Ухвалаіменем україни 20 серпня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Парінової І.К.,Амеліна В.І.,Висоцької
В.С.,розглянувши у попередньому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до дочірнього підприємства
«Воєнізована аварійно-рятувальна
(газорятувальна) служба «ЛІКВО»
нафтогазової промисловості»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» про стягнення
середнього заробітку за затримку
виплати додаткової допомоги при
звільненні, за касаційною скаргою
дочірнього підприємства «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІКВО» нафтогазової
промисловості Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» на рішення
Червонозаводського районного суду
м. Харкова від 26 листопада 2013 року
та рішення апеляційного суду
Харківської області 27 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до дочірнього
підприємства «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІКВО» нафтогазової
промисловості» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» (далі - ДП «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІКВО» нафтогазової
промисловості» НАК «Нафтогаз
України»). Вимоги обґрунтовані тим, що з
01 вересня 2009 року він перебував у
трудових правовідносинах з
відповідачем. 26 червня 2012 року
його було звільнено з роботи на
підставі п. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку зі
скороченням штату працівників. При
звільненні відповідач не провів з ним
остаточного розрахунку, а саме: не
сплатив додаткову допомогу при
скороченні чисельності та штату
працівників, відповідно до умов
колективного договору. Рішенням
Червонозаводського районного суду
м. Харкова від 24 грудня 2012 року,
залишеним без змін ухвалами
апеляційного суду Харківської області
від 5 лютого 2013 року та Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 травня 2013 року, зобов'язано
відповідача нарахувати та виплатити
йому додаткову допомогу, передбачену п.
2.10 колективного договору, в розмірі
тримісячного середнього заробітку.
Однак така допомога в розмірі 8 592 грн 42
коп. сплачена йому лише 18 травня 2013
року. Посилаючись на викладене, позивач
просив стягнути із відповідача
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку при звільненні по
день фактичного розрахунку, тобто з 27
червня 2012 року до 18 травня 2013 року в
розмірі 37 929 грн 92 коп.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 26
листопада 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ДП «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІКВО» нафтогазової
промисловості» НАК «Нафтогаз України»
на користь ОСОБА_4 середній заробіток
за затримку розрахунку при звільненні
за період з 26 червня 2012 року до 27
березня 2013 року (включно) в розмірі
32 342 грн 03 коп. Вирішено питання
розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області 27 січня 2014 року
рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 26 листопада 2013 року
змінено. Зменшено розмір середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні, що підлягає стягненню з ДП
«Воєнізована аварійно-рятувальна
(газорятувальна) служба «ЛІКВО»
нафтогазової промисловості» НАК
«Нафтогаз України» на користь ОСОБА_4
до 10 000 грн. Вирішено питання
розподілу судових витрат. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі ДП «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІКВО» нафтогазової
промисловості» НАК «Нафтогаз України»
просить скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій, мотивуючи
свої вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, і ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст. 116
цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції, на підставі доказів,
поданих сторонами, що належним чином
оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов
обґрунтованого висновку про часткове
задоволення позову, виходячи з того, що
невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належать йому від при
звільненні, є підставою для покладення
на власника або уповноважений ним
орган відповідальності, передбаченої
ст. 117 КЗпП України, за весь період
невиплати цієї заробітної плати.

З висновками суду першої інстанції в
цій частині погодився й апеляційний
суд.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
в частині розміру середнього заробітку
за затримку розрахунку при звільненні,
що підлягає стягненню, апеляційний суд
правильно виходив з того, що при
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги
стосуються переоцінки доказів,
викладених в оскаржуваних рішеннях, що
не належить до компетенції суду
касаційної інстанції, не спростовують
висновків суду апеляційної інстанцій і
суду першої інстанції у незміненій
апеляційним судом його частині та не
дають підстав для висновку, що судами
при розгляді справи допущено порушення
норм матеріального чи процесуального
права, колегія суддів вважає за
необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу дочірнього
підприємства «Воєнізована
аварійно-рятувальна (газорятувальна)
служба «ЛІКВО» нафтогазової
промисловості Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» відхилити.

Рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 26
листопада 2013 року та рішення
апеляційного суду Харківської області
27 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

І.К. Парінова В.І. АмелінВ.С. Висоцька