У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Остапчук Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8,
Львівського обласного комунального
підприємства «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
третя особа - П'ята Львівська державна
нотаріальна контора, про визнання
недійсним заповіту, визнання недійсним
витягу про реєстрацію прав власності
на спадкову квартиру, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, визнання
спадкоємцями першої черги та визнання
права власності на частку квартири, за
касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення
апеляційного суду Львівської області
від 30 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8,
Львівського обласного комунального
підприємства «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
в якому просили суд визнати недійсними:
заповіт, складений від імені ОСОБА_11
від 12 лютого 1996 року, посвідчений
Трускавецькою державною нотаріальною
конторою; витяг про реєстрацію права
власності на спірну квартиру АДРЕСА_1,
виданий на ім'я ОСОБА_8 від 02 грудня 2008
року № 2111605; свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, видане на ім'я
ОСОБА_8 від 05 листопада 2008 року П'ятою
Львівською державною нотаріальною
конторою; визнати за позивачами, як
спадкоємцями за законом першої черги
після смерті ОСОБА_10, право власності
на 3/64 частини вказаної квартири;
визнати за позивачами, як спадкоємцями
за правом представлення, право
власності на 13/96 частки кожного у
спірній квартирі після смерті бабусі -
ОСОБА_11; зобов'язати Львівське обласне
комунальне підприємство «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» видати позивачам
витяг про реєстрацію права власності
на належні їм частки у вказаній
квартирі.

В обґрунтування вимог позивачі
посилалися на те, що вони є рідними
дітьми ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3
року.

На день смерті їх батька позивачі, на
той час малолітні, з батьком та матір'ю
проживали у квартирі АДРЕСА_1, яка
складається із 4-х кімнат житловою
площею 58,3 кв. м, загальною площею 77,6 кв.
м.

Вказана квартира була кооперативною і
на той час членом ЖБК № 57 була ОСОБА_11
(мати покійного ОСОБА_10 та бабця
позивачів).

З часу народження ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 року, проживали у
спірній квартирі.

За час проживання у спірній квартирі
батьки позивачів приймали участь у
сплаті пайових внесків за квартиру,
загальна сума яких становила 8 145
карбованців, із них батько позивачів
особисто оплатив 478 карбованців 40 коп.,
які ним були внесені в ощадну касу у
грудні 1985 року. Сплату решти пайових
внесків здійснювала ОСОБА_11 разом із
своїм чоловіком - ОСОБА_7

ОСОБА_7 (чоловік ОСОБА_11 та дід
позивачів) помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року,
після смерті якого відкрилася спадщина
на Ѕ частини паю на спірну квартиру.

Позивачі вважали, що після смерті діда
спадкоємцями за законом першої черги
були в рівних частинах: вони - ОСОБА_6,
ОСОБА_7, їх матір ОСОБА_12 (за правом
представлення після смерті чоловіка та
батька ОСОБА_10), бабуся ОСОБА_11, тітка
ОСОБА_13, брат батька ОСОБА_8

У 1991 році ОСОБА_12 у свої інтересах та
інтересах позивачів, на той час
неповнолітніх, після смерті ОСОБА_10
звернулася у шестимісячний строк із
письмовою заявою про прийняття
спадщини до П'ятої Львівської
державної нотаріальної контори, однак
їй було відмовлено.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 13 лютого 2004 року ОСОБА_14
визнано такою, що втратила право
користування спірною квартирою.

ОСОБА_15 визнано такою, що має право на
користування спірною квартирою.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено
частково і визнано його таким, що має
право на користування спірною
квартирою. Зобов'язано ОСОБА_11 не
чинити перешкод своєму внукові та
внучці в користуванні і вселенні у
вказану квартиру. У визнанні довідки
ЖБК № 57 недійсною відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 21 червня 2004 року рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 13 лютого 2004 року в частині відмови в
позові про втрату права на житло і
зустрічного позову про усунення
перешкод в користуванні житлом ОСОБА_15
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким визнано такою, що втратила право
на користування квартирою по АДРЕСА_1,
ОСОБА_15

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/20
частини квартири по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року померла ОСОБА_11
(бабуся), і позивачі, як діти покійного
її сина, в шестимісячний строк
звернулися з письмовою заявою про
прийняття спадщини як спадкоємці за
правом представлення. Однак отримати
свідоцтво про право власності на
вказану частку не змогли, оскільки
єдиним власником спірної квартири є
ОСОБА_8, який отримав його на підставі
дубліката заповіту, посвідченого 12
лютого 1996 року, виданого Трускавецькою
державною нотаріальною конторою.

Посилаючись на вказані обставини,
позивачі вважали, що порушено їх право
власності на 1/20 частки квартири, яка
визнана за ОСОБА_7 на підставі рішення
апеляційного суду Львівської області,
а також на 3/32 частини вказаної
квартири, що належить їм за правом
представлення після смерті ОСОБА_10

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 14 травня 2013 року позовні
вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним заповіт, складений
від імені ОСОБА_11 на ім'я ОСОБА_8,
посвідчений Трускавецькою державною
нотаріальною конторою 12 лютого 1996 року,
за реєстровим № 1221, в частині
спадкування 1/20 частини квартири
АДРЕСА_1.

Визнано недійсним витяг з реєстру прав
власності на спадкову квартиру АДРЕСА_1
від 02 грудня 2008 року № 2111605 в частині
спадкування 1/20 частки квартири
АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, видане 05
листопада 2008 року на ім'я ОСОБА_8, П'ятою
Львівською державною нотаріальною
конторою, за реєстраційним № 3-2994, в
частині спадкування 1/20 частини
квартири АДРЕСА_1. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 30 квітня 2014 року рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 14 травня 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, видане 05
листопада 2008 року державним нотаріусом
П'ятої Львівської державної
нотаріальної контори, зареєстроване в
реєстрі за № 3-2994, на ім'я ОСОБА_8 в
частині спадкування ним 3/32 ідеальної
частини спадкового майна - квартири
АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/32
ідеальної частки у спадковому майні -
квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом після смерті батька -
ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 порушує
питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанції із залишенням у
силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_16,
ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_2, 26
жовтня 1956 року уклали шлюб, який
зареєстрували у Рожнятівському
районному бюро РАЦС Станіславської
області.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_16 помер.

Спадкоємцями першої черги за законом
після смерті ОСОБА_16 були ОСОБА_11
(дружина), ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_13 (діти).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_10 (син
ОСОБА_16 та батько позивачів).

У 1991 році ОСОБА_12 (мати позивачів) у
своїх інтересах та інтересах
позивачів, які на той час були
малолітніми, після смерті чоловіка -
ОСОБА_10, звернулася у шестимісячний
строк із письмовою заявою про
прийняття спадщини до П'ятої
Львівської державної нотаріальної
контори, однак їй було відмовлено.

Згідно з довідкою від 18 травня 1993 року
№ 50 ОСОБА_11 належить кооперативна
квартира АДРЕСА_1, яка станом на 01 січня
1986 року повністю внесла свій пайовий
внесок за вказану квартиру в сумі 8 175
карбованців. На підставі вказаної
довідки ЛМБТІ та ЕО видано
реєстраційне посвідчення від 10 січня
1993 року № 10371, реєстровий номер 24422354.

12 лютого 1996 року ОСОБА_11 (мати ОСОБА_10 та
бабця позивачів) склала заповіт,
посвідчений Трускавецькою державною
нотаріальною конторою Львівської
області, зареєстрований в реєстрі за №
1221, яким все належне їй майно, де б воно
не було і з чого б воно не складалося, і
взагалі все те, що буде їй належати на
день смерті, і на що вона за законом
матиме право, заповіла своєму синові -
ОСОБА_8

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 13 лютого 2004 року ОСОБА_14
визнано такою, що втратила право
користування спірною квартирою.

ОСОБА_15 визнано такою, що має право на
користування спірною квартирою.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено
частково і визнано його таким, що має
право на користування спірною
квартирою. Зобов'язано ОСОБА_11 не
чинити перешкод своєму внукові та
внучці в користуванні і вселенні у
вказану квартиру. У визнанні довідки
ЖБК № 57 недійсною відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 21 червня 2004 року рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 13 лютого 2004 року в частині відмови в
позові про втрату права на житло і
зустрічного позову про усунення
перешкод в користуванні житлом ОСОБА_15
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким визнано такою, що втратила право
на користування квартирою по АДРЕСА_1,
ОСОБА_15

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/20
частини квартири по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_11 померла.

Згідно з спадковою справою № 627/08, яка
заведена 08 квітня 2008 року П'ятою
Львівською державною нотаріальною
конторою, у встановлений
законодавством строк в нотаріальну
контору із заявами про прийняття
спадщини, а саме: спадкового майна
ОСОБА_11, звернулися ОСОБА_7, ОСОБА_6,
ОСОБА_13 та ОСОБА_8

05 листопада 2008 року державним
нотаріусом П'ятої Львівської державної
нотаріальної контори ОСОБА_8 видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на спадкове майно - квартиру
АДРЕСА_1 та зареєстровано в реєстрі за
№ 3-2994.

Визнаючи недійсним заповіт в частині
спадкування 1/20 частини спірної
квартири, суд першої інстанції виходив
з того, що ОСОБА_11 склала заповіт на ім'я
відповідача, яка на день її смерті у
повному обсязі не належала, оскільки 1/20
її частини за рішення апеляційного
суду належала ОСОБА_10 Внаслідок чого
вважав, що підлягає і визнанню
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на 1/20 частини
спірної квартири та визнанню недійсним
витяг з реєстру права власності на
спадкову квартиру. Відмовляючи в
задоволенні іншої частини позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що такі вимоги не доведені.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги частково, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що спадщину у
вигляді Ѕ частини спірної квартири
після смерті ОСОБА_16 прийняли у рівних
частинах його діти та його дружина. При
цьому суд апеляційної інстанції
вважав, що заяви про відмову від
спадкових прав не можуть свідчити про
належну відмову від них, оскільки
подані після закінчення
шестимісячного строку.

Також суд апеляційної інстанції
виходив з того, що ОСОБА_10 вступив в
управління спадковим майном батька,
оскільки проживав у спірній квартирі
зі своєю сім'єю і став власником 1/8
частини паєнагромадження. Оскільки
ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер, то
спадщину після його смерті на все його
майно прийняли його діти та дружина,
тому вважав, що свідоцтво про право на
спадщину за заповітом в частині 3/32
ідеальної частки спірної квартири
підлягає визнанню недійсним.

Разом з тим, оскільки рішенням
апеляційного суду Львівської області
від 21 червня 2004 року за ОСОБА_7 (сином
ОСОБА_10) вже визнано право власності на
1/20 частини спірної квартири, а ОСОБА_14
(дружина ОСОБА_10) з позовними вимогами
про визнання за нею права власності на
частку у спадковому майні в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_10 не зверталася, тому право
власності на 1/32 ідеальної частки
вказаної квартири слід визнати лише за
ОСОБА_6

Також суд апеляційної інстанції
вважав, що відсутні підстави для
визнання недійсним заповіту, оскільки
не доведено відсутність волі
спадкодавця.

В частині позовних вимог про визнання
недійсним витягу з державного реєстру
прав власності на спадкову квартиру
суд апеляційної інстанції виходив з
того, що такий не є правовстановлюючим
документом, тому відсутні підстави для
визнання його недійсним.

Вирішуючи спір про визнання заповіту
недійсним та відмовляючи у задоволенні
позову в цій частині, суд апеляційної
інстанції правильно виходив з того, що
позивачами не доведено відсутність
волевиявлення ОСОБА_11 на складання
заповіту на ім'я свого сина - ОСОБА_8

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_7 про визнання за ним права
власності на 1/20 частини спірної
квартири, суд апеляційної інстанції
правильно керувався положеннями ст. 61
ЦПК України та обґрунтовано виходив з
того, що за ним вже визнано право
власності на вказану частину спірної
квартири рішенням апеляційного суду
Львівської області від 21 червня 2004
року.

У частині позовних вимог про визнання
недійсним витягу з реєстру прав
власності на спадкову квартиру судом
апеляційної інстанції також
обґрунтовано відмовлено в задоволенні
вказаних позовних вимог, оскільки
витяг не є правовстановлюючим
документом, за яким виникають права та
обов'язки сторін у справі.

Проте з іншими висновками суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна.

За змістом п. 5 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України 2003 року
правила книги шостої ЦК України
застосовуються до спадщини, яка
відкрилася, але не була прийнята ніким
із спадкоємців до набрання чинності
цим Кодексом, якщо спадщина була
прийнята до 01 січня 2004 року -
застосовується ЦК Української РСР 1963
року.

Згідно із ч. 1 ст. 524 ЦК України
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом.

До складу спадщини входять лише ті
права та обов'язки, носієм яких за життя
був сам спадкодавець і які належали
йому на законних підставах. Не набуття
права власності на річ спадкоємцем не
дає підстав для виникнення такого
права у спадкоємців.

