Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2409/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Спори, що виникають із житлових
правовідносин Доповідач
РІШЕННЯ

Іменем України

07.10.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого судді: Кодрула
М.А.

суддів: Потапенка В.І.,
Чорнобривець О.С.

за участю секретаря: Кечкіна
А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6,
орган опіки та піклування
Новомиргородської районної державної
адміністрації про усунення перешкод у
користуванні власністю та зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Головного
управління юстиції у Кіровоградській
області, Рубаномостівської сільської
ради Новомиргородського району
Кіровоградської області про визнання
свідоцтва про право власності
недійсним, за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Новомиргородського
районного суду Кіровоградської
області від 19 червня 2014 року та за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
додаткове рішення Новомиргородського
районного суду Кіровоградської
області від 30 липня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_2.
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6,
орган опіки та піклування
Новомиргородської районної державної
адміністрації в якому просив ухвалити
рішення про усунення йому перешкод в
користуванні правом власності на
будинок АДРЕСА_1, шляхом виселення
відповідачів без надання іншого жилого
приміщення, які проживають в будинку як
тимчасові жильці.

Під час розгляду справи ОСОБА_3
звернусася із зустрічним позовом до
ОСОБА_2, Головного управління юстиції у
Кіровоградській області,
Рубаномостівської сільської ради
Новомиргородського району
Кіровоградської області та просила
скасувати свідоцтво на право власності
на житловий будинок з надвірними
будівлями, який розташовано по по
АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_2 на
підставі рішення виконкому
Рубаномостівської сільської ради № 50
від 22 лютого 2007 року.

На обгрунтування позовних вимог
вказала, що у листопаді 2003 року вона
купила спірний будинок у ОСОБА_7, але
нотаріально договір купівлі-продажу не
оформила. З 2004 по 2006 рік проживала в
будинку разом з дітьми, а в грудні 2005
року вступила у фактичні шлюбні
відносини з відповідачем та стали
проживати разом.

22 лютого 2007 року ОСОБА_2 отримав
свідоцтво на право власності на
житловий будинок з надвірними
будівлями, який розташовано по по
АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_2 на
підставі рішення виконкому
Рубаномостівської сільської ради № 50
від 22 лютого 2007 року, про що їй стало
відомо лише в липні 2013 року.

Свідоцтво про право власності ОСОБА_2
на будинок необхідно скасувати, так як
власником будинку до 2004 року був
ОСОБА_7, ОСОБА_2 не являвся забудовником,
не має будівельного паспорта та
рішення про виділення йому земельної
ділянки під забудову, тому рішення
виконкому сільської ради є незаконним,
так як воно прийняте з порушенням
Тимчасового Положення про порядок
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна.

Рішенням Новомиргородського районного
суду Кіровоградської області від 19
червня 2014 року позов ОСОБА_2. про
усунення перешкод в користуванні
власністю задоволено шляхом виселення
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з будинку
АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 про визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
будинок відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати і ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги, скасувати свідоцтво
про право власності на будинок видане
ОСОБА_2

Додатковим рішенням
Новомиргородського районного суду
Кіровоградської області від 30 липня 2014
року судом вирішено питання про судові
витрати та стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на користь ОСОБА_2 по 3121,80 грн. з кожної.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на
додаткове рішення просить його
скасувати, посилаючись на те, що під час
розгляду справи ні позивач ні його
представник не ставили питання про
стягнення судових витрат, документи,
які підтверджують судові витрати їй не
пред'являлись, на двох останніх судових
засіданнях представник позивача не
з'являвся, судові засідання проведені
без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, що приймають участь у
справі, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скаргах доводи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга на рішення суду від 19 червня 2014
року підлягає відхиленню, а апеляційна
скарга на додаткове рішення від 30 липня
2014 року підлягає задоволенню частково
із наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2. про
усунення перешкод в користуванні
власністю, суд виходив з встановленого,
що він є власником будинку АДРЕСА_1,
відповідачі проживають в будинку з
дозволу власника без оформлення
будь-яких угод з приводу користування
будинком, тобто є тимчасовими жильцями,
письмово попереджені про звільнення
будинку, але добровільно не виселилися,
тому підлягають виселенню відповідно
до вимог ст. 391 ЦК України та ст.98 ЖК
України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3 про визнання свідоцтва
про право власності недійсним, суд
зазначив, що вона не надала належниж та
допустимих доказів щодо підстав
скасування свідоцтва та чим порушені
її права, оскільки судом встановлено,
що в будинку вона проживала тимчасово.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду, оскільки суд ухвалив
рішення від 19 червня 2014 року на
підставі наданих сторонами доказів,
яким дав належну оцінку, та з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що ОСОБА_2 та третя
особа по справі ОСОБА_6 08.09.1991 року
зареєстрували шлюб, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу,
актовий запис № 14 від 08.09.1991 року. Шлюб
не розірвано.

У 2003 році ОСОБА_2 без відповідного
документального оформлення придбав у
ОСОБА_7 домоволодіння по вул. Леніна 166 в
с. Рубаний Міст Новомиргородського
району Кіровоградської області та
надав дозвіл на вселення та проживання
у вказаному домоволодінні
відповідачам по справі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 та в подальшому, після
народження ОСОБА_5 і йому, без стягнення
плати за користування жилим
приміщенням.

У 2005 році ОСОБА_2 переїхав на постійне
місце проживання до будинку АДРЕСА_1 та
почав відповідно спільно проживати в
будинку з відповідачами по справі, при
цьому будь-яких конкретних угод
(договорів) між позивачем і
відповідачами з приводу користування
будинком не було. 02.03.2010 року
відповідач ОСОБА_4 зареєстрована у
зазначеному будинку,

На підставі свідоцтва про право
власності на житловий будинок з
надвірними будівлями № 7 виданого 23
лютого 2007 року виконавчим комітетом
Рубаномостівської сільської ради
Новомиргородського району
Кіровоградської області, позивач
ОСОБА_2 є власником житлового будинку з
надвірними будівлями, який
розташований по АДРЕСА_1.

26 липня 2013 року позивач ОСОБА_2
надіслав відповідачам письмову вимогу
про звільнення житлового будинку до 10
серпня 2013 року, але його вимогу
відповідачі не виконали.

Згідно довідки Рубаномостівської
сільської ради ОСОБА_3 є власником
будинку в АДРЕСА_2.

Конституція України у статті 47
гарантує кожному право на житло та
встановила, що ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно ч. 3 ст. 98 ЖК України - тимчасові
мешканці на вимогу наймача зобов'язані
негайно звільнити жиле приміщення, а
при відмові - підлягають виселенню в
судовому порядку без надання другого
житлового приміщення.

Аналогічні вимоги містить ст. 818 ЦК
України.

Правовий статус тимчасових мешканців
відрізняється тим, що тимчасові
мешканці не мають самостійного права
користування житлом і зобов'язані
звільнити житло в добровільному
порядку. У разі відмови вони підлягають
виселенню у судовому порядку без
надання іншого житла.

Крім того, згідно з положеннями Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання»
реєстрація місця проживання є лише
фактом, підтверджуючим
місцезнаходження особи і ніяким чином
не може вплинути на володіння власною
нерухомістю, право на яке
документально підтверджено в
установленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий
акт органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування, який
не відповідає законові і порушує права
власника, за позовом власника майна
визнається судом незаконним та
скасовується.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_3 у
задоволенні зустрічного позову про
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на будинок, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що в установленому
законом порядку вона не набула право
власності на спірний будикок, оскільки
таке право виникає тільки з з моменту
державної реєстрації нерухомого майна,
доказів на підтвердження свого права
власності суду не надала, позовних
вимог про визнання за нею права
власності на будинок не заявила, а
відтак відсутні підстави для висновку
про порушення її прав.

Крім того, відповідно до п.п. 6, 8
Тимчасового положення про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 07.02.2002
року № 7/5, оформлення права власності
на об'єкти нерухомого майна
провадиться з видачею свідоцтва про
право власності місцевими органами
виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування.

