СУД М. КИЄВА
інстанції - Шклянка М.П.
Доповідач: Желепа О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М.,

при секретарі: Мившук В.М.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 18 серпня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,
припинення та визнання права
власності,-

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В. ,
пояснення представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з
позовом до відповідачки про поділ
спільного майна подружжя, припинення
та визнання права власності. При цьому
посилався на те, що з відповідачкою
вони перебували у шлюбі з 10.08.1999 року.
21.11.2012 року Дарницьким районним судом м.
Києва шлюб між ними розірвано. Маючи
намір на придбання трикімнатної
квартири АДРЕСА_1, він взяв в березні 2005
року у своєї матері в борг 18000 дол. США
та 30000 дол. США ним було взято в кредит.
9000 були їхніми з позивачкою
заощадженнями. 11.03.2005 року був
укладений договір купівлі-продажу,
відповідно до якого він придбав
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартість
якої становила 301935 грн. що еквівалентно
57000 дол. США. Тоді ж був укладений
іпотечний договір. З метою
дострокового погашення кредитного
договору, він 08.07.2005 року продав належну
йому на праві приватної власності
квартиру АДРЕСА_6. Квартиру було
продано за 37000 дол. СІЛА. Отримані кошти
він вніс по кредитному договору, а
решту 7000 дол. повернув в рахунок боргу
ОСОБА_5 і на даний час у нього залишився
борг перед матір'ю. Вважає, що вказана
спірна квартира, з урахуванням всіх
коштів сплачених за неї, повинна бути
визнана на праві власності за ним.
Частка ж відповідачки в спільному
майні становить 8/100 від 9000 дол. - коштів
спільно нажитих під час шлюбу. Тому
просив постановити рішення, яким
визнати за ним право власності на 92/100
частини спірної квартири, за
відповідачкою право власності на 8/100
частини квартири та припинити її право
власності, стягнувши з нього грошову
компенсацію в сумі 43702 гри., що
еквівалентно 4505,40 дол. США.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 18 серпня 2014 року позов ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про поділ спільного майна
подружжя, припинення та визнання права
власності задоволено частково.

Розділено майно, яке є спільною
сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частини квартири АДРЕСА_1

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням
позивач через представника подав
апеляційну скаргу в якій просив про
його скасування з ухваленням нового
рішення про задоволення його вимог.

В скарзі посилався на те, що
Судом не було враховано, що позивач за
рахунок особистих коштів погасив
спільні зобов`язання, за рахунок яких
під час шлюбу було придбане майно, а
тому частки подружжя в такому майні
неправомірно визнані судом рівними.
Суд помилково встановив, що позивач не
повернув борг своїй матері, так як 7 000
доларів позивач повернув в період
шлюбу, а решту 11 000 доларів боргу
позивач повернув в червні 2014 року. Суд
помилково не застосував п.3 ч.1, ч.7 ст. 57
СК України. Суд не врахував, що купуючи
спірну квартиру позивач діяв в своїх
особистих інтересах, з метою
збільшення житлової площі, так як мав
намір використати на придбання спірної
квартири, кошти , отримані від продажу
свого особистого майна. Суд не
врахував, що спірну квартиру позивач
придбав в березні 2005 року, а вже в липні
цього року продав своє особисте майно
та погасив кредит. Висновок суду про
те, що припинення права власності на
спірну квартиру відповідача завдасть
їй істотної шкоди є недоведеним, так як
ні відповідачка ні діти не
позбавляються права користуватись
спірною квартирою.

В судовому засіданні
апеляційного суду представник
позивача доводи скарги підтримав.

Представники відповідача
заперечували проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість постановленого
рішення, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.60 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 Сімейного
кодексу України, договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Відповідно до п. 22 Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» № 11 від
21.12.2007 року, поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69 -72 Сімейного
кодексу України та ст. 372 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України).

Ст.69 СК України передбачає, що
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Ст.70 СК України, у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Задовольняючи позов частково,
суд першої інстанції вважав
встановленими такі обставини.

Шлюб між сторонами зареєстровано
10.08.1999 року відділом реєстрації актів
громадянського стану Бахмацького
районного управління юстиції, актовий
запис№85.

Відповідно до рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 21.11.2012 року
шлюб між сторонами розірвано.

11.03.2005 року був укладений договір
купівлі-продажу відповідно до якого
ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1.,
вартість квартири становила 301935 грн.,
що еквівалентно 57000 дол. США. Тобто, як
вбачається з матеріалів справи вказана
квартира була придбана позивачем в
період перебування у шлюбі з
відповідачкою.

Як зазначав позивач, він 09.03.2005 року
взяв у ОСОБА_6, своєї матері у борг 18 000
доларів США, що підтвердив борговою
розпискою (а.с.6), 11.03.2005 року 30 000 доларів
США позивачем було взято у кредит та в
зв'язку з цим укладено іпотечний
договір відповідно до якого в іпотеку
було передано спірну квартиру (а.с.8.), а 9
000 доларів США були спільними з
відповідачкою заощадженнями.

Таким чином судом було встановлено, що
квартира придбавалась за спільні кошти
подружжя, та отримані позивачем в борг
кошти, тобто є спільною сумісною
власністю подружжя. Борги частково
були повернуті під час шлюбу за рахунок
коштів, отриманих від продажу 08.07.2005
року квартири АДРЕСА_6, яка належала
позивачу на праві особистої приватної
власності.

Не повернутими залишилась сума 11 000
доларів, які як вбачається з
апеляційної скарги позивач повернув
після розлучення в червні 2014 року.

Судом також було встановлено, що
боргові зобов`язання позивача, які він
брав на себе для забезпечення
придбання спірної квартири були
здійснені ним в інтересах сім'ї та
також являються спільними борговими
зобов'язаннями. Згідно п.24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» (далі - Постанова № 11), до
складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї.

Виходячи з викладеного суд дійшов
висновку, що оскільки між сторонами на
час придбання спірної квартири не
існувало домовленості, щодо збільшення
частки позивача у спільному майні,
частки подружжя суд визнав рівними та
розподілив квартиру порівну.

Що стосується вимог позивача про
позбавлення відповідачки права
власності на її частку у спільному
майні подружжя, суд встановив, що таке
позбавлення завдасть істотної шкоди
відповідачу та членам її сім`ї.

Вищенаведені обставини справи,
які суд вважав встановленими є
доведеними.

Висновок суду про рівність
часток подружжя у праві власності на
спірну квартиру відповідає цим
обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що
борги за які була придбана квартира
були повернуті позивачем з особистих
коштів правового значення не мають,
тому, що вирішуючи спір, суд правильно
виходив з того, що на момент придбання
спірної квартири, а саме в березні 2005
року, позивач не використовував свої
особисті кошти.

Та обставина, що в період шлюбу позивач
вирішив розпорядитись своїми
особистими коштами, які він отримав від
продажу свого майна, на власний розсуд,
а саме повернути борги сім`ї, не може
змінювати , відповідно до вимог Закону
частки сторін у спільно-нажитому майні
подружжя.

Суд також правильно зазначив, що
позивач має право регресної вимоги до
відповідачки, щодо повернення йому
половини коштів сплачених на погашення
грошових зобов`язань перед банком та
матір`ю позивача, так як спільні борги
сім`ї відповідач погасив з особистих
коштів.

Доводи про те, що суд не вірно
застосував ч.7 ст.. 57 СК України є
помилковими, так як суд правильно
виходив з правової природи коштів, за
які була придбана спірна квартира,
тобто на момент придбання спільного
майна. Суд правильно встановив, що у
придбання майна особисті кошти
позивача в березні 2005 року не
вкладались. Доводи скарги про те, що
позивач купуючи спірну квартиру діяв у
своїх власних інтересах, а не в
інтересах сім`ї, жодними доказами не
підтверджені. Висновок суду про те, що
припинення права власності
відповідачки на частку у спірній
квартирі завдасть їй істотної шкоди
так як остання не має іншого житла є
вірним і жодними доказами не
спростовується.

Інші доводи на правильність
ухваленого рішення не впливають.

Суд повно з`ясував обставини справи,
перевірив доводи сторін, наданими ними
доказами, та ухвалив законне і
обгрукнтоване рішення, а тому підстави
для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317, 319ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 18 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України протягом 20 днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: