Провадження № 2/755/5545/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2014 р.
Дніпровський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді
Галагана В.І.,

при секретарі
Шилохвості А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_2,
мотивуючи свої вимоги тим, що 05 березня
1994 року відділом реєстрації актів
громадянського стану Дніпровської
районної державної адміністрації м.
Києва між сторонами зареєстровано
шлюб, від якого сторони мають
повнолітнього сина, спільне життя з
відповідачем у подальшому не склалось,
позивачка та відповідач зрозуміли, що
вони зовсім різні люди, і не тільки за
характерами, але й за інтересами та
поглядами на життя, практично не
розуміють один одного, протягом
тривалого часу не підтримують
шлюбно-сімейних відносин, спільного
господарства не ведуть. Позивачка
вважає спільне сімейне життя з
відповідачем неможливим, що є
підставою її звернення до суду з
позовом про розірвання шлюбу.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явилась, про день, час та місце
судового розгляду справи повідомлена
належним чином, однак надала до суду
заяву, відповідно до якої позовні
вимоги підтримує, просить провести
розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, про день, час та місце
судового розгляду справи повідомлений
належним чином, про поважні причини
неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані по справі докази в їх
сукупності, суд приходить до
наступного.

Згідно з положенням ст. 112 Сімейного
кодексу України, суд постановляє
рішення про розірвання шлюбу, якщо буде
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу суперечило
б інтересам одного з них, інтересам
їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як встановлено в судовому засіданні,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05 березня 1994 року
зареєстрували шлюб у відділі
реєстрації актів громадянського стану
Дніпровської районної державної
адміністрації м. Києва, про що у книзі
реєстрації зроблено відповідний
актовий запис за №311. (а.с. 3)

Згідно положення частини 2 статті 36 та
статті 51 Сімейного кодексу України,
шлюб не може бути підставою для надання
особі пільг чи переваг, а також для
обмеження її прав та свобод, які
встановлені Конституцією України.
Дружина та чоловік мають рівне право на
повагу до своєї індивідуальності,
своїх звичок та уподобань.

Судом достовірно встановлено, що
сторони від шлюбу неповнолітніх дітей
не мають, сімейне життя позивачки та
відповідача не склалось у зв'язку з тим,
що вони мають різні погляди на життя, не
в змозі дійти до єдиної думки при
вирішенні сімейних та побутових
проблем, протягом тривалого часу не
підтримують шлюбних стосунків та не
ведуть спільного господарства, шлюб
між позивачкою та відповідачем носить
лише формальний характер, за даних
обставин поновлювати сімейно-шлюбні
відносини сторони бажання не мають.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» проголошена
Конституцією України охорона сім'ї
державою полягає, зокрема, в тому, що
шлюб може бути розірвано в судовому
порядку лише за умови, якщо
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу
суперечитиме інтересам одного з них чи
інтересам їх дітей. Із цією метою суди
повинні уникати формалізму при
вирішенні позовів про розірвання
шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати
фактичні взаємини подружжя, дійсні
причини позову про розірвання шлюбу.

Суд прийшов до висновку, що сім'я
розпалась остаточно і поновити шлюбні
відносини між позивачкою та
відповідачем неможливо. Подальше
спільне життя подружжя і збереження
шлюбу суперечило б інтересам одного з
них.

Позивачка займає категоричну позицію
щодо розірвання шлюбу, заперечує
будь-яку можливість для примирення з
відповідачем.

Згідно ст. 3 Сімейного Кодексу України,
сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Сторони проживають окремо за
обопільною згодою, що не пов'язана з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми чи інших поважних причин. При
таких обставинах сім'я фактично
розпалась і поновити сімейні відносини
неможливо.

Згідно ч. 1 ст. 21 Сімейного Кодексу
України, шлюб є сімейним союзом
чоловіка та жінки.

Відповідно до частини третьої ст. 212
Цивільного процесуального кодексу
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що причини, з яких позивачка
наполягає на розірванні шлюбу є
обґрунтованими, подальше спільне життя
подружжя і збереження сім'ї стали
неможливими, оскільки тривалий час
сторони не підтримують сімейно-шлюбних
стосунків, спільного господарства не
ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні
відносини наміру не мають, фактично
живуть окремим один від одного життям,
тому суд вважає, що формальне існування
даного шлюбу суперечить моральним
засадам суспільства, тому позов ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу
підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 36, 51, 111, 112 Сімейного
кодексу України, Постановою Пленуму
Верховного суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», ст.ст. ст.ст.
10, 58, 88, 208, 209, 212-215, 223, 294 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання
шлюбу - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований відділом
реєстрації актів громадянського стану
Дніпровської районної державної
адміністрації м. Києва 05 березня 1994
року (актовий запис № 311) - розірвати.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

С у д д я: