Справа № 161/3520/14-ц
Провадження № 2/161/1651/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

11 червня 2014 року

Луцький міськрайонний суд Волинської
області в складі:

головуючого - судді Філюк Т.М.

при секретарі Коритнюк А.П.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на ? частину
квартири,

в с т а н о в и в

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_4 про визнання права
власності на ? частину квартири.

Свій позов мотивує тим, що з
відповідачем ОСОБА_4 перебував в
зареєстрованому шлюбі до 02 березня 2010
року. В період перебування в шлюбі ними
було придбано двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, яка належить їм на праві
спільної сумісної власності, що
стверджується рішенням Луцького
міськрайонного суду від 26 жовтня 2010
року, ухвалою апеляційного суду
Волинської області від 19 лютого 2014 року
та ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України від 11 грудня 2013 року.

Вказує, що право власності на дану
квартиру зареєстровано за ОСОБА_4, між
ними виникли непорозуміння стосовно
належності позивачу частини спірної
квартири, добровільної згоди щодо
розподілу квартири між ними не
досягнуто.

Просить визнати за ним право власності
на ? частину кватири АДРЕСА_1.

Позивач та його представник в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали з
підстав викладених в позовній заяві,
просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав заперечував
щодо його задоволення, вказував, що у
зв'язку з наявними обставинними, які
мають істотне значення, слід
відступити від рівності часток та
визнати за позивачем право власності
на частину в квартирі, що не повинна
перевищувати 1/5 частини. Крім того
вказував, що позивачем пропущені
строки позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази у справі,
суд приходить до висновку, що позов
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного
кодексу України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку
(доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 57 СК України визначено,
що особистою приватною власністю
дружини ( чоловіка) є майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 26 жовтня 2010 року (а.с. 3), ухвалою
апеляційного суду Волинської від 19
лютого 2014 року (а.с. 5-6) та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 11 грудня 2013 року (а.с. 7-8)
встановлено, що кватира АДРЕСА_1, є
об'єктом спільної сумісної власності
ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. При вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у пункті 23 постанови від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК України, частина 3 ст. 368 ЦК України),
відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом. Спільною
сумісною власністю подружжя, зокрема,
можуть бути: квартири, жилі й садові
будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо. Майно, яке
належало одному з подружжя, може бути
віднесено до спільної сумісної
власності укладеною при реєстрації
шлюбу угодою (шлюбним договором) або
визнано такою власністю судом з тих
підстав, що за час шлюбу його цінність
істотно збільшилася внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя чи їх обох.

Відповідно до статті 71 СК України
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Як встановлено в судовому засіданні,
добровільної домовленості між ОСОБА_1
та ОСОБА_4 щодо визначення часток у
спільній сумісній власності на
квартиру не було досягнуто.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. При вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема, якщо один з них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 30 Постанови "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" при вирішенні спору про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, суд
згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в
окремих випадках може відступити від
засади рівності часток подружжя,
враховуючи обставини, що мають істотне
значення для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей (за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування). Рішення суду повинно
містити мотиви та обґрунтування
відступу від засади рівності часток
подружжя у їхньому спільному майні.
Інтереси неповнолітніх дітей,
непрацездатних повнолітніх дочки, сина
або другого з подружжя, що заслуговують
на увагу, можуть враховуватися судом
при визначенні способу поділу
спільного майна в натурі й у тому разі,
коли суд не відступив від засади
рівності часток.

Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішення
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

При розгляді справи судом не
встановлено обставин, що відповідач не
дбав про матеріальне забезпечення
сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив
спільне майно, витрачав його на шкоду
інтересам сім'ї.

Представником відповідача не доведено,
що, що розмір аліментів, які вона
одержує від відповідача, недостатній
для забезпечення фізичного, духовного
розвитку дітей та лікування.

А тому з врахуванням викладеного, суд
прийшов до висновку про відсутність
підстав для зменшення частки позивача
у спільній сумісній власності
подружжя та про визнання за ОСОБА_1 у
праві спільної сумісної власності
подружжя право власності на ? частину
кватири АДРЕСА_1.

Крім того, не підлягає до задоволення
клопотання відповідача щодо
застосування строків позовної
давності з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

До вимоги про поділ майна, заявленої
після розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч.2 ст. 72 СК України).

Покликання представника відповідача
про те, що строк позовної давності слід
обчислювати з 02 березня 2010 року - дня
дати розірвання шлюбу між сторонами, не
заслуговує на увагу суду, оскільки як
вбачається з рішення Луцького
міськрайонного суду від 26 жовтня 2010
року, між сторонами виник спір лише
щодо користування та розпорядженням
спірною квартирою.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 59, 60, 61, 88, 213, 214,
215, 218, 226 ЦПК України, ст.ст. 57, 60,69, 70,71
Сімейного кодексу України, ст. 256, 257 ЦК
України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 у праві спільної
сумісної власності подружжя право
власності на ? частину кватири
АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
шляхом подання апеляційної скарги на
рішення суду протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги на рішення суду. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом

Суддя

Луцького міськрайонного суду
Т.М.Філюк.