У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого
Гвоздика П.О., суддів:
Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,
Журавель В.І., Завгородньої І.М., за
участю представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма Консоль ЛТД»
про визнання майнового права на об'єкт
незавершеного будівництва за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду м. Києва від 18 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року позивачі звернулися
до суду з позовом до ТОВ «Фірма Консоль
ЛТД» про визнання майнового права на
об'єкт незавершеного будівництва,
посилаючись на те, що 16 травня 2003 року
між ними та відповідачем укладено
договір про спільну діяльність з
пайової участі у будівництві
багатоквартирного житлового будинку
по АДРЕСА_1 за № 0692/322-40 (далі - Договір).

За умовами Договору позивачі
зобов'язалися внести грошові кошти у
встановлені договором строки та
розмірах, а відповідач зобов'язався
завершити будівництво об'єкта з
виділенням позивачам по завершенню
будівництва із створеної учасниками
спільної дольової власності їх долі в
натурі у вигляді двокімнатної
квартири, на одинадцятому поверсі в
осях 7-15, загальною проектною площею 82
кв. м і одного місця АДРЕСА_2 у
підземному паркінгу.

Позивачі посилались на те, що свої
зобов'язання за договором виконали та
внесли грошові кошти на рахунок
відповідача в сумі 520 371 гривню 90
копійок, однак відповідачем
житлово-будівельний комплекс не здано
та не введено в експлуатацію в строк,
передбачений п. 3.4 Договору, тобто -
І квартал 2005 року.

Просили суд визнати за ними майнові
права на двокімнатну квартиру, на
одинадцятому поверсі в осях 7-15,
загальною проектною площею 82 кв. м і
одного місця АДРЕСА_2.

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 23 жовтня 2013
року позов задоволено.

Визнано майнове право ОСОБА_5 та ОСОБА_6
на 2-кімнатну квартиру будівельний
номер АДРЕСА_1 (І черга будівництва, 4
секційний будинок)», як на частку в
об'єкті незавершеного будівництва.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
27 листопада 2013 року відмовлено у
прийнятті апеляційної скарги ПАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» на
зазначене рішення.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 9 квітня 2013 року ухвалу
апеляційного суду скасовано, справу
направлено до суду апеляційної
інстанції для вирішення питання про
відкриття апеляційного провадження.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
18 червня 2014 року заочне рішення суду
першої інстанції скасовано та ухвалено
нове про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_4 просить скасувати
рішення апеляційного суду і залишити в
силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представника позивача, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачі
свої обов'язки за договором виконали
шляхом внесення на рахунок відповідача
грошових коштів на загальну суму 520 371
гривня 90 копійок, а відповідач, в
порушення п. 3.4 договору, належним чином
не виконує зобов'язань щодо здачі
об'єкту фінансування в експлуатацію.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив з того, що між
сторонами виникли правовідносини
пов'язані зі спільною діяльністю, які
регулюються ст. ст. 430, 432 ЦК УPCP (в
редакції 1963 року), під час дії якого
виникли дані правовідносини та
врахувавши, що законодавством, яке
регулює спільну діяльність за
договором про спільну діяльність
передбачено виникнення права спільної
власності учасників на майно, створене
в результаті спільної діяльності, а не
майнового права на нього і таке право
може виникнути лише у випадку
досягнення мети передбаченої
договором про спільну діяльність,
дійшов висновку про відсутність
правових підстав?

для визнання за позивачами права на
майнове право на об'єкт незавершеного
будівництва - двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

Крім того, суд апеляційної інстанції
встановив, що майнові права на
житлово-суспільний комплекс - АДРЕСА_1,
передані в іпотеку ПАТ «АК
«Промінвестбанк» на підставі договору
іпотеки від 15 жовтня 2004 року,
укладеного між банком, Спільним
українсько-хорватським підприємством
«ГІПЕК» та ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» в
забезпечення виконання зобов'язань за
договором мультивалютного кредиту №
204 від 16 вересня 2004 року.

Оскільки відсутні докази про визнання
недійсним вказаного договору іпотеки,
тому визнанням за позивачами майнових
прав на двокімнатну квартиру, на
одинадцятому поверсі в осях 7-15,
загальною проектною площею 82 кв. м і
одного місця АДРЕСА_2 є порушенням прав
іпотекодержателя, у зв'язку з чим
відсутні підстави для задоволення
позову.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Судом встановлено, що 16 травня 2003 року
між сторонами укладено договір №
0692/322-40 про спільну діяльність з пайової
участі у будівництві
багатоквартирного житлового будинку
по АДРЕСА_1 та введення його в
експлуатацію (далі - Договір).

За умовами Договору позивач
зобов'язався у якості внеску у спільну
діяльність внести грошові кошти у
встановлені договором строк та
розмірах, а відповідач зобов'язався у
якості свого внеску у спільну
діяльність власними та залученими
силами, механізмами, обладнанням, а
також за рахунок дольових і
запозичених коштів юридичних та
фізичних осіб завершити будівництво
об'єкта у відповідності до проекту та
вимог ДБН з виділенням позивачу по
завершенню будівництва об'єкта із
створеної учасниками спільної
дольової власності його долі в натурі у
вигляді двокімнатної квартири,
будівельний номер АДРЕСА_1, на
одинадцятому поверсі в осях 7-15,
загальною проектною площею 82 кв.м та
одного місця № АДРЕСА_2 у підземному
паркінгу.

Позивачі внесли на рахунок відповідача
грошові кошти на загальну суму 520 371
гривень 90 копійок, що підтверджується
квитанцією до прибуткового касового
ордеру серія 02 БК № 985548 від 16 травня 2003
року.

Згідно Прикінцевих та Перехідних
положень ЦК України Цивільний кодекс
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Правила Цивільного кодексу України про
відповідальність за порушення
договору застосовуються в тих
випадках, коли відповідні порушення
були допущені після набрання чинності
цим Кодексом, крім випадків, коли в
договорах, укладених до 1 січня 2004 року,
була встановлена інша
відповідальність за такі порушення.

Як вбачається з умов Договору (п.3.4)
запланований строк закінчення
будівництва та здачі об'єкта - І квартал
2005 року, однак до теперішнього часу
відповідачем житловий комплекс не
здано та не введено в експлуатацію.

Таким чином є помилковим висновок
апеляційного суду про застосування до
спірних правовідносин норм ЦК УРСР
(1963 року).

Крім того, як на підставу відмови у
задоволенні позову, апеляційний суд
послався на наявність укладеного 15
жовтня 2004 року між банком, Спільним
українсько-хорватським підприємством
«ГІПЕК» та ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД» та
ПАТ «АК Промінвестбанк» договору
іпотеки, відповідно до якого в іпотеку
банку передано майнові права на
житлово-суспільний комплекс - АДРЕСА_1,
зазначивши про відсутність доказів на
підтвердження визнання такого
договору недійсним, а наданий витяг
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 жовтня 2013 року
про відмову в допуску справи за до
провадження Верховного Суду України, в
якому міститься інформація про те, що
договір іпотеки від 15 жовтня 2004 року
визнано недійсним, вважав неналежним
доказом в розумінні ст. 57 ЦПК України.

В порушення вимог ст.ст. 212, 303 ЦК
України, апеляційний суд не перевірив
поважність причин неподання належного
доказу та дійшов передчасного висновку
про порушення прав іпотекодержателя.

Крім того, відповідно до ст. 190 ЦК
України майном як особливим об'єктом
вважаються річ, сукупність речей, а
також майнові права та обов'язки.
Майнові права є неспоживною річчю та
визнаються речовими правами.

Закон України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні» дає визначення
поняття «майнові права», які можуть
оцінюватися, як будь-які права,
пов'язані з майном, відмінні від права
власності, у тому числі права, які є
складовими частинами права власності
(права володіння, розпорядження,
користування), а також інші специфічні
права (права на провадження діяльності,
використання природних ресурсів тощо)
та права вимоги (ст. 3 Закону).

Майнові права на нерухомість, що є
об'єктом будівництва (інвестування), не
є речовими правами на чуже майно,
оскільки об'єктом цих прав не є «чуже
майно», а також не є правом власності,
оскільки об'єкт будівництва
(інвестування) не існує, а тому не може
існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право, яке можна
визначити як «право очікування», є
складовою частиною майна як об'єкта
цивільних прав. Майнове право - це
обмежене речове право, за яким власник
цього права наділений певними, але не
всіма правами власника майна, та яке
засвідчує правомочність його власника
отримати право власності на нерухоме
майно чи інше речове право на
відповідне майно в майбутньому.

Таким чином, майнове право - це
обумовлене право набуття в майбутньому
прав власності на нерухоме майно, яке
виникає тоді, коли виконані певні, але
не всі правові передумови, що є
необхідними й достатніми для набуття
речового права.

Судами встановлено, що позивачі
виконали свої грошові зобов'язання за
Договором, повністю сплативши вартість
об'єкта будівництва, тобто вчинили дії,
спрямовані на виникнення юридичних
фактів, необхідних і достатніх для
отримання права вимоги переходу права
власності на об'єкт будівництва або
набуття майнових прав на цей об'єкт, а
тому фактично набули майнові права на
майно.

Враховуючи, що позивачі є законними
власниками майнових прав на спірну
квартиру, тому висновок суду першої
інстанції про задоволення позову щодо
визнання за ними майнових прав на
квартиру є помилковим, оскільки
повторного визнання зазначених прав у
судовому порядку не потрібно.

За таких обставин, рішення суду першої
та апеляційної інстанції апеляційного
підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 344 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 23 жовтня 2013
року та рішення апеляційного суду м.
Києва від 18 червня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

П.О. Гвоздик

Судді:

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

І.М. Завгородня