Вирішуючи позови спадкоємців про право
власності на жилий будинок (квартиру),
його (її) поділ в натурі, а також
питання, пов'язані з визначенням
вартості будівель, судам слід
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що є
викладенні в постанові від 04 жовтня 1991
року № 7 «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок», в
постанові від 22 грудня 1995 року № 20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
(п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 червня 1983 року № 4 «Про
практику розгляду судами України справ
про спадкування») (далі - Постанова).

Згідно з ст. 15 Закону України «Про
власність» (у редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин) член
ЖБК, який повністю вніс свій пайовий
внесок за квартиру, надану йому в
користування, набуває право власності
на квартиру і вправі розпоряджатись
нею на свій розсуд - продавати,
заповідати, обмінювати, в тому числі на
інше жиле приміщення у будинку
державного або громадського житлового
фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок
(частину будинку), що належить
громадянину на праві власності і
вчиняти відносно неї інші угоди, що не
заборонені законом.

Пай, внесений подружжям в ЖБК у період
сумісного проживання за рахунок
спільних коштів, а також за рахунок
коштів, подарованих подружжю або
одержаних ним у позичку, а після повної
сплати пайового внеску - квартира, є їх
спільним майном (п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 вересня
1987 року № 9 «Про практику застосування
судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи»).

Як роз'яснено у п. 11 Постанови, слід
звернути увагу судів на те, що у
випадках смерті до 1 липня 1990 року члена
житлово-будівельного,
дачно-будівельного або
гаражно-будівельного кооперативу,
члена садівницького товариства
спадщина відкривається не на квартиру,
дачу, гараж, садовий будиночок,
насадження, а на пай спадкодавця та
інші суми, які підлягають поверненню у
таких випадках.

Що стосується зазначених осіб, які
померли після 1 липня 1990 року, то таким
же чином відкривається спадщина, якщо
до дня смерті не були внесені повністю
пайові внески, а якщо на цей час
спадкодавцем був повністю внесений
пайовий внесок - спадщина
відкривається відповідно на квартиру,
дачу, гараж, садовий будиночок, інші
будівлі і насадження.

Вирішуючи спір та вважаючи, що після
смерті ОСОБА_16, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5
року, відкривалася спадщина на Ѕ
частини квартири та до його дружини,
дітей перейшло право на спадкове майно,
суд апеляційної інстанції у порушення
положень ст. ст. 303, 316 ЦПК України не
звернув уваги на вказані норми
матеріального права, не врахував, що
член ЖБК, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, надану йому
в користування, набуває право
власності на квартиру з 26 березня 1991
року (з дня набрання чинності Законом
України «Про власність»), при цьому не
врахував, що у випадках смерті до 1
липня 1990 року члена
житлово-будівельного кооперативу
спадщина відкривається не на квартиру,
а на пай спадкодавця та інші суми, які
підлягають поверненню у таких
випадках.

Разом з тим суд апеляційної інстанції
не врахував, що вимог щодо паю
спадкодавця та стягнення сум, які
підлягають поверненню у такому
випадку, позивачами не заявлялося.

З огляду на викладене рішення суду
апеляційної інстанції в частині
вирішення позовних вимог про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом в частині
спадкування ОСОБА_8 3/32 ідеальної
частини спадкового майна - квартири
АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_6 права
власності на 1/32 ідеальної частки у
спадковому майні - квартири АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом після
смерті батька - ОСОБА_10, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, не можна визнати
законним і обґрунтованим.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судом апеляційної
інстанції фактичних обставин, які
мають істотне значення для правильного
вирішення позову у вказаній частині,
що, у свою чергу, призвело до
неправильного вирішення заявлених
позовних вимог.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
дійшла висновку, що судом апеляційної
інстанції допущено порушення норм
матеріального та процесуального права
під час вирішення позовних вимог про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом в частині
спадкування ОСОБА_8 3/32 ідеальної
частини спадкового майна та визнання
за ОСОБА_6 права власності на 1/32
ідеальної частки у вказаній квартирі
(спадкове майно) за законом після
смерті батька - ОСОБА_10, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що призвело до
неправильного вирішення справи в цій
частині, у зв'язку з чим відповідно до
ст. 338 ЦПК України рішення суду
апеляційної інстанції у вказаній
частині підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 30 квітня 2014 року в частині
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом в частині
спадкування ОСОБА_8 3/32 ідеальної
частини спадкового майна - квартири
АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_6 права
власності на 1/32 ідеальної частки у
спадковому майні - квартири АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом після
смерті батька - ОСОБА_10, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, скасувати, справу в
цій частині передати на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Львівської області від 30 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук Д.О.
Остапчук