Справа №784/102/14 24.07.2014 24.07.2014 23.07.2014
Провадження №22-ц/784/1804/14
Говуючий у першій інстанції: Ітрін М.В.
Доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В.,
Буренкової К.В.,

із секретарем судового
засідання: Горенко Ю.В.

за участю: позивача ОСОБА_3,
представника відповідача Тіщенко Г.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні, цивільну справу
за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Новоодеського районного
суду Миколаївської області від 29
квітня 2014 року ухваленого за позовом

ОСОБА_3

до

Комунального підприємства
«Міжнародний аеропорт Миколаїв»

про

визнання незаконним і скасування
наказу про звільнення з роботи,
поновлення на посаді, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного

прогулу і моральної
шкоди

в с т а н о в и л
а:

В липні 2013 року ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до
Комунального підприємства
«Міжнародний аеропорт Миколаїв» про
визнання незаконним і скасування
наказу про звільнення з роботи,
поновлення на посаді, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу і моральної шкоди.

Позивач зазначав, що з вересня 2006
року перебував у трудових відносинах
з відповідачем, а з 1 листопада 2011 року
на посаді начальника юридичного
відділу 5 лютого 2013 року подав заяву на
відпустку тривалістю 10 днів, яку в
подальшому продовжував через
перебування на лікарняному та за
заявою про невикористану відпустку.

По закінченню відпустки 22 травня
2013 року його було повідомлено про
звільнення з посади. Проте копію
наказу про його звільнення, трудову
книжку позивач не отримував та не було
проведено з ним повного розрахунку.
Позивач є членом профспілкової
організації «Авіатор», яка згоди на
його звільнення не надавала.

Посилаючись на те, що при
звільненні не дотримано вимог ст. 40
КЗпП України, ОСОБА_3 просив визнати
незаконним та скасувати наказ про
звільнення з роботи, поновити на
посаді, стягнути середній заробіток за
час вимушеного прогулу та моральну
шкоду.

Рішенням Новоодеського
районного суду Миколаївської області
від 29 квітня 2014 року в задоволенні
позовних вимог - відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі
ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його вимоги в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які приймали участь у
справі, дослідивши матеріали справи в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Районний суд, відмовляючи в
задоволенні позову, виходив з того,
що при звільненні з роботи позивача
роботодавцем було дотримано вимог
закону щодо порядку та підстав
звільнення.

Проте з таким висновком суду
погодитись не можна, оскільки він не
відповідає обставинам справи.

Так, з матеріалів справи
вбачається і таке встановлено судом,
що позивач ОСОБА_3 з 27 червня 2006
року перебуває в трудових відносинах
з відповідачем Комунальним
підприємством «Міжнародний аеропорт
Миколаїв» (а.с. 71-72, 217-219). З 25 жовтня
2011 року ОСОБА_3 прийнято на посаду
начальника юридичного відділу
комунального підприємства про що
свідчить письмовий трудовий договір,
укладений сторонами на невизначений
строк (а.с. 73).

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України визначено, що трудовий
договір укладений на невизначений
строк, може бути розірваний
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках прогулу (в
тому числі і відсутності на роботі
більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до наказу виконуючого
обов'язки Генерального директора
комунального підприємства за № 51/к
позивача звільнено із займаної
посади за прогули без поважних
причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України (а.с. 58).

Підставою видання вказаного
наказу, як вбачається із його змісту,
стала доповідна записка на ім'я
генерального директора підприємства
юриста ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_3
був відсутній на робочому місці без
поважних причин з 11 лютого 2013 року по
день складання доповідної записки,
тобто по 25 лютого 2013 року (а.с. 57).

Проте, як вбачається із табелю
обліку робочого часу, прогулами у
працівника ОСОБА_3 значаться не
тільки дні зазначені в указаній
доповідній записці, а і дні 26, 27, 28
лютого 2013 року про які вказана в
наказі доповідна не містить
інформації, а на інші документи не
міститься посилань в наказі (а.с. 103).

Крім того, як вбачається із
заяви ОСОБА_3 на ім'я виконуючого
обов'язки директора підприємства від
5 лютого 2013 року, позивач просив
надати йому відпустку з 5 лютого 2013
року на 10 днів, в зв'язку з
необхідністю проходження лікування
(а.с. 7). На вказаній заяві від того ж
дня міститься резолюція керівника «В
наказ». Таким чином надання
відпустки на період з 5 по 15 лютого
2013 року включно є погодженим
належним чином з керівником
підприємства. Тому дні за період з 11
по 15 лютого 2013 року, які ввійшли в
період вказаної погодженої
відпустки, але відмічені в табелі
обліку робочого часу як прогули,
такими не являються.

