АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/7138/2014
інстанції: Луценко О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахова О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Меєчко Д.П.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення неустойки (пені) за
прострочення сплати аліментів, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_1 на рішення Оболонського
районного суду міста Києва від 7 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що рішенням
Подільського районного суду міста
Києва від 11 липня 2011 року з ОСОБА_2
стягнуто аліменти у розмірі ј частки з
усіх видів заробітку (доходу) на її
користь на утримання неповнолітнього
сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до його
повноліття. Відповідач від виконання
своїх обов'язків по сплаті аліментів
ухиляється, станом на 01 квітня 2014 року
має заборгованість по їх сплаті у сумі
31634 грн. 33 коп. У зв'язку з цим позивачка
просила стягнути з відповідача на її
користь неустойку (пеню) за просточення
сплати аліментів на утримання сина у
розмірі 53226 грн. 82 коп.

Рішенням Оболонського районного суду
міста Києва від 7 квітня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_1, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення про
задоволення позову. Скаржник зазначає,
що суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про відсутність
вини відповідача у виникненні
заборгованості по сплаті аліментів.

Позивач ОСОБА_1 в суді апеляційної
інстанції підтримала апеляційну
скаргу з наведених в ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_5 заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, вважав, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 18
листопада 2005 року по 9 лютого 2010 року,
від якого мають сина - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Подільського районного суду
міста Києва від 11 липня 2011 року
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
аліменти на утримання малолітнього
сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј
частки з усіх видів заробітку (доходу)
щомісячно, починаючи з 13 вересня 2010
року і до досягнення дитиною
повноліття.

Відповідно до розрахунку державного
виконавця Оболонського РУЮ у м. Києві
заборгованість по аліментах станом на
01 лютого 2013 року становить 28916 грн. 99
коп. (а. с. 13).

Згідно розрахунку державного
виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м.
Києві сума заборгованості по аліментах
з 01 лютого 2013 року по 30 вересня 2013 року
становить 2717 грн. 34 коп. Крім того,
станом на 20 лютого 2013 року
заборгованість по сплаті аліментів
становила 28916 грн. 99 коп., утримано
заборгованості 10043 грн. 86 коп., а отже
заборгованість станом на 30 вересня 2013
року становить 21590 грн. 47 коп. (а. с. 14, 15).

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої
інстанції виходив з того, що вина
відповідача у виникненні
заборгованості по сплаті аліментів
відсутня, оскільки остання утворилась
з незалежних від нього причин.

Проте з таким висновком суду
погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені позовні вимоги чи заперечення
або мають інше значення для вирішення
справи.

З огляду на зміст заявлених вимог,
предметом доказування у справі є
обставини, пов'язані із виконанням
боржником свого обов'язку по утриманню
сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та щодо
виконання рішення суду із щомісячної
сплати аліментів у визначеному судом
розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Таким чином, передбачена ст. 196 СК
України відповідальність у виді сплати
неустойки (пені) за прострочення сплати
аліментів настає за наявності вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду.

При цьому право одержувача аліментів
на стягнення неустойки, передбачене ст.
196 СК України, не пов'язується з
дотриманням державним виконавцем норм
Закону України "Про виконавче
провадження" стосовно примусового
виконання рішення суду з урахуванням
того, що відповідач знав про
необхідність сплати аліментів.

Виходячи зі змісту ст. 196 СК України суд,
відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
повинен встановити факт
заборгованості за аліментами і
наявність або відсутність вини особи,
яка зобов'язана сплачувати аліменти за
рішенням суду, у її виникненні та
залежно від цього вирішити питання про
наявність або відсутність у одержувача
аліментів права на стягнення
неустойки.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 15
травня 2006 року "Про застосування судами
окремих норм сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів"
передбачена ст. 196 СК України
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилась з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення сплати
аліментів.

Під ухиленням від сплати аліментів
закон розуміє як пряму відмову від
надання утримання, так і різні дії
(бездіяльність) зобов'язаної особи,
спрямовані на повне або часткове
ухилення від сплати аліментів;
приховання особою дійсного розміру
свого заробітку (доходу); зміну роботи
або місця проживання з метою
запобігання сплати аліментів;
приховання свого місцезнаходження;
інші дії, що свідчать про намір особи
ухилитися від виконання обов'язків
щодо утримання.

Факт наявності заборгованості по
сплаті аліментів підтверджується
відповідними розрахунками державних
виконавців, при цьому, колегія суддів
вважає, що заборгованість по аліментам
виникла з вини відповідача, який не мав
об'єктивних перешкод для своєчасної
сплати аліментів.

Оцінюючи подані сторонами докази, суд
першої інстанції вказані обставини не
врахував, не навів мотивів, з яких
вважав відсутніми факти, якими
обґрунтовувався позов, не взяв до
уваги, що у відповідача обов'язок
сплачувати аліменти виник з моменту
набуття рішенням про стягнення
аліментів законної сили, відповідач
був обізнаний про свій обов'язок
сплачувати аліменти, проте сплачував
їх нерегулярно і не в повному обсязі, не
вірно виходив з того, що у виникненні
заборгованості зі сплати аліментів
відсутня вина відповідача, та дійшов
помилкового висновку про наявність
підстав для відмови у задоволенні
позову.

Згідно з правовою позицією, викладеною
у постанові Верховного Суду України №
6-81 цс13 від 11 вересня 2013 року, оскільки
зобов'язання зі сплати аліментів
носить періодичний характер і повинно
виконуватися щомісяця, то при розгляді
спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст.
196 СК України пені від суми несплачених
аліментів суд повинен з'ясувати розмір
несплачених аліментів по кожному з цих
періодичних платежів, встановити
строк, до якого кожне із цих зобов'язань
мало бути виконано, та з урахуванням
встановленого обчислити розмір пені
виходячи із суми несплачених аліментів
за кожен місяць окремо від дня
порушення платником аліментів свого
обов'язку щодо їх сплати до дня
ухвалення судом рішення про стягнення
пені, підсумувавши розміри нарахованої
пені за кожен із прострочених платежів
та визначивши її загальну суму.

Колегія суддів погоджується з
розрахунком неустойки (пені) за
прострочення сплати аліментів, наданим
позивачкою, оскільки він відповідає
вимогам закону.

Разом з тим, в силу ч. 2 ст. 196 СК України
розмір неустойки може бути зменшений
судом з урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

Ураховуючи усі обставини справи,
виходячи із засад розумності і
справедливості, з огляду на
матеріальний і сімейний стан платника
аліментів, колегія суддів вважаєза
необхідне зменшити розмір неустойки
(пені) за прострочення сплати аліментів
до 10000 грн.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судом ухвалено рішення про
відмову в задоволенні позову через
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права,
що відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення й
ухвалення нового рішення про часткове
задоволення позову.

Ураховуючи викладене, апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду
міста Києва від 7 квітня 2014 року
скасувати і ухвалити нове рішення
наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
неустойки (пені) за прострочення сплати
аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
неустойку (пеню) за прострочення сплати
аліментів в розмірі 10000 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий
Я.В. Головачов

Судді:
О.В. Шахова

Л.Д.Поливач