Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №289/386/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13 жовтня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі:

головуючого судді
Григорусь Н.Й.

суддів
Талько О.Б., Косигіної Л.М.

секретаря судового засідання
Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
виконавчого комітету Забілоцької
сільської ради Радомишльського району
Житомирської області, третя особа:
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування

за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення
Радомишльського районного суду
Житомирської області від 25 квітня 2013
року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом, в якому просила визнати
недійсним договір дарування від 23
вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_1
та ОСОБА_4

Рішенням Радомишльського районного
суду Житомирської області від 25 квітня
2013 року позов задоволено. Визнано
недійсним договір дарування, укладений
23.09.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, який
посвідчений в реєстрі нотаріальних дій
за № 624 приватним нотаріусом
Радомишльського районного
нотаріального округу Житомирської
області ОСОБА_5 з моменту його вчинення.

В апеляційній скарзі апелянт,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню із наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та
визнаючи договір від 23.09.2009 року
недійсним на підставі ст. 212-215, 229-230, 717
ЦК України, суд першої інстанції
виходив з того, що спірний договір не
відповідає вимогам закону, оскільки
був укладений позивачем під впливом
тяжких для неї обставин, остання
помилялась щодо обставин, які мають
істотне значення при укладанні
договору дарування та сторони не
досягли згоди про всі його умови.

Проте, з таким висновком погодитись не
можна, враховуючи наступне.

Підставою недійсності правочину
відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 Цивільного кодексу
України, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК
України, на яку посилається позивач в
обґрунтування своїх вимог, як на одну з
підстав для визнання спірного договору
дарування недійсним, якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, на яку
також посилається позивач в позові,
якщо одна із сторін правочину ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкоджати вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Правові наслідки вчинення правочину
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах,
передбачені ст. 233 ЦК України, на яку
також посилається позивач в
обґрунтування заявлених нею вимог. За
приписами вказаної правової норми
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним незалежно від того, хто
був ініціатором такого правочину.

В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року, № 9 (далі - Постанови) зазначено,
що судам відповідно до статті 215 ЦК
необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Пунктом 19 Постанови передбачено, що
відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог
про визнання правочину недійсним
повинна довести, що така помилка
дійсно мала місце, а також що вона має
істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Згідно пункту 20 Постанови правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Як роз'яснено в п.п. 19, 20 постанови
Пленуму Верховного суду України від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним.

Відповідно до статті 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України
заперечення однією зі сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
припущеннях.

У відповідності до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальник будь-яку дію майнового або
немайнового характеру, не є договором
дарування. Згідно ч. 2 ст. 718 ЦК України
дарунком можуть бути майнові права,
якими дарувальник володіє або які
можуть виникнути у нього в майбутньому.

Судом встановлено, що на підставі
свідоцтва про право власності на
майновий пай члена колективного
сільськогосподарського підприємства
(майновий сертифікат) ОСОБА_1 має право
на пайовий фонд майна колективного
сільськогосподарського підприємства
«Працівник» с. Забілоччя відповідно до
списку осіб, які мають право на
майновий пай, затвердженого зборами
співвласників 13 червня 2001 року.
Загальна вартість майна пайового фонду
підприємства на 01.03.2000 року становить 1
849 521 грн, частка ОСОБА_1 визначена у
розмірі 7 657 грн, або 0,4140 відсотків (а.с.
9).

З матеріалів справи вбачається, що
23.09.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був
укладений договір дарування вказаного
права власності на майновий пай, який
посвідчений приватним нотаріусом
Радомишльського районного
нотаріального округу Житомирської
області ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі за № 624 (а.с. 10). Договір
підписано сторонами без жодних
застережень.

Згідно п. 5 договору право власності у
обдарованого на дарунок виникає з
моменту його прийняття. Обдарування
свідчить, що він дарунок приймає.

Крім того, з п. 4. договору вбачається, що
цей договір не носить характеру
удаваного та фіктивного правочину,
його укладення відповідає дійсним
інтересам сторін, волевиявлення є
вільним та усвідомленим, умови
договору їм зрозумілі та відповідають
дійсній домовленості сторін. Також
зазначено, що договір не приховує
іншого правочину та спрямований на
реальне настання наслідків, які
обумовлені у ньому.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 8).

Відповідачем у даній справі позивач
зазначив виконавчий комітет
Забілоцької сільської ради
Радомишльського району Житомирської
області, тоді як ОСОБА_6 - дружина
покійного ОСОБА_4 своєчасно звернулася
до нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після смерті
чоловіка.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що обдарований ОСОБА_4 навмисно
ввів позивача в оману щодо обставин
вчинення правочину, який вчинено нею
під впливом тяжкої обставини - поганого
стану здоров'я, захворювання очей, тощо.
Можливість поліпшення матеріального
становища ОСОБА_1 за рахунок права на
частку в майні КСП не свідчить про те,
що спірний договір вчинено позивачем
під впливом тяжкої обставини, в
контексті вимог ст. 233 ЦК України.

Крім того, особа, яка вчиняє правочин
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності, зокрема, обману. Такі
правочини характеризуються тим, що
особа їх вчиняє добровільно,
усвідомлює свої дії, але вимушена це
зробити через тяжкі обставини. Тобто, у
разі звернення з позовом про визнання
недійсним договору дарування з
підстав, передбачених ст. 233 ЦК України,
відсутні підстави для визнання такого
договору недійсним за ст. 229, 230 ЦК
України, оскільки дані підстави є
взаємовиключними.

Матеріали справи свідчать, що позивач
була стороною вказаного договору,
проте допустимих доказів на
підтвердження наміру укласти інший
договір, а не договір дарування та
доказів, які б свідчили про досягнення
між сторонам згоди з усіх істотних умов
іншого договору суду не надано.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про те, що договір від 23.09.2009
року є недійсним, ґрунтується на
припущеннях, оскільки в матеріалах
справи відсутні будь-які докази на
підтвердження вказаних обставин.

Крім того, хоча прийняте по справі
рішення безпосередньо стосується прав
та обов'язків ОСОБА_6 - дружини, як
набувача майна померлого ОСОБА_4 за
спірним правочином, остання до участі у
розгляді справи залучена не була, син
спадкодавця ОСОБА_2 був залучений до
участі у справі лише в якості третьої
особи.

Враховуючи вищезазначене, рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового - про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Радомишльського районного
суду Житомирської області від 25 квітня
2013 року скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого
комітету Забілоцької сільської ради
Радомишльського району Житомирської
області про визнання недійсним
договору дарування.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий Судді