Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гончара В.П.,

Колодійчука В.М., Умнової
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договором позики, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом, в
обґрунтування вимог посилаючись на те,
що 28 січня 2011 року він передав у борг
ОСОБА_4 кошти в розмірі 100 000 дол. США, що
еквівалентно 793 000 грн, строком
повернення до 01 квітня 2011 року, на
підтвердження чого відповідач надав
розписку. 02 квітня 2011 року позивач
звернувся до відповідача з усною
вимогою про повернення коштів, однак
відповідач кошти не повернув.
Враховуючи викладене, позивач просив
стягнути на його користь зі
відповідача заборгованість за
договором позики в розмірі 793 000 грн та
проценти (10,25 %) за період з 01 квітня 2011
року по 01 серпня 2012 року в розмірі 81 283
грн, а всього 874 283 грн.

Заочним рішенням Київського районного
суду м. Харкова від 06 листопада
2012 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованість в розмірі 847 283 грн.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 24 грудня 2013
року рішення Київського районного суду
міста Харкова від 06 листопада
2012 року скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати вказане рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на невідповідність
висновків апеляційного суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення апеляційного суду таким
вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції посилався
на те, що факт передачі коштів за
договором позики підтверджується
розпискою відповідача про отримання
коштів, тому дійшов висновку про те, що
з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню заборгованість за
договором позики в розмірі 793 000 грн та
проценти (10,25 %) за період з 01 квітня 2011
року по 01 серпня 2012 року в розмірі 81 283
грн, а всього 874 283 грн.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову в позові
виходив із того, що відповідно до
висновку судово-почеркознавчої
експертизи розписка, надана позивачем,
виконана не ОСОБА_4 та підпис у розписці
виконано не відповідачем, тому дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову.

Однак із такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна,
оскільки суд дійшов їх із порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Судом першої інстанції встановлено, що
28 січня 2011 року ОСОБА_3 передав у борг
ОСОБА_4 кошти в розмірі 100 000 дол.
США, що еквівалентно 793 000 грн, строком
повернення до 01 квітня 2011 року, на
підтвердження чого останній надав
розписку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками (ч. 2 ст.1046
ЦК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 11 постанови від 30 травня 1997
року № 8 «Про судову експертизу в
кримінальних і цивільних справах»,
повторна експертиза призначається,
коли є сумніви у правильності висновку
експерта, пов'язані з його недостатньою
обґрунтованістю чи з тим, що він
суперечить іншим матеріалам справи, а
також за наявності істотного
порушення процесуальних норм, які
регламентують порядок призначення і
проведення експертизи. Істотними
можуть визнаватися, зокрема, порушення,
які призвели до обмеження прав
обвинуваченого чи інших осіб.

В матеріалах справи наявні копія
розписки (а.с. 6 т. 1) та оригінал розписки
(а.с. 134 т. 1).

Відповідно до ст. 60 ЦК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Способами забезпечення судом доказів
є, зокрема, призначення експертизи (ч. 2
ст. 133 ЦПК України).

Статтею 143 ЦПК України встановлено, що
для з'ясування обставин, що мають
значення для справи і потребують
спеціальних знань у галузі науки,
мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд
призначає експертизу за заявою осіб,
які беруть участь у справі.

В п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14
«Про судове рішення у цивільній
справі» Пленум Верховного Суду України
роз'яснив, що обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

У п. 11 вказаної постанови Пленуму
Верховного Суду України роз'яснено, що
у мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та
визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК України). У цій частині рішення має
міститися обґрунтування щодо кожного
доводу сторін по суті позову, що є
складовою вимогою частини першої
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод.

Проте, в порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303,
316 ЦПК України апеляційний суд,
скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення, на
вищевказані положення закону та
роз'яснення уваги не звернув; належним
чином не перевірив доводи позивача та
заперечення відповідача про наявність
у нього розписки про повернення
позивачу коштів за договором позики;
залишив поза увагою клопотання
позивача про призначення повторної
почеркознавчої експертизи розписки,
наданої ним при подачі позову;
встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд належним
чином не мотивувати свої дії; не
з'ясував, чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані, які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, що має значення для
правильного вирішення справи, тому
передчасно дійшов висновку про відмову
в позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки допущенні апеляційним судом
порушення норм матеріального та
процесуального права унеможливлюють
встановлення фактичних обставин
справи, які мають значення для
правильного вирішення справи, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 24 грудня 2013 року скасувати,
справу направити на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

С.О. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

В.П. Гончар

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова