АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1- й інстанції: Калініченко
Доповідач: Гаращенко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 16 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи:
ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус
київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, про усунення перешкод у
користуванні квартирою та виселення,
за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа:
приватний нотаріус київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 09.09.2011 р. звернувся з позовом, в
якому просив усунути перешкоди у
користуванні належною йому квартирою
АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та
стягнути з відповідачів солідарно
збитки у розмірі 6 235,74 грн. та судові
витрати.

20.02.2012 року відповідачі звернулись до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 09.04.2009 року спірної
квартири, укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_6, ОСОБА_5, та визнання за
відповідачами права власності на
вказану квартиру.

Обидві позови були об'єднані в одному
провадженні.

Рішеннями Солом'янського районного
суду м. Києва від 01.02.2013 року та
Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2013
року було виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, а в
задоволенні зустрічних позовних вимог
відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 26.06.2013 року
вищевказані рішення судів попередніх
інстанцій були скасовані, а справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Під час розгляду справи 22.05.2014 року
ухвалою Солом'янського районного суду
м. Києва зустрічна позовна заява в
частині вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання дійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_5,
та визнання за ними права власності на
цю квартиру була залишена без розгляду
за заявою відповідачів.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_4
послався на те, що на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 09.04.2009
року він є власником квартири АДРЕСА_1,
але переважно проживає у Росії. Однак
йому стало відомо, що у квартирі без
правовстановлюючих документів
проживають відповідачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

Позивач посилається на те, що дії
відповідачів істотно порушують його
права щодо володіння та користування
належною йому власністю. Незважаючи на
вимоги про звільнення жилого
приміщення та передачі ключів від
квартири, відповідачі відмовляються її
звільнити, тому він змушений
звернутись до суду за захистом свого
порушеного права шляхом виселення
відповідачів.

Крім того, позивач зазначав, що за
спірною квартирою на момент звернення
до суду з позовом, існує борг по сплаті
квартирної плати та комунальних
платежів, який виник у зв'язку з
користування відповідачами зазначеною
квартирою, через що йому спричинені
збитки у розмірі 6 235,74 грн. у вигляді
боргу з квартирної плати та за
користування комунальними послугами,
які він просив стягнути з відповідачів.

Позивачі за зустрічним позовом свої
вимоги обґрунтували тим, що в 2003 році
між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 було досягнуто
домовленості щодо купівлі-продажу
двокімнатної квартири АДРЕСА_1, у
процесі яких було погоджено всі умови
купівлі-продажу житлового приміщення,
зокрема належного оформлення

На підтвердження вказаної
домовленості 23.09.2003 року був укладений
договір завдатку, згідно з яким
власники квартири ОСОБА_5 від свого
імені та як представник ОСОБА_6
зобов'язались продати, а ОСОБА_2 купити
вказану вище квартиру.

Після виконання зобов'язань покупця по
Договору завдатку та повної сплати
ОСОБА_5 грошових коштів за покупку
квартири останній передав їм ключі від
квартири та оригінал свідоцтва про
право власності на житло від 04.02.1993
року, у зв'язку з чим вони з 2003 року
стали постійно проживати в спірній
квартирі.

Про наявність укладеного спірного
договору купівлі-продажу квартири їм
стало відомо лише восени 2011 року.

Вважають спірний договір
купівлі-продажу незаконним, оскільки
він суперечить вимогам чинного
законодавства, т.я. був укладений на
підставі копії свідоцтва про право
власності на квартиру, оригінал якого
знаходився у ОСОБА_2, та за відсутності
технічного паспорту на спірну квартиру
та представником ОСОБА_6 як власниці
частини цієї квартири, який не мав на це
права та повноважень, оскільки діяв на
підставі довіреності від 18.10.2009 року,
тобто виданої після дати укладення
спірного договору купівлі-продажу від
09.04.2009 року.

Крім того, під час його укладання
всупереч п. 7 цього договору була
прихована домовленість між ОСОБА_5 та
ОСОБА_8 щодо прав останнього на цю
квартиру та його проживання в цій
квартирі, яку позивач як покупець
навіть не оглядав та продаж якої була
вчинена не за її ринковою вартістю.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його
представник підтримали апеляційну
скаргу та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 заперечував проти
апеляційної скарги та просив її
відхилити.

Представник приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 заперечувала проти
апеляційної скарги та просила її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦК України
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу у відсутності інших
осіб, які не з'явились у судове
засідання.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення учасників процесу,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що 09.04.2009 року між ОСОБА_5,
який діяв в свого імені та від імені
ОСОБА_6 на підставі довіреності,
посвідченої 18.02.2009 року нотаріусом
Держави Ізраїль ОСОБА_9 та громадянином
Російської Федерації ОСОБА_4 був
укладений договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, яка складається з
двох кімнат, загальною площею 46,80 кв. м,
у тому числі жилою площею 28,90 кв. м.

Вказаний договір посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстрований в реєстрі № 163.

07.08.2009 року Комунальним підприємством
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
здійснено державну реєстрацію права
власності на спірну квартиру на ім'я
позивача ОСОБА_4 та видано реєстраційне
свідчення № 008854.

Вказаний договір був укладений між
учасниками договору у відповідності з
законом у належній формі з дотриманням
вимог закону, підписаний сторонами без
застережень та відповідав їх
волевиявленню на час його кладення,
спрямований на реальне настання
наслідків, що було підтверджено
приватним нотаріусом ОСОБА_7, яка
посвідчувала правочин.

Також було встановлено, що на момент
укладення договору купівлі-продажу від
09.04.2009 року спірна квартира АДРЕСА_1
належала на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5, що
підтверджується довідкою
характеристикою, виданою Київським
міським бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності об'єкти
нерухомого майна від 15.01.2009 року.

Посилання відповідачів та їх
представника на відсутність прав
ОСОБА_5 на укладення договору
купівлі-продажу від імені ОСОБА_6 на
підставі неіснуючий довіреності, суд
вважає необґрунтованими, так як судом
першої інстанції було вірно
встановлено, що фактично нотаріусом
була допущена помилка в договорі в даті
видачі довіреності на ім'я ОСОБА_6 іде
було вказано 18.10.2009 р. замість 18.02.2009 р.,
яка на суть укладеного договору не
впливає, та не може являтися підставою
для визнання його недійсним. ( а.с. 9, 81)

Суд першої інстанції вірно зазначив, що
угода, укладена не уповноваженою на те
особою від імені другої особи, може
бути визнана недійсною лише у разі
несхвалення таких дій особою, від імені
якої така угода укладена. Заперечень до
укладання договору від ОСОБА_6 не
надходило.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.1 1.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
відповідно до 215 та 216 ЦК вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що ОСОБА_2 та ОСОБА_3не навели жодних
доказів, що спірна квартира перебувала
в спорі, під забороною чи арештом, щодо
неї правомірно в установленому законом
порядку були укладені будь-які
договори відчуження з іншими особами, а
також щодо наявності належних прав на
неї у третіх осіб як в Україні, так і за
її межами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду па вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Судова колегія вважає, що, будь які
доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо визнання
спірного договору недійсним
безпідставні та не можуть бути
прийняти судом до уваги оскільки вони
не є стороною укладеного договору, та
їх права укладеним договором жодним
чином не порушені.

Щодо укладеного ними з ОСОБА_6 договору
завдатку, то відповідно до п.1.4. договір
купівлі-продажу спірної квартири між
ними повинен був бути укладеним до
01.01.2004 р., але цього так і не відбулося.

Суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, що відповідачі не є
заінтересованими особами, права і
законні інтереси яких могли бути
порушені вчиненням правочину, а тому не
мають права вимоги за заявленим ними
договором і не можуть вимагати його
недійсності, тобто є неналежними
позивачами за таким спором.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене судова колегія
вважає, що апеляційна скарга повинна
бути відхилена, а рішення суду першої
інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п.1 ч.1 ст.307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 16 липня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді