Справа № 204/9692/13-ц
Провадження № 2/204/701/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2014 року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючої - судді Нізік О.В.

при секретарі - Таран К.В.

за участю: позивач - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про розподіл майна між
подружжям, визнання права власності на
квартиру, виплату компенсації різниці
вартості спільного сумісного майна, -

в с т а н о в и в:

20 грудня 2013 року позивач звернувся до
суду з вищевказаним позовом. В
обґрунтування заявлених позовних
вимог посилаючись на обставини
викладені у позовній заяві (а. с. 2-5)
просив: розділити майно, придбане в
період шлюбу, між ним та ОСОБА_4,
виділивши йому у власність квартиру за
адресою: АДРЕСА_1; відповідачці ОСОБА_4
виділити квартиру за адресою: АДРЕСА_2;
стягнути з ОСОБА_4 на його користь
грошову компенсацію різниці вартості
квартир у сумі 111861,5грн.

У судовому засіданні позивач та
представник позивача заявлені вимоги
підтримали та просили їх задовольнити
у повному обсязі, посилаючись на
підстави викладені у позові.

У судовому засіданні представник
відповідачки заперечувала проти
позову у повному обсязі та просила
майно подружжя розділити по ? частині.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню, з
наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Як встановлено в судовому засіданні,
сторони розірвали шлюб 09 червня 2010 року
в Красногвардійському відділі
реєстрації актів цивільного стану
Дніпропетровського міського
управління юстиції, актовий запис за №
174 (а. с. 7).

Від подружнього життя сторони мають
дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується Свідоцтвом про
народження Серії НОМЕР_1 виданим
Відділом реєстрації актів
громадського стану виконкому
Ленінської районної Ради народних
депутатів м. Дніпропетровська (а.с. 8).

В період шлюбу сторони придбали
квартиру за адресою: АДРЕСА_2, на
підставі договору купівлі-продажу
квартири від 28.02.2002 року, посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за
реєстровим № 493, житловою площею 42,0
кв.м, загальною площею 58,6 кв.м. Дана
квартира зареєстрована в КП ДМБТІ на
ім'я ОСОБА_4 та квартиру за адресою:
АДРЕСА_1, на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 19.07.2006
року, посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
за реєстровим № Д 216, що складається з
однієї житлової кімнати, площею 12.1
кв.м., загальною площею 21,8 кв.м.

Вирішуючи вимоги позивача, суд
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно із ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно,
які були одержані за цим договором, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Тому за загальним
правилом майно, придбане подружжям у
кредит, є спільною власністю чоловіка
та дружини.

На підставі ч. 4 ст. 65 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором використане в
інтересах сім'ї.

Це означає, що дружина та чоловік
незалежно від припинення шлюбу мають
рівні права та обов'язки щодо спільно
нажитого у шлюбі майна.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.п.23,24 постанови від 21 грудня
2007 року №11 „Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК
України).

Судом встановлено, що квартира за
адресою: АДРЕСА_2 та квартира за
адресою: АДРЕСА_1 є об'єктами права
спільної сумісної власності подружжя,
а саме сторін у справі.

Статтею 70 СК України передбачено, що в
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними. Речі для
професійних занять присуджуються тому
з подружжя, хто використовував їх у
своїй професійній діяльності. Вартість
цих речей враховується при присудженні
іншого майна другому з подружжя.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України. Присудження одному з
подружжя грошової компенсації можливе
за умови попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

Суд, при вирішенні справи, враховує
роз'яснення Верховного Суду України,
викладені у п.п. 22, 23 Постанови Пленуму
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 27 грудня
2007 року № 11, згідно яких вартість майна,
що підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи та
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст.ст. 60, 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до
ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути
транспортні засоби, тощо.

Пунктами 24, 25 вищезазначеної постанови
Пленуму Верховного Суду України
унормовано, що до складу майна, що
підлягає поділу включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).
Вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК України щодо обов'язкової згоди
одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди, присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України)
та попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми. У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга статті 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право
особи на частку у спільному майні може
бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо спільне володіння і користування
майном є неможливим. Суд постановляє
рішення про припинення права особи на
частку у спільному майні за умови
попереднього внесення позивачем
вартості цієї частки на депозитний
рахунок суду.

Згідно ч. 4, 5 ст. 71 СК України
присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України. Присудження одному з
подружжя грошової компенсації можливе
за умови попереднього внесення другим
із подружжя відповідної грошової суми
на депозитний рахунок суду.

Згідно з п. 25 постанови від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» - вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової
згоди одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми. У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Виходячи з вищенаведених обставин
справи, з урахуванням загальних засад
цивільного судочинства відповідно до
п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України,
а саме: справедливості,
добросовісності та розумності, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити
частково; поділити між подружжям
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 майно спільно набуте
за час шлюбу, що є об`єктами права
спільної сумісної власності подружжя,
кожному по ? частині квартири АДРЕСА_1
та по ? квартири АДРЕСА_2; визнати за
ОСОБА_1 право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1 та на ? частину
квартири АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_4
право власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1 та на ? частину квартири
АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд
враховуючи результат розгляду справи,
вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_1 судові витрати по
сплаті судового збору у сумі 1320 грн. 00
коп.

В решті заявлених позовних вимог
ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України,
ст. ст. 60, 61, 65, 70, 71 СК України, з огляду на
положення постанови Пленум Верховного
Суду України № 11 від 21.12.2007 р. суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
розподіл майна між подружжям, визнання
права власності на квартиру, виплату
компенсації різниці вартості
спільного сумісного майна -
задовольнити частково.

Поділити між подружжям ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 майно спільно набуте за час
шлюбу, що є об`єктами права спільної
сумісної власності подружжя, кожному
по ? частині квартири АДРЕСА_1 та по ?
квартири АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1 та на ?
частину квартири АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1 та на ?
частину квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
судові витрати по сплаті судового
збору у сумі 1320 грн. 00 коп.

В решті заявлених позовних вимог
ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення суду.

Суддя
О. В. Нізік