При цьому, посилання в
оскаржуваному рішенні суду на
відсутність наказу про відпустку та
покази свідка ОСОБА_7 про те, що
позивач не надавав їй вказаної заяви
для реєстрації, є безпідставними,
оскільки, як зазначено вище заява
позивача про відпустку містить
позитивну резолюцію керівника, тому
її реєстрація та видання наказу, в
даному випадку є обов'язком
роботодавця.

Також, згідно з наказом № 79 від
7 вересня 2012 року про встановлення
неповного робочого часу в зв'язку із
змінами в організації виробництва
та праці в Комунальному підприємстві
«Міжнародний аеропорт Миколаїв» з 1
грудня 2012 року по 28 лютого 2013 року
введено новий режим роботи та
встановлено працівникам з п'ятиденною
робочою неділею неповний робочий
час, тобто семи годинний робочий
день та неповну робочу неділю, тобто
з графіком роботи 3 дні в неділю -
вівторок, середа, четвер (а.с. 170).

Висновок суду, про те, що
положення вказаного наказу не
стосуються позивача, є
немотивованими і такими, що
протирічать змісту цього наказу,
оскільки він не містить таких
виключень. Посилання відповідача на
зазначення в табелі обліку робочого
часу позивача п'ять днів в неділю, не
є належним доказом, оскільки не
підтверджена бухгалтерською довідкою
про оплату вказаних в табелі днів.
Довідка надана суду від 21 липня 2014
року не містить вказаної інформації
(а.с. 373).

Таким чином, з урахуванням
режиму роботи, встановленого
наведеним наказом щодо скороченого
робочого часу дні 16, 17, 18, 22, 23, 24 та 25
лютого 2013 року були вихідними днями.
Не зважаючи на вказане, дні 18, 22 та 25
лютого 2013 року, які є вихідними днями
на підприємстві, в табелі робочого
часу значаться як прогули. До цього
ж з 22 лютого по 26 лютого 2013 року
ОСОБА_3 перебував на лікарняному,
який направив на підприємство, однак
і ці дні вказані прогулами (а.с.11-12).

Враховуючи наведені протиріччя, а
також відсутність в наказі про
звільнення чіткого формулювання
порушення трудової дисципліни, тобто
в наказі не зазначено конкретні дні
(числа місяця), які адміністрація
підприємства вважала прогулами,
підставу звільнення позивача не
можна вважати визначеною.

Таким чином, висновок районного суду,
про визначеність прогулу з 11 по 28
лютого 2013 року, як підстави
звільнення та його доведеність,
протирічить вказаним письмовим
доказам по справі. При цьому докладні
працівника відділу кадрів та
керівника бюро пропусків, на які
послався суд, не впливають на
визначеність підстави звільнення,
оскільки на них не міститься посилань
в наказі про звільнення.

Так, згідно з положеннями ст. 149 КЗпП
України до застосування
дисциплінарного стягнення власник,
або уповноважений ним орган повинен
зажадати від порушника трудової
дисципліни пояснення.

При обранні виду дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
орган повинен враховувати ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду, обставини за
яких вчинено проступок і попередню
роботу працівника.

В матеріалах справи міститься лист
адміністрації підприємства від 18
лютого 2013 року в якому зазначена
пропозиція позивачу надання
пояснення в зв'язку з відсутністю на
роботі, однак дані про вручення
позивачу вказаного відправлення
відсутні (а.с. 226). Інших заходів щодо
отримання від позивача пояснень з
приводу його прогулів, відповідач
не вживав .

Таким чином, відповідачем не
було дотримано вказаної вимоги
закону, та не отримано від
позивача пояснень з приводу
прогулів, що унеможливило надання
об'єктивної оцінки поважності чи
неповажності причин скоєння
порушення трудової дисципліни та
прийняття відповідного рішення .

Суд же не звернув уваги на
наведені вимоги закону та не дав
оцінки вказаним обставинам.

Крім цього, частиною першою ст. 43
КЗпП України встановлено, що
розірвання трудового договору з
підстав передбачених пунктом 4. ст. 40
цього Кодексу, може бути проведено
лише за попередньою згодою
виборного органу (профспілкового
представника), первинної
профспілкової організації, членом
якої є працівник.

Так, на Комунальному підприємстві
діє первинна профспілкова
організація КП «Міжнародний аеропорт
Миколаїв». Голова профкому вказаної
організації, у відповіді на
звернення керівника підприємства
зазначив, що надає згоду на
звільнення ОСОБА_3 з займаної посади
за п. 4 ст. 40 КЗпП України та повідомляє,
що останній не є її членом (а.с. 187).

Проте, ОСОБА_3 є членом іншої
профспілкової організації, статут
якої зареєстровано в установленому
законом порядку та яка діє на
підприємстві з 2009 року, а саме
Профспілкова організація «Авіатор»
(а.с. 76, 79, 350-359).

Крім цього, згідно з даними Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України позивач є
головою даної профспілкової
організації (а.с. 77, 78) .

Відповідно до додаткових
гарантій, встановлених положеннями
ст. 252 КЗпТП України, працівникам
підприємств установ, організацій,
обраним до складу виборних
профспілкових органів, гарантуються
можливості для здійснення їх
повноважень. Притягнення до
дисциплінарної відповідальності
працівника, які є членами виборних
профспілкових органів, допускається
лише за попередньою згодою виборного
профспілкового органу, членами якого
вони є.

Звільнення ж членів виборчого
профспілкового органу, підприємства,
установи, організації, його
керівників, профспілкового
представника, крім випадків
додержання загального порядку ,
допускається за наявності згоди
виборного органу членом якого вони є,
а також вищого виборного органу цієї
професійної спілки (об'єднання
професійних спілок).

Як встановлено в судовому
засіданні, попередня згода
відповідних органів профспілкової
організації, членом якої є позивач,
тобто Профспілкової організації
«Авіатор», відповідачем КП
«Міжнародний аеропорт Миколаїв» не
була отримана, таке не спростовує і
представник відповідача.

З роз'яснень, які викладені в п.
16 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 6 листопада 1992 року, з
подальшими змінами, слідує що, в разі
передбачення чинним законодавством
що згода відповідного органу має
бути попередньою, суд бере до уваги
лише таку згоду, оскільки іншого
законом не передбачено.

Відповідно до правового висновку
викладеного в постанові Верховного
Суду України від 23 квітня 2014 року,
який згідно з положеннями ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковим для
застосування, звільнення члена
виборчого органу первинної
профспілкової організації
підприємства, установи, організації (у
тому числі структурних підрозділів),
його керівників, профспілкового
представника (там, де не обирається
виборний орган профспілки) без
попередньої згоди на це виборного
органу первинної профспілкової
організації профспілки та
вищестоящого органу цієї профспілки
(об'єднання профспілок) є порушення
вимог статей 43, 252 Кодексу законів про
працю України , статті 41 Закону
України від 15 вересня 1999 року «Про
професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності» та є підставою
для визнання звільнення незаконним.

Однак, районний суд не звернув увагу
на вказані положення закону, та
направив до відповідної
профспілкової організації запит
щодо погодження звільнення позивача
(а.с. 206 -210). Проте, враховуючи
необхідність отримання лише
попередньої згоди відповідних
виборних органів профспілкової
організації, посилання суду на
отримання листа від профспілкового
керівника та надання йому оцінки є
безпідставним.

Враховуючи, що роботодавцем не
було дотримано наведених вище вимог
закону, а таке є свідченням про
порушення встановленого законом
порядку звільнення працівника та
звільнення позивача з займаної ним
посади без законної підстави.

При цьому не можна прийняти до
уваги посилання представника
відповідача стосовно того, що КП
«Міжнародний аеропорт Миколаїв» не
було відомо про діяльність на
підприємстві Профспілкової
організації «Авіатор». Так, в
матеріалах справи міститься
колективний трудовий договір КП
«Міжнародний аеропорт Миколаїв» та
його Профспілкової організації
«Авіатор» на 2009 -2018 роки, а також
заява від представника первинної
профспілкової організації КП
«Міжнародний аеропорт Миколаїв» про
приєднання до вказаного колективного
договору (а.с. 113-116, 118). Надання
представником відповідача довідки
про внесення до ЄРДР 31 жовтня 2013
року заяви про фальсифікацію
вказаного колективного договору, не
спростовує його дію протягом
вказаного в ньому часу (а.с. 391).

Таким чином, наказ про
звільнення ОСОБА_3 є незаконним, що
тягне за собою відповідно до положень
ст. 235 КЗпП України поновлення його
на роботі.

При цьому, строк звернення до
суду, встановлений положеннями ст.233
КЗпП України, не є пропущеним,
оскільки встановлено, що вручення
наказу та трудової книжки відбулося
під час розгляду доної справи.
Направлення відповідних повідомлень
поштовим зв'язком позивачу не були
вручені.

За такого, оскаржуване рішення суду
про відмову в задоволенні позовної
заяви ОСОБА_3, в зв'язку з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, на підставі п. 3 ч. 1
ст. 309 ЦПК України, підлягає
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог та
поновлення позивача ОСОБА_3 на посаді
начальника юридичного відділу КП
«Міжнародний аеропорт Миколаїв».

При цьому, вимоги про скасування
наказу про звільнення та скасування
запису в трудовій книжці про
звільнення не підлягають задоволенню,
оскільки трудові права позивача
відновлені шляхом поновлення на
роботі, тому вказані вимоги є
зайвими.

Позовні вимоги про стягнення з
відповідача заробітної плати за час
щорічної відпустки, яка тривала, як
вважав позивач з 5 лютого по 22 травня
2013 року, підлягають частковому
задоволенню. Так, з наведених вище
висновків, слід вважати перебування
у відпустці позивача до 15 лютого 2013
року, тому неоплаченими за період
вказаної відпустки за виключенням
неробочих днів будуть лише дні 12, 13,
14 лютого 2013 року. Сума, яка підлягає
стягненню за вказані дні
становитиме 260, 99 грн. х 3 = 782 грн. 97
коп.

Розмір середньоденного
заробітку підтверджено відповідною
довідкою наданою роботодавцем (а.с. 67).

Вирішуючи позовні вимоги про
стягнення з комунального
підприємства суми середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
з урахуванням наведених висновків
щодо визначення періоду перебування
у відпустці, період вимушеного
прогулу слід визначити з 29 лютого 2013
року по день поновлення на роботі
тобто 24 липня 2014 року.

Так, з урахуванням встановленої на
підприємстві скороченої робочої
неділі, яка триває і на даний час, що
встановлено з пояснень сторін, за
вказаний період робочих днів
становить 213. Тому сума нарахованої
середньої заробітної плати
дорівнює 55589 грн. 88 коп. (260, 99 х 213).

Також не можна врахувати посилання
в апеляційній скарзі на те, що
зайнятість позивачем
підприємницькою діяльністю в області
права, виключає можливість
поновлення на роботі та стягнення на
його користь середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, не
ґрунтується на законі.

Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП
України, відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Враховуючи, обставини за яких
порушено трудові права позивача,
глибину та тривалість моральних
страждань позивача, колегія вважає
1000 грн. достатньою сумою для
компенсації завданої моральної
шкоди.

За такого, відповідно до положень п. 4
ч. 1 ст. 309 ЦПК України оскаржуване
рішення районного суду підлягає
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення про часткове
задоволення позову та поновлення
ОСОБА_3 на роботі на посаді
начальника юридичного відділу КП
«Міжнародний аеропорт Миколаїв»,
стягнення на користь позивача з
комунального підприємства 782 грн. 97
коп. заробітної плати за період
відпустки, 55589 грн. 88 коп. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
а всього 56372 грн. 85 коп., без
урахування обов'язкових платежів та
1000 грн. моральної шкоди. В іншій
частині позовних вимог слід
відмовити.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України судові витрати підлягають
розподілу шляхом їх стягнення з
відповідача на користь держави
враховуючи позовні вимоги
немайнового та майнового характеру, а
всього в сумі 807 грн. 32 коп. (121, 80 + 121, 80
+ 563, 72).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Новоодеського районного
суду Миколаївської області від 29
квітня 2014 року - скасувати, по справі
ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_3 до
Комунального підприємства
«Міжнародний аеропорт Миколаїв» про
поновлення на роботі задовольнити,
про стягнення заробітної плати за
час відпустки та стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди
- задовольнити частково.

ОСОБА_3 поновити на роботі на посаді
начальника юридичного відділу
Комунального підприємства
«Міжнародний аеропорт Миколаїв».

Стягнути з Комунального підприємства
«Міжнаородний аеропорт Миколаїв» на
користь ОСОБА_3 782 грн. 97 коп.
заробітної плати за час відпустки, 55589
грн. 88 коп. середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, а всього 56372
грн. 85 коп., без урахування
обов'язкових платежів, та 1000 грн.
моральної шкоди.

Стягнути з Комунального підприємства
«Міжнародний аеропорт Миколаїв» на
користь держави 807 грн. 32 коп.
судових витрат.

В задоволенні позовної заяви в
частині визнання наказу про
звільнення незаконним та
зобов'язання відповідача скасувати
запис у трудовій книжці про
звільнення відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: