Апеляційний суд міста Києва
Головуючий у 1-й інстанції Козленко
Доповідач Волошина В.М.
07 жовтня 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду міста Києва
Суддів
Котули Л.Г., Слюсар Т.А.
Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 21 липня 2014 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя
особа: Орган опіки та піклування
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації про
Заслухавши доповідь судді
Волошиної В.М., перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
20 березня 2014 р. позивач звернулася
до суду з позовом до відповідача про
відібрання від останнього малолітньої
дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, допустивши
негайне виконання рішення суду.
Свої позовні вимоги обгрунтовувала
тим, що після розірвання шлюбу 10.03.2011
дитина залишилась проживати з нею. Але
батько безперешкодно спілкувався та
зустрічався із сином. 20.10.2013 відповідач
відмовився повертати сина їй, не став
водити його до школи, зачинивши у своїй
квартирі. Дитина відмежона від соціуму,
батько не водить дитину на прогулянки,
налаштовує дитину проти оточуючих, в
тому числі, і проти матері. Така
поведінка відповідача змусила її
звернутися до суду з позовом про
визначення місця проживання дитини з
нею. Рішенням Солом'янського районного
суду м. Києва від 17 лютого 2014 року
визначено місце проживання
малолітньої дитини ОСОБА_3 з матір'ю.
Однак, рішення суду не виконується, а
тому вона звернулась до суду з позовом
про відібрання дитини, оскільки дитина
важко перехворіла, його організм
потребує активного відновлення, чого
він не отримує від батька, перебуваючи
у закритому приміщенні.
Рішенням Солом'янського районного
суду м. Києва від 21 липня 2014 року
позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя
особа: орган опіки та піклування
Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації про
відібрання дитини задоволено.

Судом вирішено відібрати дитину -
ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_2, від батька ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований та
проживає за адресою: АДРЕСА_1, та
повернути дитину матері ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_5, яка зареєстрована та
проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Рішення про відібрання дитини від
відповідача та повернення її позивачу -
допустити до негайного виконання.

Не погодившись із рішенням суду
відповідач ОСОБА_5 подав на нього
апеляційну скаргу, просив рішення суду
скасувати та ухвалити нове про відмову
у задоволенні позовних вимог,
посилаючись на його незаконність та
необгрутованість, порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначав, що він належним чином
займався вихованням та лікуванням
дитини в супереч позивачу. Просив
вислухати думку дитини з цього приводу
та призначити по справі
психолого-медичну експертизу щодо
стану здоров'я дитини після ухвалення
рішення суду про відібрання дитини та
її проживання у позивача.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
визначено, що під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

За наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307
ЦПК України).

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим (ст.213 ЦПК
України).

Згідно правил ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; 6)
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд
першої інстанції виходив з того, що
згідно ч.1 ст. 162 СК України, якщо один з
батьків або інша особа самочинно, без
згоди другого з батьків чи інших осіб, з
якими на підставі закону або рішення
суду проживала малолітня дитина, або
дитячого закладу ( установи), в якому за
рішенням органу опіки і піклування або
суду проживала дитина, змінить її місце
проживання, у тому числі способом її
викрадення, суд за позовом
заінтересованої особи має право
негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання.

З такими висновками суду слід
погодитись, оскільки суд дійшов їх з
дотриманням вимог процесуального
законодавства щодо всебічності й
повноти з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін в
даних правовідносинах належної
правової оцінки наданих сторонами в
справі доказів та норм матеріального
закону.

Згідно зі ст.157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно.

Відповідно до ст. 141 СК України
мати і батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини.

Положенням ст.ст. 160, 161 СК України
визначено, що місце проживання дитини,
яка не досягла десяти років,
визначається за згодою батьків.

Як вбачається з матеріалів справи
та правильно встановлено судом першої
інстанції сторони по справі перебували
в зареєстрованому шлюбі з 05 лютого 1999 р.
по 10 березня 2011 р. Від шлюбу сторони
мають малолітню дитину ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_7. Після розірвання шлюбу
дитина залишилася проживати з матір'ю,
але її вихованням займалися, як мати,
так і батько. 20 жовтня 2013 р. батько без
згоди матері дитину забрав та не
повернув її матері за місцем
проживання. Ця обставина не
заперечувалась сторонами. У зв'язку з
цим між сторонами виник спір щодо
місця проживання дитини.

Рішенням Солом'янського районного
суду м.Києва від 17 лютого 2014 р., яке
набрало чинності, місце проживання
дитини визначено з матір'ю ОСОБА_2
Незважаючи на наявність рішення суду,
дитина залишилася проживати з батьком.

Позивач ОСОБА_2, не маючи
можливості протягом 5-ти місяців
спілкуватися та виховувати дитину, а
звернення за захистом порушеного права
дитини та її до правоохоронних органів
та органу опіки не дали позитивних
результатів, вона 20 березня 2014 р.
звернулася до суду з позовом про
відібрання дитини.

Відповідно до Висновку
Солом'янської районної у місті Києві
державної адміністрації від 16.07.2014 №
108-8100/01, орган опіки та піклування
вказує, що виходячи з матеріалів справи
та інтересів малолітнього, з метою
виконання рішень Солом янського
районного суду м. Києва та Апеляційного
суду м. Києва про визначення місця
проживання дитини з матір ю, вважає за
доцільне відібрати малолітнього
ОСОБА_3, від батька та передати його
матері.

Згідно принципу 6 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року, до якої
приєдналась і Україна, а це в свою чергу
у відповідності до ст. 9 Конституції
України є частиною національного
законодавства України, дитина не
повинна, крім випадків, коли є виключні
обставини, бути розлучена зі своєю
матір'ю. Оскільки виключні обставини,
які б давали право позбавити матір на
проживання з малолітньою дитиною і
приймати участь у її вихованні
відсутні, то суд першої інстанції
прийшов до висновку, що вимоги
позивача грунтуються на законі та
підлягають задоволенню.

Як вбачається із матеріалів
справи, районним судом дійсно не
встановлено виключних обставин, у
зв'язку з якими дитина може бути
розлучена з матір'ю.

В судовому засіданні не знайшли
свого підтвердження посилання
відповідача, на те, що мати не спроможна
належним чином забезпечити нормальні
умови проживання навчання та дозвілля
свого малолітнього сина.

Твердження відповідача про те, що
ним створені набагато кращі умови для
виховання, лікування та проживання
дитини, що районний суд проігнорував
при ухваленні рішення, не заслуговують
на увагу, оскільки кращі
матеріально-побутові умови життя
позивача не можуть бути самодостатньою
підставою для передання йому дитини.

Розглядаючи спір суд першої
інстанції в межах доводів позову повно
і всебічно дослідив обставини спору,
дав належну оцінку зібраним по справі
доказам, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює і у відповідності з
вимогами закону прийшов до
правильного висновку про те, що позовні
вимоги підлягають задоволенню.

Доводи, викладені в апеляційній
скарзі, були предметом дослідження в
суді першої інстанції, отримали
належну оцінку і висновків суду не
спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає,
що доводи апеляційної скарги є не
суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального закону, колегія суддів
вважає, що підстав до його скасування
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 21 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: