Справа № 490/3722/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

резолютивна частина

14 серпня 2014 року
м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого судді
Подзігун Г.В.

при секретарі
Голубашенко Т.О.

за участю позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідачів
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Миколаївської міської ради, виконкому
Миколаївської міської ради про
визнання права користування жилим
приміщенням.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через
суд першої інстанції до апеляційного
суду Миколаївської області шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів.

Суддя
Подзігун Г.В.

Справа №490/3722/14-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2014 року
м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого судді
Подзігун Г.В.

при секретарі
Голубашенко Т.О.

за участю позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідачів
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Миколаївської міської ради, виконкому
Миколаївської міської ради про
визнання права користування жилим
приміщенням, -

В С Т А Н
О В И В :

Позивачка звернулась до суду із
позовом до відповідачів про визнання
за нею права користування жилим
приміщенням квартири АДРЕСА_1.

В обгрунтування позовних вимог
вказувала, що на підставі виданого
04.02.1983 року виконавчим комітетом Ради
народних депутатів м.Миколаєва ордеру
№175 вона разом з батьками ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та братом ОСОБА_6 вселилась до
квартири АДРЕСА_1 та зареєструвалась в
ній. Після укладення шлюбу 21.12.1990 року
була виписана з вищевказаної квартири
у зв'язку з виїздом до м.Архангельска.
Після припинення шлюбних відносин в
січні 1995 року повернулася до
м.Миколаєва та вселилась в дану
квартиру в якості члена сім'ї наймача,
однак не встигла зареєструватись в ній
у зв'язку зі смертю наймача ОСОБА_4

В судовому засіданні позивачка та
її представник вимоги позову
підтримали, посилаючись на обставини,
що викладені в позовній заяві.

Представник відповідачів ОСОБА_3
в судовому засіданні позовні вимоги не
визнала та суду пояснила, що позивачка
вселилася до спірної квартири в якості
тимчасового мешканця, про що свідчить
тимчасова реєстрація, строк дії якої
сплинув 07.08.1995 році. При цьому
вказувала, що з моменту закінчення
строку тимчасової реєстрації до
моменту смерті наймача ОСОБА_4 минуло 10
років, однак за цей час ОСОБА_4 не надав
згоду на постійну реєстрацію ОСОБА_1 в
своїй квартирі.

Вивчивши доводи позову,
вислухавши пояснення сторін,
допитавши свідків та дослідивши
письмові докази, суд встановив
наступне.

ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_1.) є дочкою
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

04.02.1983 року Виконавчим комітетом
Ради народних депутатів м.Миколаєва
ОСОБА_4 на склад сім'ї з чотирьох осіб (
він, його дружина ОСОБА_5 та діти ОСОБА_6,
ОСОБА_1.) був виданий ордер №175 на
зайняття трикімнатної квартири
АДРЕСА_1, житловою площею 38,9 кв.м.,
загальною площею 68 кв.м.

Після отримання ордеру вказані
особи вселились до квартири та 15.03.1983
року зареєструвалися в ній.

ОСОБА_6 знявся з реєстраційного
обліку 30.09.1986 року у зв'язку з виїздом до
м.Владивастока.

26.10.1991 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_8
та змінила прізвище на "ОСОБА_1". Після
укладення шлюбу 21.12.1990 року ОСОБА_1
була знята з реєстраційного обліку у
зв'язку з виїздом до м.Архангельска, де
проживала до 1995 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла та 13.01.1995
року була знята з реєстраційного
обліку.

Як пояснила в судовому засіданні
позивачка, в січні 1995 року вона разом з
неповнолітньою дочкою ОСОБА_9
вселилась до квартири в якості члена
сім'ї наймача та з того часу постійно
проживає в ній, за такого, на її думку,
набула право користування цією
квартирою.

Однак з позицією позивачки
погодитися не можна виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 65 Житлового
кодексу УРСР наймач вправі в
установленому порядку за письмовою
згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. Особи, що вселились в жиле
приміщення як члени сімї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім'ї права користування жилим
приміщенням, якщо при вселенні між цими
особами, наймачем та членами його сім'ї,
які проживають з ним, не було іншої
угоди про порядок користувнняя жилим
приміщенням.

Пленум Верховного Суду України в п. 9
постанови від 12 квітня 1985 N 2 «Про деякі
питання, що виникають в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснив, що, вирішуючи спори
про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи зареєстровані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне

господарство, тривалість часу їх
проживання, чи не обумовлювався угодою
між цими особами, наймачем і членами
сім'ї, що проживають з ним, певний
порядок користування жилим
приміщенням.

Таким чином закон виключає
набуття особою права користування
жилим приміщенням в разі існування між
нею та наймачем іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням.

Статтею 98 ЖК УРСР передбачено, що
наймач жилого приміщення та члени його
сім'ї, які проживають разом з ним,
можуть за взаємною згодою дозволити
тимчасове проживання в жилому
приміщенні, що є в їх користуванні,
інших осіб без стягнення плати за
користування приміщенням (тимчасових
жильців).

Тимчасові жильці на вимогу
наймача або членів сім'ї, які
проживають разом з ним, зобов'язані
негайно звільнити приміщення, а в разі
відмовлення - підлягають виселенню в
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Пленум Верховного Суду України в п.9
постанови від 12.04.1985 № 2 роз'яснив що,
наявність чи відсутність прописки сама
по собі не може бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому.

Згідно до положень ст. 99 ЖК УРСР
тимчасові жильці самостійного права на
займане жиле приміщення не набувають
незалежно від тривалості проживання. У
разі припинення дії договору найму
житлового приміщення одночасно
припиняється і дія договору піднайму.
Піднаймач і члени його сім'ї, а також
тимчасові жильці зобов'язані негайно
звільнити займане жиле приміщення. У
разі відмовлення вони підлягають
виселенню в судовому порядку.
Виселення проводиться без надання
іншого житлового приміщення.

Як встановлено в ході розгляду
справи, після 13.01.1995 року в квартирі
АДРЕСА_1 проживав та був зареєстрований
лише ОСОБА_4 07.02.1995 року ОСОБА_1 дійсно
була зареєстрована в спірній квартирі,
однак ця реєстрація була тимчасовую та
діяла до 02.08.1995 року.

Таким чином на момент вселення
між позивачкою та наймачем квартири
ОСОБА_4 була досягнута угода про
тимчасове користування жилим
приміщенням. Після закінчення дії
тимчасової реєстрації ОСОБА_1 в
передбаченому законом порядку не була
постійно зареєстрована в цій квартирі.

При цьому суд не приймає до уваги
посилання позивачки на те, що вона
продовжувала проживати в квартирі
після спливу строку тимчасової
реєстрації, але не встигла постійно
прописатись в квартирі у зв'язку зі
смертю батька, оскільки він помер лише
18.10.2005 року, однак за десять років після
спливу строку тимчасової реєстрації не
надав своєї згоди на постійне
проживання своєї дочки, що свідчить про
існування між ними домовленості лише
на тимчасове проживання строком до
02.08.1995 року.

Доказами постійного проживання
особи можуть слугувати відповідний
акт, зняття з реєстраційного обліку за
попереднім місцем проживання,
отримання письмової кореспонденції за
спірною адресою (листи, повідомлення,
телеграми), відповідні відмітки а
будь-яких заявах (до правоохоронних
органів, роботодавця), звертання до
медичних закладів (наявність медичної
картки) та інші докази.

Жодного такого доказу суду не
надано.

Перевірити, чи має ОСОБА_1 інше
місце реєстрації в Україні або в іншій
державі, суд не мав можливості,
оскільки позивачкою суду був наданий
лише паспорт громадянина СРСР, в якому
такі відомості відсутні. При цьому
відсутність у особи паспорта будь-якої
держави протягом 24 років викликає у
суда сумніві, оскільки прожити такий
великий період без документа, який би
посвідчував особу неможливо.

Також в ході розгляду справи
судом встановлено, що ОСОБА_4 був знятий
з реєстрації лише 11.04.2014 року, тобто
після звернення позивачки з даним
позовом до суду. Як пояснила
представник відповідача, в ході
проведеної нею перевірки виявилось, що
актовий запис про смерть ОСОБА_4 був
складений міським відділом РАЦСА лише
04.03.2014 року. З цього приводу позивачка
надати суду пояснення не смогла. Крім
того, згідно наданих нею пояснень в
судовому засіданні, батька вона не
ховала, він був похований за рахунок
держави.

Вказані факти спростовують
доводи позивачки щодо проживання в
якості члена сім'ї наймача ОСОБА_4 в
спірній квартирі на момент його смерті.

Крім того судом встановлено, що
проведені по особовому рахунку спірної
квартири нарахування за спожитий газ,
тепло та водопостачання та ін.,
проводились на одну особу, тобто оплата
за користування житловою площею з
урахуванням фактичного там
проживання ОСОБА_1 не проводилась.

Також в ході розгляду справи
виявилось, що квартиру АДРЕСА_1 23.11.2010
року відключено від мережі
енергопостачальника та на момент
прийняття судом рішення
енергопостачання не відновлено. Це, на
думку суду, також спростовує
твердження позивачки щодо її
постійного проживання в дінй квартирі
на теперешній час.

Надані позивачкою до суду довідки
щодо навчання її доньки ОСОБА_9 у ЗШ
І-ІІІ ступенів №32 з 01.09.1998 по 20.06.2008 року,
атестат цього навчального закладу,
диплом ПТУ №24, а також довідки з
медичного закладу не є доказами
постійного проживання ОСОБА_1 в спірній
квартирі.

Покази допитаних в якості свідків
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суд також не вважає
доказами постійного проживання ОСОБА_1
у спірній квартирі, оскільки по-преше
вони спростовуються вищевикладеними
доказами, по-друге ці свідки позкали
суду, що ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 г з
момента отримання ордеру до
теперешнього часу, однак, як
втсановлено судом, позивачка у 1991 році
виїхала до м.Архангельска, де проживала
декілька років.

Інших доказів набуття ОСОБА_1
права користування вищевказаною
квартирою суду не надано.

На підставі вищевикладеного суд
дійшов висновку, що в задоволенні
позову слід відмовити за
безпідставності його вимог.

У відповідності зі ст. 88 ЦПК України
судовий збір сплачений при подачі
позову.

Керуючись ст. ст. 8,10,30, ЖК України 212-215
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через
суд першої інстанції до апеляційного
суду Миколаївської області шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів.

Суддя
Подзігун Г.В.