Свідоцтво про право власності на
будинок ОСОБА_2 видане на підставі
рішення виконкому Рубаномостівської
сільської ради № 50 від 22 лютого 2007 року,
тому вирішення питання про
правомірність видачі свідоцтва про
право власності на будинок
безпосередньо залежить від законності
рішення, на підставі якого таке
свідоцтво видане, проте позовних вимог
про визнання незаконним та скасовання
рішення виконкому Рубаномостівської
сільської ради № 50 від 22 лютого 2007 року
ОСОБА_3 не заявлено.

За таких встановлених обставин, суд
першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку про
задоволення позову ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні власністю
шляхом виселення відповідачів та про
відмову у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3 про визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
будинок.

Дводи апеляційної скарги не
дають підстав вважати, що судом першої
інстації допущені порушення норм
процесуального права чи неправильне
застосування норм матеріального права
під час ухвалення рішення суду від 19
червня 2014 року, тому відповідно до ч.1
ст. 308 ЦПК України це рішення необхідно
залишити без змін.

В тойже час колегія суддів дійшла
висновку, що додаткове рішення
Новомиргородського районного суду
Кіровоградської області від 30 липня 2014
року необхідно змінити.

Зазначеним додатковим рішенням
вирішено питання про розподіл судових
витрат між сторонами на стягнуто з
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по
3121,80 грн. з кожної. При цьому суд виходив
з того, що ОСОБА_2 при подачі позову
сплатив 243,60 грн. судового збору та 6000
грн. на оплату правової допомоги, які
підлягають стягненню з відповідачів в
рівних частинах.

Колегія суддів з таким висновком
суду не може погодитися виходячи з
наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
при подачі позову ОСОБА_2 сплатив 243,60
грн. судового збору.

30 квітня 2014 року ОСОБА_2 уклав
договір про надання правової допомоги
з адвокатом ОСОБА_8, відповідно до якого
повинен сплатити адвокату 6000 грн., в
договорі зазначено розрахунковий
рахунок адвоката.

У відповідності з вимогами ст.88 ЦПК
України, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Граничний розмір компенсації витрат
на правову допомогу встановлюється
законом.

Статтею 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах»
встановлено, що розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Виходячи з встановленого розміру
мінімальної заробітної плати в 1247 грн.,
компенсація витрат на правову допомогу
повинна становити 498 грн.80 коп. за
годину роботи адвоката.

Відповідно до журналів судових
засідань загальна кількість часу,
витраченого адвокатом ОСОБА_8 на
представництво інтересів позивача в
суді, становить 2 години 09 хвилин, з
яких: 1 год. 45 хв. у судовому засіданні 20
травня 2014 року, 24 хв. у судовому
засіданні 03 червня 2014 року, в інших
судових засіданнях адвокат участі не
приймав.

Таким чином, граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
за участь адвоката в судових
засіданнях міг складати 1072 грн. 42 коп.

Проте, оскільки стороною позивача не
надано розрахунків про час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням, заяви про відшкодування
судових витрат та із за відсутності в
матеріалах справи належним чином
оформлених платіжних документів про
сплату ОСОБА_2 коштів за надання
правової допомоги, суд не має змоги
провести необхідні розрахунки, тому в
стягненні витрат на правову допомогу
необхідно відмовити, відповідно
змінивши додаткове рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 309, 313, 314, 316,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Новомиргородського районного суду
Кіровоградської області від 19 червня
2014 року відхилити.

Рішення Новомиргородського районного
суду Кіровоградської області від 19
червня 2014 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
додаткове рішення Новомиргородського
районного суду Кіровоградської
області від 30 липня 2014 року
задовольнити частково.

Додаткове рішення Новомиргородського
районного суду Кіровоградської
області від 30 липня 2014 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 по 121 грн. 80 коп
сплаченого судового збору з кожної.

Рішення набирає законної сили
з моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: