АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7069/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Марченко Н. В. Доповідач - Куценко
Т.Р. Категорія 48
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

08 жовтня 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Волошина М.П.

при секретарі - Філіпповій К.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Апостолівського районного
суду Дніпропетровської області від 16
червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 у березні 2014 року звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
майна спільною сумісною власністю,
поділ майна подружжя, зобов'язання
усунути перешкоди в користуванні
майном, вселення, виключення майна з
числа спільної сумісної власності
/а.с.3-6/.

Рішенням Апостолівського районного
суду Дніпропетровської області від 16
червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково: зобов'язано
відповідача усунути перешкоди в
користуванні будинком АДРЕСА_2 шляхом
надання ОСОБА_3 дублікату ключів від
дверей вказаного будинку, вселено
ОСОБА_3 та неповнолітньою ОСОБА_4 за
місцем реєстрації до будинку АДРЕСА_2.
В іншій частині позовних вимог було
відмовлено. Вирішено питання щодо
судових витрат /а.с.70-73/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким в задоволені позовних вимог
ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі,
посилаючись на те, що судом неповно
з'ясовані обставини, що мають значення
для справи, та те, що рішення суду
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права
/а.с.77-80/.

Перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 08
жовтня 1994 року /а.с.8/. Від цього шлюбу
сторони мають неповнолітню доньку
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 9/.

Рішенням Апостолівського районного
суду Дніпропетровської області від 12
березня 2014 року шлюб був розірваний
/а.с.83/.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач 12 серпня 1994 року вселилася до
будинку за адресою АДРЕСА_2, що
підтверджується штампом реєстрації в
паспорті ОСОБА_3 /а.с.7 оборот/.

ОСОБА_2 на підставі договору дарування
від 24.01.1995 року належить ? частина
житлового будинку АДРЕСА_2 /а.с. 50-51/.

Звертаючись до суду ОСОБА_3 посилається
на те, що вона має право на цей будинок,
так як він був придбаний за їх з
відповідачем спільні кошти під час
шлюбу, вони зробили в будинку
капітальний ремонт, на що також були
витрачені кошти із сімейного бюджету,
тому просила визнати будинок об'єктом
спільної сумісної власності та
поділити його шляхом визнання за нею
права власності на 2/3 частини будинку
за відповідачем 1/3 частину.

Також позивач просила виключити зі
спільного майна подружжя квартиру
АДРЕСА_1, яка належить їй на підставі
договору дарування від 12.06.2012 року.

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині
задоволенню не підлягають.

Також, відповідно до ст. 161 ЖК УРСР
особи, що вселилися в жиле приміщення
відповідно до цієї статті як члени
сім'ї наймача, набувають рівного з
іншими членами сім'ї права
користування приміщенням, якщо при їх
вселенні між цими особами, наймодавцем,
наймачем та членами його сім'ї, які
проживають разом з ним, не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

Згідно ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в частині другій статті 64
цього Кодексу. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до норм ч.3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_3 вселилася у спірне
домоволодіння як член сім'ї власника,
зареєстрована у цьому приміщенні разом
з неповнолітньою донькою. Через
неправильну поведінку відповідача,
який вигнав їх з квартири, та змінив
замки, вони з донькою не можуть там
проживати.

При вищенаведених обставинах справи,
суд першої інстанції правильно прийшов
до висновку, що позовні вимоги в цій
частині підлягають задоволенню.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
ОСОБА_2 відносно того, що ОСОБА_3 з 2012
року в належному йому будинку АДРЕСА_2
не проживає, має на праві власності
інше житло де і мешкає разом з дитиною,
кошти на утримання його будинку та
сплату комунальних платежів не дає, а
тому необхідності у її вселенні немає,
а також доводи, що позивач втратила
право користування спірним
домоволодінням на підставі ч.2 ст.405 ЦК
України, відповідно якої член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом, то колегія суддів не може
прийняти їх до уваги, так як в даній
справі питання про визнання позивача
такою, що втратила право користування
спірним домоволодінням відповідачем
не ставилося і судом не вирішувалося.

Доводи апеляційної скарги висновки
суду не спростовують і не містять
посилання на нові факти чи засоби
доказування, які б вказували на
незаконність ухваленого в справі
рішення, а тому підлягають відхиленню.

Згідно до ст. 212 ЦПК України виключне
право оцінки доказів належить суду,
який має оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України,
колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Апостолівського районного
суду Дніпропетроської області від 16
червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Головуючий :
Куценко Т.Р.

Судді:
Волошин М.П.

Демченко Е.Л.