Справа № 478/1504/14-ц пров. № 2/478/378/2014
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

11.08.2014 року
Казанківський районний суд
Миколаївської області

в складі: головуючої судді

Сябренко І.П.

за участю: секретаря

Ломаги Н.О.

представника позивача

ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду смт.
Казанка цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_2 до Дмитрівської
сільської ради Казанківського району
Миколаївської області про визнання
права власності на нерухоме майно за
набувальною давністю,

В с т а н о в и в:

21.07.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовною заявою до Дмитрівської
сільської ради Казанківського району
про визнання права власності на
нерухоме майно за набувальною
давністю, в якій посилаючись на те, що в
1978 році добросовісно заволодів
житловим будинком АДРЕСА_1 і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном, просив визнати за ним
право власності на житловий будинок за
АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

У судовому засіданні представник
позивача за довіреністю ОСОБА_1
підтримала заявлені вимоги і просила
їх задовольнити.

Відповідач Дмитрівська сільська рада
Казанківського району явку свого
представника в судове засідання не
забезпечила, надали суду письмову
заяву про можливість розгляду справи у
відсутності представника, позовні
вимоги визнали, не заперечують проти їх
задоволення.

Вислухавши пояснення представника
позивача, дослідивши письмові докази,
суд приходе такого висновку.

Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК
України, особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено цим Кодексом.

Отже, за змістом цієї норми необхідно,
щоб заволодіння майном було
добросовісним, тобто володілець не
повинен був та не міг знати про те, що
він володіє чужою річчю, тобто
обставини, у зв'язку з якими виникло
володіння чужою річчю, не давали
найменшого сумніву щодо правомірності
набуття майна.

Диспозиція зазначеної норми не
містить визначення поняття
«добросовісність», проте в контексті
статті 344 ЦК поняття добросовісності в
деякій мірі виходить за межі поняття
правомірності (частина 2 статті 328 ЦК)
або загальних правил добросовісності,
як принципу цивільного права та
презумпції поведінки особи (статті 3,12
ЦК), а також умов добросовісності
набуття за змістом статті 388 ЦК.

Системний аналіз умов набуття права
власності за набувальною давністю за
статтею 344 ЦК у порівнянні з умовами
набуття права власності у іншій спосіб
(наприклад, за договором, за іншим
правочином або на безхазяйне майно,
відумерлу спадщину тощо) дає підстави
вважати, що позивач, як володілець
майна, повинен бути впевнений в тому, що
він отримав це майно за таких обставин
і з таких підстав, які є достатніми для
отримання права власності на нього. У
володільця немає іншої правової
підстави володіти майном, в тому числі
і за договором. Відсутні інші
правовідносини між ним та
зацікавленими особами, в тому числі і
щодо безхазяйного майна або відумерлої
спадщини, стосовно якої не було вчинено
дій по переходу її у власність
територіальної громади (розділ 6
«Аналіз деяких питань застосування
судами законодавства про право
власності при розгляді цивільних
справ». Верховний суд України. 2013). Всі
ці обставини мають правове значення
саме на момент заволодіння майном.

Матеріалами справи встановлено, що
згідно по господарської книги №383
господарство №517 з 1967 року по 1978 рік в
житловому будинку АДРЕСА_1 проживала
ОСОБА_4, а з 1978 року по теперішній час
зареєстрований та проживає ОСОБА_2.

З пояснень представника позивача
ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_2 придбав у
громадянки ОСОБА_4 житловий будинок
АДРЕСА_1.

Встановлені обставини дають
підстави вважати, що ОСОБА_2 поселився у
житловий будинок на підставі
домовленості (угоди) з громадянкою
ОСОБА_4 Договір купівлі-продажу
нерухомого майна з дотриманням вимог
закону щодо такого виду правочинів
сторони не укладали. Отже, відсутній
критерій, визначений статтею 344 ЦК -
«заволодіння майном». Крім того,
володіння житловим будинком позивачем
не можна вважати добросовісним в
розумінні вимог частини 1 ст. 344 ЦК
України.

За таких обставин, суд приходить
висновку щодо необґрунтованості
заявлених вимог позивача ОСОБА_2, тому
відмовляє в задоволенні його позову.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України
судові витрати, понесені позивачем у
зв'язку з розглядом справи, належить
віднести на його рахунок.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218
ЦПК України, суд

В и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
до Дмитрівської сільської ради
Казанківського району Миколаївської
області про визнання права власності
на нерухоме майно за набувальною
давністю, - відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем у
зв'язку з розглядом справи, віднести на
його рахунок.

На рішення може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Миколаївської області через
Казанківський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення, а
відповідач, який не був присутнім у
судовому засіданні може подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя