Справа № 603/580/14-ц
Провадження №2/603/177/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2014 р.
м.Монастириська

Монастириський районний суд у складі:

головуючого судді Галіяна І. М.

при секретарі Пшеничняк В.Й.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Монастириського районного суду
Тернопільської області цивільну
справу

за позовом ОСОБА_1

до Доброводівської сільської ради
Монастириського району Тернопільської
області

про визнання права власності на
спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до
Монастириського районного суду
Тернопільської області з позовом, в
якому просить визнати за ним право
власності на спадкове майно, а саме, на
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами, який
знаходиться по АДРЕСА_1, після смерті
ОСОБА_2.

На обґрунтування позовних вимог
позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер
ОСОБА_2. Після його смерті відкрилася
спадщина на спадкове майно, а саме, на
житловий будинок з належними до нього
будівлями та спорудами, який
знаходиться по АДРЕСА_1, який належить
до колгоспного двору, що складається з
п'яти чоловік, головою якого був ОСОБА_2
і на яке від імені померлого на його
користь було складено заповіт.

ОСОБА_3 звернувся в Монастириську
державну нотаріальну контору для
оформлення спадщини але йому було
відмовлено в зв'язку з відсутністю
правовстановлюючих документів на
спадкове майно.

Позивач в судове засідання не з'явився,
суду подав заяву про розгляд справи у
його відсутності, позовні вимоги
підтримує повністю, просить суд позов
задовольнити.

Представник Доброводівської сільської
ради в судове засідання не з'явився,
суду подав заяву в якій просить судовий
розгляд справи проводити за
відсутності представника
Доброводівської сільської ради
Монастириського району Тернопільської
області, позовні вимоги визнає.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності.

Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі
неявки в судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, чи в разі
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи,
проаналізувавши доводи позовної заяви,
повно та всебічно дослідивши обставини
справи та докази на їх підтвердження,
суд не вбачає підстав для відкладення
справи і вважає можливим розглянути її
на підставі наявних у справі доказів та
приходить до переконання, що позовні
вимоги позивача підлягають до
задоволення виходячи із наступного.

Статтею 346 Цивільного Кодексу України
(далі - ЦК України) передбачено, що
однією з підстав припинення права
власності є смерть власника.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у
віці 68 років помер ОСОБА_2, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 виданого 17.01.2009 року,
актовий запис №01. Після смерті
спадкодавця відкрилась спадщина на
належне йому майно.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 належав житловий будинок з
надвірними будівлями будівлями, який
знаходиться по АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
особистої власності на
будинковолодіння і який відносився до
соціальної групи «колгоспний двір», що
складався із п'яти членів (а.с. 13),
довідкою виданою виконавчим комітетом
Доброводівської сільської ради
Монастириського району Тернопільської
області №321 від 31.07.2014 року (а.с.9).

Згідно заповіту, складеного 18.09.2008 року
та зареєстрованого в реєстрі №175
ОСОБА_2

(а.с.6), останній на випадок своєї смерті
заповів належний йому на праві
особистої власності жилий будинок з
надвірними будівлями, що знаходиться
по АДРЕСА_1 ОСОБА_1, а тому позивач по
справі - ОСОБА_1, має право на
спадкування згідно заповіту після
смерті ОСОБА_2

Як слідує із листа державного
нотаріуса Монастириської державної
нотаріальної контори №689/01-16 від 29.07.2014
року, позивачу було відмовлено у видачі
свідоцтва на спадщину за заповітом на
будинковолодіння з підстав
неможливості встановити власників
частини будинку.

За п. 4 Перехідних положень Цивільного
кодексу України 2003 року, щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.ст. 120-121, ст. 123 ЦК
Української РСР ( 1963 року) майно
колгоспного двору належить його членам
на праві сумісної власності. Володіння,
користування та розпорядження майном
колгоспного двору здійснюється тільки
за згодою всіх членів двору. При поділі
майна колгоспного двору розмір часток
членів колгоспного двору визнається
рівними.

Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР
від 26 березня 1991 року № 885-12 "Про
введення в дію Закону Української РСР
"Про власність" (що була чинною на час
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що правила, які містяться в
Законі Української РСР "Про власність"
і були передбачені Законом СРСР "Про
власність в СРСР", застосовуються з дня
введення в дію Закону СРСР, тобто з 1
липня 1990 року.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених у
п. 6 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року
"Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності" - положення статей 17, 18
Закону України "Про власність" щодо
спільної сумісної власності
поширюються на правовідносини, які
виникли після введення в дію цього
Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше,
застосовується діюче на той час
законодавство. Зокрема, спори щодо
майна колишнього колгоспного двору,
яке було придбане до 15 квітня 1991 року,
мають вирішуватися за нормами, що
регулювали власність цього двору, а
саме:

а) право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні. Такими, що втратили
це право, вважаються працездатні члени
двору, які не менше трьох років підряд
до цієї дати не брали участі своєю
працею і коштами у веденні спільного
господарства двору (в цей строк не
включається час перебування на дійсній
строковій військовій службі, навчання
в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору
визначається виходячи з рівності
часток усіх його членів, включаючи
неповнолітніх та непрацездатних.
Частку працездатного члена двору може
бути зменшено або відмовлено у її
виділенні при недовгочасному його
перебуванні у складі двору або
незначній участі працею чи коштами в
господарстві двору. Особам, які вибули
з членів двору, але не втратили права на
частку в його майні, вона визначається
виходячи з того майна двору, яке було на
час їх вибуття і яке збереглося.

На витребування частки з майна
колишнього колгоспного двору, що
збереглося на 15 квітня 1991 року,
поширюється загальний трирічний строк
позовної давності. Розгляд позову про
право на майно колишнього колгоспного
двору не залежить від вирішення питань
землекористування.

Як встановлено у судовому засіданні,
усі члени колгоспного двору не ставили
питання про витребування частки у
майні колгоспного двору.

За таких обставин, суд вважає, що
позивачем доведено обставини
викладені ним у позовній заяві, а отже,
він, як спадкоємець за заповітом має
право на житловий будинку з надвірними
будівлями та спорудами.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1222 ЦК України передбачено, що
спадкоємцями за заповітом і за законом
можуть бути фізичні особи, які є живими
на час відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд
приходить до висновку, що в даному
випадку порушене право власності, яке
підлягає захисту, а позов до
задоволення шляхом визнання за
позивачем ОСОБА_1 права власності на
успадковане за заповітом майно, що
належало померлому ОСОБА_2, а саме на
житловий будинок з надвірними
будівлями.

Крім того, відповідач позов визнав, не
заперечує проти його задоволення.

Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі
визнання відповідачем позову суд, за
наявності на те законних підстав,
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Враховуючи, що визнання відповідачем
позову не суперечить закону та не
порушує прав, свобод та інтересів
третіх осіб, суд приймає таке визнання
і виносить рішення про задоволення
позову повністю.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 10, 60, 212, 215, 294 ЦПК України, ст.ст. 120,
121, 123 ЦК УРСР, Закону Української РСР
"Про власність", ст.ст. 392, 1218, 1222, 1223, 1268
ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання
права власності на спадкове майно -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності на:

- житловий будинок з надвірними
будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1,
а саме, одноповерховий житловий
будинок загальною площею 64.4 кв.м.,
житловою площею 38,9 кв.м., стіни-цегла
під літерою «А», Літня кухня «Б» стіни -
цегла, Сарай «В» стіни - дошка, Сарай «Г»
стіни - цегла, Огорожа №1 - сітка
металева, що належали ОСОБА_2, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засідання під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається до
апеляційного суду Тернопільської
області через Монастириський районний
суд Тернопільської області.

Суддя І. М. Галіян