позовні
вимоги є безпідставними, оскільки
позивач був завчасно повідомлений про
намір ОСОБА_4 здійснити продаж предмета
іпотеки, ч. 1 ст. 38 Закону України не
передбачено такого наслідку
недодержання вимог закону як визнання
договору купівлі-продажу недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, апеляційний
суд виходив із того, що ОСОБА_4 не
повідомив іпотекодавця за 30 днів до
укладення договору купівлі-продажу про
намір продажу іпотечного майна,
оскільки рішення суду підлягає
виконанню тільки після набрання ним
законної сили, тому оспорюваний
договір купівлі-продажу є недійсним.

Із висновками апеляційного суду
погодитись не можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що 10 жовтня 2008 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у простій
письмовій формі було укладено договір
позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав
від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 152 375
грн.

На забезпечення виконання зобов'язання
за договором позики 13 жовтня 2008 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
договір іпотеки, на підставі якого
ОСОБА_3 передав в іпотеку ОСОБА_4
квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 06 березня 2013 року в
рахунок погашення заборгованості
позивача перед ОСОБА_4 за договором
позики в розмірі 229 798 грн 75 коп.
звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1
з застосуванням процедури продажу,
встановленої ст. 38 Закону України «Про
іпотеку», надано ОСОБА_4 право укласти
договір купівлі-продажу квартири з
будь-яким особою-покупцем за
початковою ціною реалізації,
встановленою на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 04 червня 2013
року вказане рішення Московського
районного суду м. Харкова від 06 березня
2013 року в частині звернення стягнення
на предмет іпотеки залишено без змін.

15 березня 2013 року ОСОБА_3 отримав
телеграму, надіслану ОСОБА_4, в якій
повідомлялось про намір укласти
договір купівлі-продажу предмета
іпотеки.

12 червня 2013 року на виконання рішення
Московського районного суду м. Харкова
від 06 березня 2013 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 було укладено договір
купівлі-продажу, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, на
підставі якого ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_5
спірну квартиру.

Згідно із ст. 215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 7 постанови від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 38 Закону
України «Про іпотеку» якщо рішення
суду або договір про задоволення вимог
іпотекодержателя (відповідне
застереження в іпотечному договорі)
передбачає право іпотекодержателя на
продаж предмета іпотеки будь-якій
особі-покупцеві, іпотекодержатель
зобов'язаний за 30 днів до укладення
договору купівлі-продажу письмово
повідомити іпотекодавця та всіх осіб,
які мають зареєстровані у
встановленому законом порядку права чи
вимоги на предмет іпотеки, про свій
намір укласти цей договір. У разі
невиконання цієї умови
іпотекодержатель несе
відповідальність перед такими особами
за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня
отримання такого повідомлення особа,
яка має зареєстровані права чи вимоги
на предмет іпотеки, вправі письмово
повідомити іпотекодержателя про свій
намір купити предмет іпотеки. З дня
отримання іпотекодержателем цього
повідомлення вказана особа набуває
переважне право на придбання предмета
іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких
повідомлень надійшло декілька, право
на придбання предмета іпотеки у
іпотекодержателя належить особі, яка
має вищий пріоритет своїх
зареєстрованих прав чи вимог.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
виходив із того, що ч. 1 ст. 38 Закону
України «Про іпотеку» не передбачено
такого правового наслідку
недодержання вимог, що містяться у
вказаній нормі, як визнання договору
купівлі-продажу недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції з підстав, що недотримання
термінів повідомлення іпотекодавця
про намір продати предмет іпотеки є
підставою для визнання договору
купівлі-продажу недійсним, апеляційний
суд не звернув увагу на положення ч. 1
ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якою
наслідками невиконання вимоги щодо
повідомлення іпотекодавця про продаж
предмета іпотеки передбачено лише
відшкодування завданих збитків,
визнання договору купівлі-продажу
недійсним законом в такому випадку не
передбачено.

Оскільки апеляційний суд помилково
скасував законне та обґрунтоване
рішення суду першої інстанції та
ухвалив нове рішення, яке не відповідає
вимогам закону, рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню, а рішення
суду першої інстанції - залишенню в
силі.

Керуючись статтями 335, 336, 339, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 26 листопада 2013 року
скасувати, рішення Московського
районного суду м. Харкова від 15 жовтня
2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.П. Гончар

Судді:
В.І. Амелін

С.О. Карпенко

М.І. Наумчук

В.О. Савченко