У х в а л а

іменем україни

08 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Парінової І.К.
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Міжлісся» про визнання договору
оренди землі недійсним, повернення
земельної ділянки та зобов'язання
скасувати державну реєстрацію
договору оренди землі за касаційною
скаргою товариства з обмеженою
відповідальністю «Міжлісся» на
рішення Барського районного суду
Вінницької області від 15 квітня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 19 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду із указаним позовом,
посилаючись на те, що вона є власником
земельної ділянки, загальною площею
1,2063 га, розташованої на території
Войнашівської сільської ради
Барського району Вінницької області. У
2013 році вона дізналася, що її земельна
ділянка з 01 листопада 2007 року перебуває
в оренді у товариства з обмеженою
відповідальністю «Міжлісся» (далі - ТОВ
«Міжлісся») за договором оренди, який
вона не підписувала. Посилаючись на те,
що цей договір підроблено, а також на
те, що у ньому відсутні істотні умови,
визначені ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», позивачка просила
визнати договір оренди від 01 листопада
2007 року недійсним, витребувати у
відповідача зазначену земельну
ділянку, зобов'язати державну
реєстраційну службу Барського
районного управління юстиції
скасувати державну реєстрацію
указаного договору оренди землі та
стягнути з відповідача моральну шкоду
у розмірі 1 тис. грн.

Ухвалою Барського районного суду
Вінницької області від 19 грудня 2013 року
провадження у справі в частині
стягнення з ТОВ «Міжлісся» на користь
ОСОБА_3 моральної шкоди закрито.

Рішенням Барського районного суду
Вінницької області від 15 квітня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 19 травня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано договір оренди
землі від 01 листопада 2007 року,
укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Міжлісся»,
недійсним. Зобов'язано ТОВ «Міжлісся»
повернути ОСОБА_3 земельну ділянку.
Зобов'язано державну реєстраційну
службу Барського районного управління
юстиції скасувати реєстрацію
зазначеного договору оренди.
Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ТОВ «Міжлісся»
просить скасувати судові рішення,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення про відмову в
позові.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що позивачка не підписувала
оспорений договір оренди земельної
ділянки і орендної плати особисто не
отримувала, а її підпис на договорі
було підроблено. Крім того, відмовляючи
у задоволенні заяви ТОВ «Міжлісся» про
застосування наслідків спливу строку
позовної давності, суди посилались на
те, що про існування договору оренди
земельної ділянки від 01 листопада 2007
року позивачці стало відомо лише у 2013
році від працівників міліції, які
здійснюють досудове слідство в
кримінальному провадженні по факту
підробки підписів при укладенні
договорів оренди землі з ТОВ
«Міжлісся».

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
власником земельної ділянки, загальною
площею 1,2063 га, розташованої на
території Войнашівської сільської
ради Барського району Вінницької
області.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалася
на те, що договір оренди її земельної
ділянки від 01 листопада 2007 року вона не
підписувала, а про його існування
дізналася лише у 2013 році.

Позов пред'явлено у листопаді 2013 році.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність −? це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідач заявив клопотання про
застосування строку позовної давності,
що відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК
України може бути підставою для
відмови у позові.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено,
що перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна особа повинна довести ті
обставини, на яві вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Це стосується й доведення обставин
пропуску строку позовної давності.

Суди дійшли до передчасного висновку
про те, що ОСОБА_3 дізналася про
укладення договору оренди її земельної
ділянки лише у 2013 році, оскільки у
порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України
не дали належної правової оцінки
наданим відповідачем доказам виплати
їй орендної плати протягом усього
строку дії оспореного договору,
зокрема видатковому касовому ордеру
від 08 вересня 2009 року, платіжним
відомостям за жовтень 2010 року та за
жовтень 2011 року, відомостям про видачу
орендної плати за 2012 рік та за 2013 рік.

При цьому більш як 5 років позивачка не
чинила відповідачу перешкод у
користуванні належною їй земельною
ділянкою.

Крім того, суди першої та апеляційної
інстанцій взагалі не дали оцінки
показанням свідка ОСОБА_4, який є зятем
позивачки, про те, що він декілька разів
отримував орендну плату за
користування земельною ділянкою
ОСОБА_3, про що їй було відомо, та
показанням свідка ОСОБА_5, яка є
комірником ТОВ «Міжлісся», про
отримання орендної плати ОСОБА_4 за
пред'явленим паспортом ОСОБА_3

Отже, суди належним чином не встановили
початку перебігу строку позовної
давності та не перевірили, чи була
обізнана позивачка про укладення
договору оренди земельної ділянки
протягом трьох років, які передують її
зверненню до суду із даним позовом та
чи могла довідатися про це, отримуючи
орендну плату, передаючи зятю свій
паспорт для отримання цієї плати.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, правовідносини між
сторонами не визначені, судові рішення
не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Міжлісся»
задовольнити частково.

Рішення Барського районного суду
Вінницької області від 15 квітня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 19 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

І.К. Парінова

І.М. Фаловська