Ухвала

іменем україни

01 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Попович О.В., Савченко В.О.,
Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Бучанської міської ради
Київської області, треті особи:
виконавчий комітет Бучанської міської
ради Київської області, КП КОР
«Ірпінське бюро технічної
інвентаризації», відділ
Держземаганства у місті Буча Київської
області, приватний нотаріус
Ірпінського міського нотаріального
округу Київської області ОСОБА_5,
приватний нотаріус Ірпінського
міського нотаріального округу
Київської області ОСОБА_6, про визнання
договорів купівлі-продажу будинку та
земельної ділянки недійсними,
переведення прав і обов'язків покупця
на Ѕ частину будинку, скасування
рішення міської ради, усунення
перешкод у користуванні будинком і
земельною ділянкою, скасування
державних актів на право приватної
власності на земельні ділянки, за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
треті особи: Бучанська міська рада
Київської області, виконавчий комітет
Бучанської міської ради Київської
області, КП КОР «Ірпінське бюро
технічної інвентаризації», відділ
Держземаганства у місті Буча Київської
області, приватний нотаріус
Ірпінського міського нотаріального
округу Київської області ОСОБА_5,
приватний нотаріус Ірпінського
міського нотаріального округу
Київської області ОСОБА_6, КП «Бучацьке
бюро технічної інвентаризації»,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання правочину
дійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_2
на заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 17 січня 2014
року та рішення апеляційного суду
Київської області від 23 червня 2014
року,

за касаційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3
на рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 17 січня 2014 року
та рішення апеляційного суду Київської
області від 23 червня 2014 року та за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Київської області
від 23 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2009 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2про поділ
жилого будинку АДРЕСА_1 та усунення
перешкод у його користуванні та
користуванні земельною ділянкою, на
якій розташовано будинок, посилаючись
на те, що згідно рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 30
червня 2004 року за нею було визнано
право власності на Ѕ частину
вказаного будинку, власницею іншої
частини будинку є відповідач ОСОБА_2,
проте відповідач перешкоджає їй у
користуванні власністю.

Під час розгляду справи, ОСОБА_1
неодноразово збільшувала та
уточнювала позовні вимоги, заявивши їх
й до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Бучанської міської
ради Київської області, й остаточно
просила визнати недійсним та скасувати
рішення 20 сесії 5-го скликання
Бучанської міської ради Київської
області від 25 жовтня 2007 року №450-20-V у
частині передачі в особисту приватну
власність ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0, 1027 га, визнати недійсними
договори купівлі-продажу жилого
будинку АДРЕСА_1 та вказаної земельної
ділянки, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
30 грудня 2008 року, перевести на неї права
і обов'язки покупця Ѕ частини спірного
будинку, стягнувши на користь
відповідача ОСОБА_2 грошову
компенсацію вартості Ѕ частини жилого
будинку в розмірі 60 012
грн 50 коп., визнати недійсними та
скасувати державні акти на право
приватної власності на земельні
ділянки площею 0, 1000 га та 0, 0027 га, видані
13 березня 2008 року на ім'я ОСОБА_2, видані
25 травня 2010 року на ім'я ОСОБА_3 на
земельні ділянки площею 0, 0642 та 0, 0358 га,
зобов'язати відповідачів не чинити їй
перешкоди у користуванні будинком
АДРЕСА_1 та земельною ділянкою на якій
він розташований, зобов'язати останніх
звільнити будинок від належного їм
майна, визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0, 0642 біля спірного будинку,
укладений 28 травня 2010 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, стягнути на її
користь з відповідачів судові витрати
та витрати на правову допомогу.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
ОСОБА_2 незаконно отримала державні
акти на право приватної власності на
земельну ділянку, на якій розташовано
спірний будинок АДРЕСА_1, які в
подальшому за договором
купівлі-продажу від 30 грудня 2008
року відчужила на користь ОСОБА_3 не
врахувавши при цьому її переважне
право співвласника, передбачена ст. 362
ЦК України на купівлю частини цього
майна та розпорядившись належною їй Ѕ
частиною спірного будинку без її згоди.
ОСОБА_3 у свою чергу незаконно продав
частину спірної земельної ділянки
ОСОБА_4, чим також порушив її право на
землю, на якій розташовано жилий
будинок, Ѕ частина якого належить їй на
праві власності.

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася
до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1
про визнання договору купівлі-продажу
Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1,
укладеного 26 жовтня 2013 року між нею та
ОСОБА_1 дійсним, з підстав передбачених
ст. ст. 4, 41, 42, 47, 151, 153, 154, 224 ЦК УРСР (1963
року).

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 17 січня 2014
року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано
рішення 20 сесії 5-го скликання
Бучанської міської ради Київської
області від 25 жовтня 2007 року №450-20-V
у частині передачі ОСОБА_2 у власність
земельної ділянки площею 0, 1027 га біля
будинку АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу жилого будинку
АДРЕСА_1, укладений 30 грудня 2008 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки за
вказаною вище адресою, укладений 30
грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Визнано недійсними та скасовано
державні акти на право власності на
земельну ділянку площею 0, 1000 га серії
ЯД №768512 та площею 0, 0027 га серії ЯД №768511
від 13 березня 2008 року на ім'я ОСОБА_2, що
розташовані по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним та скасовано
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0, 0358 серії ЯЛ
№074909 та площею 0, 0642 серії ЯЛ №074910
видані 25 травня 2010 року на ім'я ОСОБА_3,
що розташовані по АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1
перешкод у користуванні належною їй
частиною будинку та земельної ділянки,
що розташовані по АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 23 червня 2014 року, зазначене
рішення міського суду в частині
відмови в задоволенні вимог про
переведення прав і обов'язків покупця
та визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладеного 28 жовтня 2010 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 скасовано й у вказаній
частині ухвалено нове рішення, яким
переведено на ОСОБА_1 права і обов'язки
покупця на Ѕ частину жилого будинку
АДРЕСА_1, із стягненням з позивача на
користь ОСОБА_2 грошової компенсації за
вказану частину будинку в розмірі 62 012
грн 50 коп.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0, 0642 га, розташованої по АДРЕСА_1,
укладений 28 травня 2010 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4

У іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_2, ОСОБА_3
просять ухвалені у справі судові
рішення в частині задоволення позовних
вимог ОСОБА_1 скасувати, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права і порушення
норм процесуального права.

ОСОБА_4 у поданій касаційній скарзі
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
мотивуючи вимоги порушенням судом норм
матеріального і процесуального права.

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалені у справі рішення судів таким
вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд
першої інстанції виходив з того, що
через укладення оскаржуваних
договорів купівлі-продажу спірного
будинку та земельної ділянки, були
порушені права позивача, як власника Ѕ
частини жилого будинку, а відтак
вказані договори підлягають визнанню
недійсними. Також судом зазначено про
незаконність отримання відповідачами
державних актів на всю спірну земельну
ділянку, на якій розташовано будинок,
частина якого належить позивачу на
праві власності.

Апеляційний суд фактично погодився з
такими висновками суду при цьому
зазначив, що ОСОБА_1, як співвласник
спірного жилого будинку, відповідно до
вимог ст. 362 ЦК України має переважне
право перед іншими особами на купівлю
його частини, що є підставою для
переведення на неї прав ї обов'язків
покупця Ѕ частини вказаного будинку.
Крім того суд апеляційної інстанції
послався на порушення прав позивача
при укладенні договору купівлі-продажу
земельної ділянки, укладеного між
ОСОБА_7 та ОСОБА_4 й невідповідність
цього договору вимогам закону, що є
підставою для визнання його недійсним.

Проте погодитися з такими висновками
судів як першої так і апеляційної
інстанції не можна.

Так, відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 362 ЦК
України у разі продажу частки у праві
спільної часткової власності
співвласник має переважне право перед
іншими особами на її купівлю за ціною,
оголошеною для продажу, та на інших
рівних умовах, крім випадку продажу з
публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної
часткової власності зобов'язаний
письмово повідомити інших
співвласників про намір продати свою
частку, вказавши ціну та інші умови, на
яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від
здійснення переважного права купівлі
чи не здійснять цього права щодо
нерухомого майна протягом одного
місяця, а щодо рухомого майна - протягом
десяти днів від дня отримання ними
повідомлення, продавець має право
продати свою частку іншій особі.

У разі продажу частки у праві спільної
часткової власності з порушенням
переважного права купівлі співвласник
може пред'явити до суду позов про
переведення на нього прав та обов'язків
покупця. Одночасно позивач
зобов'язаний внести на депозитний
рахунок суду грошову суму, яку за
договором повинен сплатити покупець (ч.
4 ст. 362 ЦК України).

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
під час розгляду позову про
переведення на підставі статті 362 ЦК
прав та обов'язків покупця за договором
купівлі-продажу, укладеним з
порушенням переважного права купівлі
частки у праві спільної часткової
власності, суду слід виходити з дійсної
вартості частки на час розгляду справи.
Невнесення одночасно з пред'явленням
позову на депозитний рахунок суду
грошової суми, яку за договором повинен
сплатити покупець, є підставою для
відмови в позові.

У разі порушення переважного права
купівлі частки в праві спільної
часткової власності рішення суду, яким
задоволено позов співвласника
нерухомого майна про переведення на
нього прав та обов'язків покупця, є
підставою для державної реєстрації
права власності у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно.

Вирішуючи такі спори, суд не має права
задовольняти позови про визнання
правочину недійсним, якщо його метою є
переведення на позивача (співвласника
майна) прав та обов'язків покупця,
оскільки цивільним законодавством
передбачено інші наслідки порушення
положення частини четвертої статті 362
ЦК.

На порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
положення закону уваги не звернув,
роз'яснень, наданих у постанові Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
не врахував, не встановив усіх дійсних
обставин справи, зокрема вартість
спірного жилого будинку на час
розгляду справи, доводів відповідачів
щодо відсутності підстав для
переведення на позивача прав і
обов'язків покупця не перевірив й
дійшов помилкового висновку про
задоволення таких вимог ОСОБА_1 з
одночасним визнанням недійсним
договору купівлі-продажу, за яким були
переведені права.

Крім того, апеляційним судом взагалі не
обґрунтовані й не вмотивовані висновки
щодо визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

За таких обставин ухвалене судом
апеляційної інстанції судове рішення
не можна вважати законним та
обґрунтований й воно підлягає
скасуванню.

Разом з тим не може залишитися в силі й
рішення суду першої інстанції.

Судами встановлено, що рішенням
Ірпінського міського суду Київської
області від 30 червня 2004 року визнано за
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на
спадкове майно у вигляді Ѕ частини за
кожною на жилий будинок АДРЕСА_1 та по Ѕ
частині за кожною на грошовий вклад
НОМЕР_1, відкритого на ім'я ОСОБА_8 у
Ірпінському відділенні «Ощадбанку».

13 березня 2007 року ОСОБА_2 на підставі
рішення 20 сесії 5-го скликання
Бучанської міської ради Київської
області від 25 жовтня 2007 року №450-20-V
отримала державні акти на право
власності на земельні ділянки площею 0,
1000 га серії ЯД №768512 та площею 0, 0027 га
серії ЯД №768511.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 30 грудня 2008 року ОСОБА_2 продала
ОСОБА_3 жилий будинок АДРЕСА_1 та
земельну ділянку площею 0, 1000 га, на
якій розташовано вказаний будинок.

ОСОБА_3 на підставі цього договору
купівлі-продажу 25 травня 2010 року
отримав державні акти на право
власності на земельні ділянки площею 0,
0358 га - серії ЯЛ №074909, площею 0, 0642 га -
серії ЯЛ №074910, що розташовані по
АДРЕСА_1.

За договором купівлі-продажу від 28
травня 2010 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_4
земельну ділянку площею 0, 0642 га.

Згідно із положенням ЦК України, особа,
яка вважає, що її речові права порушені,
має право звернутися до суду як з
позовом про визнання відповідної угоди
недійсною (ст. ст. 215 -235), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст. ст. 330, 338).

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст. 203 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України,
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребування у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Згідно п. п. 21, 22 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
спір про повернення майна, що виникає з
договірних відносин або відносин,
пов'язаних із застосуванням наслідків
недійсності правочину, підлягає
вирішенню відповідно до законодавства,
яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні
договірні відносини або відносини,
пов'язані із застосуванням наслідків
недійсності правочину, спір про
повернення майна власнику підлягає
вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо власник вимагає повернення свого
майна з володіння особи, яка незаконно
ним заволоділа, така позовна вимога
підлягає розгляду та вирішенню також
за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати це майно з незаконного
володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).
Якщо в такій ситуації (саме так
обґрунтовано підставу позову)
пред'явлений позов про визнання
недійсними договорів про відчуження
майна, суду під час розгляду справи
слід мати на увазі правила, встановлені
статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні
розмежовувати, що коли майно придбано
за договором в особи, яка не мала права
його відчужувати, то власник має право
на підставі статті 388 ЦК звернутися до
суду з позовом про витребування майна у
добросовісного набувача, а не з позовом
про визнання договору про відчуження
майна недійсним. Це стосується не лише
випадків, коли укладено один договір із
порушенням закону, а й випадків, коли
спірне майно відчужено на підставі
наступних договорів.

Разом з тим, ст. 3 ЦПК України
передбачено, що кожна особа має право в
порядку,встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, розглядає справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України
підставами позову, які відповідно до
ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може
змінити без згоди позивача, є
обставини, якими останній обґрунтовує
вимоги, а не саме по собі посилання на
певну норму закону.

Тому в разі посилання позивача не на ту
норму закону, суд уточнює підстави
позову й застосовує норму закону, яка
їм відповідає, незалежно від згоди на
це позивача.

Звертаючись до суду з даним позовом
ОСОБА_1 просила визнати недійсними як
договір купівлі-продажу спірного
будинку й земельної ділянки від 30
грудня 2008 року так і наступний договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки від 28 травня 2010 року на
підставі вимог ст. 317, 319 ЦК України,
посилаючись лише на порушення своїх
прав власника частини вказаного майна.

У порушення вищезазначених вимог
закону та ст. ст. 213, 214 ЦПК України, суд
першої інстанції не з'ясував предмет і
підстави заявленого ОСОБА_1, позову, не
встановив характер спірних
правовідносин й правову норму, що
підлягає застосуванню до них, не
визначився з тим, якім чином можуть
бути поновлені права позивача,
унаслідок чого припустився помилки у
застосуванні вимог матеріального
права.

Зазначені порушення також залишилися
поза увагою суду апеляційної
інстанції, який вирішуючи позовні
вимоги про визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, не
звернув уваги на те, що ОСОБА_1 не є
стороною даного договору, а отже
позбавлена права вимоги визнання його
недійсним, а може лише заявляти позов
щодо витребування такого майна, за
наявності підстав, передбачених ст. 388
ЦК України.

Крім того, у порушення вимог ст. 11 ЦПК
України суди обох інстанцій взагалі не
розглянули й не вирішили зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання правочину дійсним.

Також суди попередніх інстанцій не
врахували положень п.3 ч. 2 ст.
258 ЦК України, згідно яких до вимог про
переведення на співвласника прав та
обов'язків покупця у разі порушення
переважного права купівлі частки у
праві спільної часткової власності (ст.
362 ЦК України) застосовується позовна
давність в один рік й відповідно
належним чином не перевірили
дотримання позивачем строку позовної
давності при зверненні до суду з даним
позовом, й з урахуванням заявленого
відповідачем клопотання не з'ясували
наявності підстав для застосування
наслідків пропущення такого строку,
передбачених ст. 267 ЦК України.

З урахуванням вищевикладеного та
обставин, які свідчать про те, що судами
неправильно застосовано закон, що
призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення не можуть
вважатися законними й обґрунтованими,
вони в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню, а справа
передачі на новий розгляд до суду
першої інстанції, у ході якого
необхідно усунути зазначене вище та
ухвалити судове рішення відповідно до
закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити частково.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 17
січня 2014 року та рішення апеляційного
суду Київської області від 23
червня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.О.
Дьоміна

Судді:
О.В. Попович

В.О.
Савченко

О.В.
Ступак

С.П. Штелик