Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 вересня 2014 року Вишгородський
районний суд Київської області в
складі:

головуючого - судді Підкурганного
В.В.

при секретарі Подшибякіній
О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Вишгороді
Київської області цивільну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
звернення стягнення,

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2014 року позивач звернувся із
названим позовом до суду у якому просив
в рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 23 травня 2007
року № К2НСGA00000108, в розмірі 79 352, 72 дол.
США, що за курсом 7,99 відповідно до
службового розпорядження НБУ від 3
січня 2014 року становить 634 028 грн. 23 коп.,
звернути стягнення на садовий будинок
загальною площею 223,50 кв.м. та земельну
ділянку, які розташовані за адресою
АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного
предмету іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк»
(49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна
Перемоги, 50 ) з
укладенням від імені відповідачів
договору купівлі - продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно, з
реєстрацією правочину купівлі -
продажу предмету іпотеки у Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно,
з отриманням кадастрового номеру
земельної ділянки, з отриманням
дублікатів правовстановлюючих
документів на нерухомість у
відповідних установах, підприємствах
або організаціях незалежно від форм
власності та підпорядкування, з
можливістю здійснення ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх передбачених
нормативно-правовими актами держави
дій, необхідних для продажу предмету
іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23
травня 2007 року між позивачем та
відповідачем ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір, в наслідок чого
останньому було передано 75000 доларів
США, зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 11,04 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 23 травня 2017 року.

Однак, відповідачем було порушено
умови договору щодо своєчасного
погашення кредиту та відсотків за його
користуванням, через що утворилася
заборгованість у розмірі 79 352, 72 доларів
США, яка складається із заборгованості
по кредиту, заборгованості по
процентам за користування кредитом,
заборгованості із комісії та із пені.

Зазначене зобов'язання було
забезпечене договором іпотеки між
сторонами по справі від 23 травня 2007
року, предметом якого є садовий
будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1.

З тих підстав представник банку просив
про задоволення позову.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав та просив про
його задоволення із викладених у ньому
підстав.

В свою чергу, відповідачі проти позову
заперечували та вважали його таким, що
не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
суд дійшов наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 23
травня 2007 року між позивачем та
відповідачем ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № К2НСGA00000108, в
наслідок чого останньому було передано
75 000 доларів США та визначено графік по
зазначеному договору. Кредит надавався
в обмін на зобов'язання позичальника по
поверненню кредиту, сплати відсотків,
винагороди в строки визначені
договором (а.с. 14-17).

Факт надання грошових коштів ОСОБА_1
підтверджується меморіальним валютним
ордером від 7 червня 2007 року № 01, згідно
якого останньому надано кошти у
розмірі 75000 доларів США (а.с. 18).

Крім того, 23 травня 2007 між ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» було
укладено договір іпотеки, предметом
якого є садовий будинок з надвірними
будівлями, який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 223,50 кв.м., яке
належить відповідачам на праві
приватної власності, що
підтверджується свідоцтвом про право
на власності від 8 травня 2007 року № САВ
431938 (а.с. 21-23).

3 жовтня 2008 року на адресу відповідачів
позивачем направлялося повідомлення
щодо збільшення відсоткової ставки за
кредитним договором (а.с. 19-20).

Також, 26 листопада 2013 року на адресу
відповідачів позивачем направлялася
вимога щодо виконання зобов'язань за
кредитним договором (а.с. 11-13).

З огляду на встановлені обставини
судом зазначається наступне.

Відповідно до статті 1 ЦПК України,
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Так, законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Стаття 629 ЦК України зазначає, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно статті 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, в даному випадку
сторони бажали укласти правочин і що
зовнішній вираз волі відповідає
внутрішньому.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений термін
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей термін.

Відповідно до статті 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Частина 1 статті 612 ЦК України
встановлює, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1049 ЦК України
позивальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором.

Згідно частини 2 статті 1050 ЦК України,
якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 ЦК України.

Як вбачається із кредитного договору
від 23 травня 2007 року, укладеного між
сторонами по справі, банк має право
стягнути кредит до настання 23 травня 2007
року, у тому числі шляхом звернення
стягнення на заставлене майно, при
настанні умов п. 2.3.3 (пункт 2.3.7.).

Крім того, тим же кредитним договором
передбачено нарахування пені та
штрафу, у випадку несвоєчасного
погашення заборгованості по кредиту
(розділ 3).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Однак, із наданих представником
позивача розрахунків, вбачається, що
зобов'язання за кредитним договором
належним чином, у розумінні статті 527 ЦК
України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконано.

В супереч вимог статті 60 ЦПК України
жодних доказів, які б спростовували
суму заборгованості по кредитному
договору відповідачами суду не надано.

Також, статтею 33 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Разом з тим, 7 червня 2014 року набрав
чинності Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

Так, у частині 1 статті 1 зазначеного
Закону України, визначено, що протягом
дії цього Закону не може бути примусово
стягнуте (відчужене без згоди власника)
нерухоме житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно зі статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України «Про іпотеку», якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними
установами-резидентами України в
іноземній валюті, та за умови, що: таке
нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно; загальна площа такого
нерухомого житлового майна (об'єкта
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна) не перевищує 140кв.
метрів для квартири та 250 кв. метрів для
житлового будинку.

Відповідно до статті 4 Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», протягом дії цього Закону інші
закони України з питань майнового
забезпечення кредитів діють з
урахуванням його норм.

Як вбачається із інформаційної довідки
з реєстру прав власності на нерухоме
майно, єдиним нерухомим майном, що є у
власності відповідачів визначено
будинок по АДРЕСА_1, площею 223,5 м.кв.

Згідно довідок СТ «Надія» від 13 серпня
2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є членами ГОСТ
«Надія» та з 2001 року постійно
проживають в садовому будинку АДРЕСА_1.

Крім того, як вбачається із кредитного
договору 23 травня 2007 року, кредитні
кошти позивачу ОСОБА_1 надавалися в
іноземній валюті.

Тобто, за таких обставин, будинок
відповідачів виведено з кола предметів
іпотеки, на які може бути звернено
стягнення, у тому числі, за рішенням
суду Законом України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого,як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

Тому, суд приходить до висновку про
потребу прийняття рішення про відмову
у задоволенні позову банку в цій
частині.

Що стосується позовних вимог про
звернення стягнення на земельну
ділянку, яка належить відповідачам,
судом зазначається наступне.

Згідно статті 6 Закону України «Про
іпотеку», будівля (споруда), що
передається в іпотеку, розташована на
земельній ділянці, яка належить
іпотекодавцю на праві власності, така
будівля (споруда) підлягає передачі в
іпотеку разом із земельною ділянкою, на
якій вона розташована. Якщо ця земельна
ділянка належить іншій особі та була
передана іпотекодавцю в оренду
(користування), після звернення
стягнення на будівлі (споруди) їх новий
власник набуває права і обов'язки, які
мав іпотекодавець за правочином, яким
встановлено умови оренди цієї
земельної ділянки (користування нею).

В той же час, відповідно до статті 4
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», протягом дії цього
Закону інші закони України з питань
майнового забезпечення кредитів діють
з урахуванням його норм.

Тому, в результаті комплексного
аналізу зазначених правових норм, та з
урахуванням позиції суду про
відсутність законних підстав для
звернення стягнення на будинок, суд
вважає за доцільне відмовити і в цій
частині позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 209-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
звернення стягнення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя