Справа № 309/139/14-ц
Провадження № 2/309/455/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 року
м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської
області

в складі: головуючого-судді
Орос Я. В.

при секретарі
Форкош Д. З.

з участю представника
позивача Любка Д.В

представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Хуст справу
за позовом Закарпатського
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері в інтересах
держави в особі Державної інспекції
сільського господарства у
Закарпатській області до Хустської
районної державної адміністрації ,
ОСОБА_4 , третя особа Крайниківська
сільська рада про визнання недійсним
розпорядження голови
райдержадміністрації про надання
земельної ділянки у власність та
скасування державного акту на право
приватної власності на землю, -

В С Т А Н О В И В:

Закарпатський міжрайонний прокурор з
нагляду за додержанням законів у
природоохоронній сфері в інтересах
держави в особі Державної інспекції
сільського господарства у
Закарпатській області звернувся в суд
з позовом до Хустської районної
державної адміністрації , ОСОБА_4 ,
третя особа Крайниківська сільська
рада про визнання недійсним
розпорядження голови
райдержадміністрації про надання
земельної ділянки у власність та
скасування державного акту на право
приватної власності на землю

Позовні вимоги вмотивовані тим, що п.3
розпорядження голови Хустської РДА №
694 від 29.12.2002 року ОСОБА_4 надано у
власність земельну ділянку площею 0,28
га. під гідроспорудами, яка розташована
в АДРЕСА_1.

На підставі вказаного розпорядження
ОСОБА_4 виготовлено та видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії Р4 № 56560 на
ділянку площею 0,13 га та державний акт
серії Р2 № 251903 на ділянку площею 0,15 га.

Вказане розпорядження в частині
передачі у власність земельної ділянки
та видані на його основі державні акти
є незаконними та підлягають визнанню
недійними .

Так, відповідно до розпорядження та
актів на право власності, земельні
ділянки знаходяться під
гідроспорудами , які ОСОБА_4 належать на
праві власності згідно свідоцтва про
право власності на нерухоме майно № 20
виданого на підставі рішення
виконавчого комітету Крайниківської
сільської ради № 12 від 19.12.2003 року .
Земельну ділянку передану ОСОБА_4 у
власність для обслуговування
гідроспоруди 29.12.2002 року, у той час як
право власності на об'єкт нерухомості
набуто ним на підставі рішення
виконкому Крайниківської сільської
ради № 12 лише 19.12.2003 року тобто майже
через рік після прийняття
розпорядження стосовно земельної
ділянки.

Відповідно до ч.4 ст. 59 ЗК України
громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб
(у тому числі рибництва (аквакультури),
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо

Вказані вище земельні ділянки
розміщені під гідроспорудами , а тому
відносяться до земель водного фонду ,
які надаються для товарного
господарського вирощування риби, а
тому вони повинні були передаватись на
умовах оренди із земель водного фонду,
а не за рахунок земель
сільськогосподарського призначення. З
огляду на викладене розпорядження
голови РДА та видані на підставі нього
державні акти суперечить нормам
земельного законодавства і підлягають
скасуванню.

В судовому засіданні представник
позивача Любка Д.В. позовні вимоги
підтримав посилаючись на наведені в
позовній заяві обставини , просить їх
задоволити.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 позовні
вимоги не визнав , подав письмові
заперечення проти позову , просить суд
відмовити в задоволенні позову на
підставі доводів наведених в письмових
запереченнях, та просить суд
застосувати строки позовної давності.

В судове засіданні представник
відповідача Хустської РДА не з'явився,
надіслав до суду заяву про розгляд
справи у їх відсутності, не заперечують
поти задоволення позову

В судове засідання представник
Крайниківської сільської ради не
з'явилися , про місце і час розгляду
справи належним чином був
повідомлений, причини неявки суду
невідомі.

Суд вважає за можливе розглянути
справу у відсутності представника
третьої особи Представник прокуратури
та представник відповідача не
заперечили проти розгляду справи у
його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши
та дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги, суд
приходить до висновку, що позов не
підлягає до задоволення виходячи з
наступного.

В позовній заяві зазначено , що
земельну ділянку ОСОБА_4 передано у
власність 29.12.2002 р. у той час як право
власності на об'єкт нерухомості ним
набуто на підставі рішення виконавчого
комітету Крайниківської сільської
ради № 12 лише 19.12.2003 року тобто через
рік після прийняття розпорядження РДА.

Слід зазначити, що дані твердження
позивача є безпідставними, оскільки в
матеріалах справи відсутні докази , на
які позивач посилається, а саме
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, яке видане на підставі
рішення виконавчого комітету
Крайниківської сільської ради № 12 від
19.12.2003 року.

Також, як на підставу для задоволення
позовних вимог позивач вказує , що
відповідачу ОСОБА_4 всупереч вимогам
ст. 58 ЗК України передано у власність
земельну ділянку під гідроспорудами ,
яка відноситься до земель водного
фонду і відповідно до ч.4 ст. 59 ЗК
України може передаватися лише на
умовах оренди .

З даними твердженнями позивача суд
погодитися не може виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, що незаборонені законом, та
вважається набутим правомірно, якщо
інше не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом

Землі України за основним цільовим
призначенням поділяються на категорії
(ст.19 Земельного кодексу України), серед
яких землі водного фонду (ч.1 п.є) ст.19 ЗК
України). Земельні ділянки кожної
категорії земель, які не надані у
власність або користування громадян чи
юридичних осіб, можуть перебувати у
запасі (ч.2 ст.19 ЗК України).

Склад земель водного фонду визначає
стаття 58 ЗК України. Зокрема, до земель
водного фонду належать землі, зайняті:
а) морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами,
не зайнятими лісами; б) прибережними
захисними смугами вздовж морів, річок
та навколо водойм, крім земель
зайнятими лісами; г) гідротехнічними,
іншими водогосподарськими спорудами
та каналами, а також землі, виділені від
смуги відведення для них; г) береговими
смугами водних шляхів.

Отже, згідно з положеннями ст.58 ЗК
України поняття земель водного фонду
визначається через їх склад.

Згідно ст. 3 Водного кодексу України усі
води (водні об'єкти) на території
України становлять її водний фонд. До
водного фонду України належать: 1)
поверхневі води: природні водойми
(озера); водотоки (річки, струмки);
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; інші водні об'єкти; 2) підземні
води та джерела; 3) внутрішні морські
води та територіальне море.

До земель водного фонду належать землі,
зайняті: морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водоймами,
болотами, а також островами;
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів (ст.4 ВК України).

Статтею 5 ВК України встановлено, що до
водних об'єктів загальнодержавного
значення належать: внутрішні морські
води та територіальне море; підземні
води, які є джерелом централізованого
водопостачання; поверхневі води (озера,
водосховища, річки, канали), що
знаходяться і використовуються на
території більш як однієї області, а
також їх притоки всіх порядків; водні
об'єкти в межах територій
природно-заповідного фонду
загальнодержавного значення, а також
віднесені до категорії лікувальних. До
водних об'єктів місцевого значення
належать: поверхневі води, що
знаходяться і використовуються в межах
однієї області і які не віднесені до
водних об'єктів загальнодержавного
значення; підземні води, які не можуть
бути джерелом централізованого
водопостачання.

Таким чином, законодавчі поняття
"водний фонд", "водний об'єкт" і "землі
водного фонду" не є тотожними.

З огляду на склад спірної земельної
ділянки, враховуючи відсутність
документів попереднього
землекористувача, відсутність
визначення категорії спірної
земельної ділянки у державному акті на
землю, доводи позивача про те, що спірна
земельна ділянка за категорією
являється землею водного фонду не є
обґрунтованими.

У складі спірної земельної ділянки є
об'єкти, які згідно зі ст.3 ВК України
підпадають під ознаки до водного фонду,
зокрема гідротехнічна споруда , однак
являється спірним віднесення до
водного фонду цієї споруди, так як
позивачем до матеріалів справи не
долучено документів, які б свідчили про
характер і значення цих споруд.
Позивач помилково всю земельну
ділянку, яка за спірним рішенням
передана відповідачу, визначив, як
землі водного фонду, з посиланням на те,
що на ній знаходиться водний об'єкт.

З огляду на зміст ст. 5 ВК України для
розмежування водних об'єктів
загальнодержавного і місцевого
значення необхідна технічна
характеристика водного об'єкту. Тобто,
тільки встановивши відповідність
ознак водного об'єкту положенням ст.5 ВК
України можна зробити висновок, чи
відноситься той чи інший об'єкт до
водних об'єктів.

Доводи прокурора про порушення при
прийнятті спірного розпорядження ч.4
ст.59 ЗК України, також є безпідставним,
з огляду на наступне.

Частина 4 ст.59 ЗК України передбачає
можливість оренди "водойми", ст.51 ВК
України регламентує відносини із
надання в оренду "водних об'єктів", а за
спірним рішенням передана земельна
ділянка, а не водний об'єкт. Причому
земельна ділянка, стосовно якої
прийняте спірне рішення, не віднесена
до складу земель водного фонду.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9
Конституції України чинні міжнародні
договори, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, є
частиною національного законодавства
України.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод, ратифікованою
Україною, кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше, як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

За рішенням Європейського суду з прав
людини у справі «Федоренко проти
України» від 30 червня 2006 року
визначено, що відповідно до
прецедентного права органів, що діють
на підставі Конвенції, право власності
може бути «існуючим майном» або
коштами, включаючи позови, для
задоволення яких позивач може
обґрунтовувати їх принаймні
«виправданими очікуваннями» щодо
отримання можливості ефективного
використання права власності.

Виходячи зі змісту рішення
Європейського суду з прав людини
«Стретч проти Сполученого
Королівства» від 24 червня 2003 року
майном у значенні статті 1 Протоколу 1
до Конвенції вважається законне та
обґрунтоване очікування набути майно
або майнове право за договором,
укладеним з органом публічної влади. У
рішенні Європейський суд з прав людини
зазначив: «наявність порушень з боку
органу публічної влади при укладенні
договору щодо майна не може бути
підставою для позбавлення цього майна
іншої особи, яка жодних порушень не
вчинила».

У цій справі Європейський суд дійшов
висновку, що оскільки особу позбавили
права на його майно лише з тих підстав,
що порушення були вчинені з боку
публічного органу, а не громадянина, в
такому випадку мало місце
«непропорційне втручання у право
заявника на мирне володіння своїм
майном та, відповідно, відбулось
порушення статті 1 Першого протоколу
Конвенції».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК
України, рішення судом про задоволення
позову може бути прийняте лише за умови
його правомірності, обґрунтованості та
доведеності. Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень та добросовісно
здійснювати свої процесуальні права і
виконувати процесуальні обов'язки.
Рішення суду повинно ґрунтуватись на
доказах, досліджених при розгляді
справи, а не на припущеннях, які на
думку осіб, що беруть участь у справі
доводять пред'явлені вимоги.

Враховуючи наведене, суд вбачає про
відсутність правових підстав для
задоволення позову прокурора за
недоведеністю.

Відповідачем до суду подано заяву про
застосування строку позовної давності.
Суд вважає, що заява підлягає до
задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальний строк
позовної давності відповідно до ст.257
ЦК України становить З роки.

Згідно із ч.2 ст.45 ЦПК України прокурор
здійснює у суді представництво
інтересів громадянина або держави в
порядку, встановленому цим Кодексом та
іншими законами, і може здійснювати
представництво на будь-якій стадії
цивільного процесу. За змістом ч. 1

ст.46 ЦПК України органи, які відповідно
до ст. 45 цього Кодексу, звернулися до
суду в інтересах інших осіб або
державних чи суспільних інтересах,
мають процесуальні права й обов»язки
особи, в інтересах якої вони діють.

Отже, норми, установлені ч.І ст.261 ЦК
України щодо початку перебігу позовної
давності, поширюються на звернення
прокурора до суду із заявою про захист
державних інтересів.

Перебіг позовної давності в даному
випадку почався від дня, коли було
виготовлено та підписане
розпорядження головою РДА в 2002р році , а
також з моменту реєстрації державного
акту на приватну власність 2002 р.
оскільки прокуратура веде постійний
нагляд за дотриманням законодавства
органами державної влади . З того часу
до подання позову в 2014 р пройшло 12 років
.

У позовній заяві позивач навіть не
ставить перед судом питання про
визнання поважними причини порушення
строків позовної давності.

Конвенція про захист прав людини і
основоположних свобод ратифікована
Україною Законом України «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів N2.4.7 та
11 до Конвенції» N475/97-В Р від 17 липня 1997
року і набрала чинності для України 11
вересня 1997 року.

Пункт І статті 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(далі - Конвенція) встановлює, що кожен
має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини,
юрисдикція якого поширюється на всі
питання тлумачення і застосування
Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції)
наголошує, що «позовна давність - це
законне право правопорушника уникнути
переслідування або притягнення до суду
після закінчення певного періоду після
скоєння правопорушення. Терміни
позовної давності, що є звичайним
явищем в національних законодавствах
держав - учасників Конвенції, виконують
кілька завдань, у тому числі
забезпечують юридичну визначеність та
остаточність, запобігаючи порушенню
прав відповідачів, які можуть
трапитись у разі прийняття судом
рішення на підставі доказів, що стали
неповними через сплив часу». Таким
чином, вищезазначене дає підстави для
висновку про те, що здійснення і захист
цивільних прав тісно повязані з
фактором часу. Цивільні правовідносини
не існують абстрактно , а виникають,
змінюються та припиняються у часі.
Обмеження строку для розгляду спору
стимулює учасників процесу до надання
доказів, підвищує їх достовірність і
тим сприяє встановленню судами істини,
а відтак - ефективному поновленню
порушеного права. Крім того,
встановлення строку позовної давності
сприяє стабілізації цивільних
правовідносин, усуненню
невизначеності у відносинах між їх
учасниками.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування, якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 10, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, , суд -

Р І Ш И В:

В задоволенні позову Закарпатського
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері в інтересах
держави в особі Державної інспекції
сільського господарства у
Закарпатській області до Хустської
районної державної адміністрації ,
ОСОБА_4 , третя особа Крайниківська
сільська рада про визнання недійсним
розпорядження голови
райдержадміністрації про надання
земельної ділянки у власність та
скасування державного акту на право
приватної власності на землю -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 10
днів з моменту його проголошення до
апеляційного суду Закарпатської
області.

Суддя Хустського

районного суду: підпис
Орос Я. В.

з оригіналом вірно

Суддя Хустського

районного суду
Орос Я. В.