АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-ц/796/8639/2014
інстанції: Захарчук С.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3жовтня 2014 року
Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при
секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Подільського районного суду
міста Києва від 12 травня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Берлінія» про стягнення нарахованої,
але не виплаченої заробітної плати,
визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, зобов'язання
видати наказ про звільнення за власним
бажанням, внести записи в трудову
книжку, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ТОВ «Берлінія» та
просила стягнути з відповідача на її
користь нараховану, але не виплачену
заробітну плату в розмірі 745,72 грн.,
визнати незаконним та скасувати наказ
про звільнення з підстави - «підозра в
шахрайських діях» та скасувати його,
зобов'язати видати наказ про
звільнення згідно заяви про звільнення
за власним бажанням, зобов'язати
відповідача внести до трудової книжки
відповідний запис окремим порядком у
графі 3 трудової книжки «підприємство
«Імперія Горавского» перейменоване на
ТОВ «Берлінія», зобов'язати
відповідача внести до трудової книжки
запис про звільнення з посади
менеджера з продажу з підставою
звільнення «за власним бажанням».

Рішенням Подільського районного суду
міста Києва від 12 травня 2014 року
вказаний позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Берлінія» на користь
ОСОБА_2 745,72 грн. нарахованої, але
невиплаченої заробітної плати. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Допущено негайне виконання
рішення у межах стягнення суми
невиплаченої заробітної плати за один
місяць у розмірі 540 грн.

Стягнуто з ТОВ «Берлінія» на користь
ОСОБА_2 420 грн. витрат, пов'язаних з
публікацією в пресі оголошення про
виклик відповідача. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду змінити, визнати незаконним та
скасувати наказ від 10.03.2012 про внесення
зміни до наказу № 3 від 10.02.2012,
зобов'язати відповідача видати наказ
про звільнення згідно заяви про
звільнення за власним бажанням, про що
внести відповідний запис до трудової
книжки, зобов'язати відповідача внести
запис до трудової книжки щодо зміни
назви «Підприємство «Імперія
Горавського» на ТОВ «Берлінія». В решті
рішення залишити без змін.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та
її представник -

ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали та
просили її задовольнити.

Представник ТОВ «Берлінія», яке про
дату, час та місце розгляду справи
повідомлялося в установленому законом
порядку, в судове засідання не прибув,
про причини неявки суд не повідомив, у
зв'язку із чим колегія суддів вважала
за можливе слухати справу у його
відсутність.

Перевіривши законність оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів не знаходить
підстав для її задоволення виходячи із
наступного.

При розгляді справи судом встановлено,
що 1 листопада 2011 року ОСОБА_2 прийнята
на роботу на посаду менеджера з продажу
ТОВ «Імперія Горавського», що
підтверджується наказом № 4 від 1
листопада 2011 року.

10 лютого 2012 року ОСОБА_2 звільнено з
посади менеджера з продажу ТОВ
«Імперія Горавского» з 10 лютого 2012 року
з підстави - підозра у шахрайських діях.
(наказ № 3 від 10.02.2012)

У подальшому ТОВ «Імперія Горавського»
було перейменоване на ТОВ «Берлінія».

Підстави припинення трудового
договору передбачені ст. 36 КЗпП
України.Розірвання трудового договору
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу передбачені
ст. ст. 40, 41 КЗпП України.

Такої підстави звільнення як підозра у
шахрайських діях чинним
законодавством України не передбачено.

З огляду на викладене наказ про
звільнення з підстави «підозра у
шахрайських діях»є таким, що не
відповідає чинному законодавству.

Наказом № 7 від 10 березня 2012 року
внесено зміни до наказу № 3 від 10 лютого
2012 року, відповідно до якого ОСОБА_2
звільнено з посади менеджера з продажу
ТОВ «Імперія Горавского» з 10 лютого 2012
року на підставі ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Разом з тим, зазначений наказ позивачем
не оскаржувався.

У позовній заяві ОСОБА_2 зазначала, що 10
лютого 2012 року вона звернулася до
відповідача з заявою про звільнення з
роботи за власним бажанням, в прийнятті
якої їй було відмовлено, а тому 14 лютого
2012 року нею було направлено повторно
заяву про звільнення за власним
бажанням від 13 лютого 2012 року по пошті,
17 лютого 2012 року було отримано
повідомлення про вручення даної заяви,
на обгрунтування зазначених обставин
суду надано копію заяви про звільнення
від 13 лютого 2012 року (а.с. 14) та копію
поштового відправлення (а.с. 16).

Судом першої інстанції вірно не взято
до уваги поштове відправлення з датою
його отримання - 17 лютого 2012 року,
оскільки з нього не вбачається, що саме
заява про звільнення за власним
бажанням від 13 лютого 2012 року була
направлена відповідачу, до того ж, у
ньому не зазначено найменування
відправника та кому підлягає
поверненню рекомендоване повідомлення
про вручення поштового відправлення.

Натомість, згідно опису цінного листа
заяву про звільнення за власним
бажанням ОСОБА_2 було надіслано 1 червня
2012 року (а.с. 18).

Крім того, доказів того, що позивач
зверталася до відповідача з заявою про
звільнення за власним бажанням 10
лютого 2012 року та їй було відмовлено у
її прийнятті, суду не надано.

З огляду на викладене колегія суддів
погоджується з висновками суду щодо
того, що на момент звільнення у
відповідача були відсутні підстави для
звільнення ОСОБА_2 з роботи за власним
бажанням.

Статтями 47, 48 КЗпП України передбачено,
що власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Трудова книжка є основним документом
про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх
працівників, які працюють на
підприємстві, в установі, організації
або у фізичної особи понад п'ять днів.
Трудові книжки ведуться також на
позаштатних працівників при умові,
якщо вони підлягають
загальнообов'язковому державному
соціальному страхуванню.

Працівникам, що стають на роботу
вперше, трудова книжка оформляється не
пізніше п'яти днів після прийняття на
роботу.

До трудової книжки заносяться
відомості про роботу, заохочення та
нагороди за успіхи в роботі на
підприємстві, в установі, організації;
відомості про стягнення до неї не
заносяться.

Порядок ведення трудових книжок
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Пунктами 2, 3 постанови Кабінету
Міністрів України від 27 квітня 1993 р. N 301
«Про рудові книжки працівників» при
влаштуванні на роботу працівники
зобов'язані подавати трудову яижку,
оформлену в установленому порядку.

Без трудової книжки приймаються на
роботу тільки ті особи, які
працевлаштовуються вперше.

Трудові книжки зберігаються на
підприємствах, в установах і
організаціях, а при звільненні
працівника трудова книжка видається
йому під розписку в журналі обліку.

Як встановлено судом першої інстанції,
трудова книжка знаходиться у позивача.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 11 грудня 2012 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ
«Берлінія» про внесення змін до наказу
про звільнення, стягнення середнього
заробітку та відшкодування моральної
шкоди, зобов'язання внести запис про
звільнення за власним бажанням до
трудової книжки та про зміну
назвитовариства встановлено, - що
твердження ОСОБА_2 про те, що вона
звернулася з заявою про звільнення за
власним бажанням до ТОВ «Берлінія» 10
лютого 2012 року не відповідають
дійсності та спростовуються
матеріалами справи, а саме: її заявою
від 1 червня 2012 року про звільнення з
роботи за власним бажанням; трудова
книжка ОСОБА_2 знаходиться у неї, 25
червня 2012 року підприємство надіслало
на адресу позивачалист з проханням
з'явитися для остаточного розрахунку
та проханням повернути незаконно
утримувану трудову книжку для
здійснення запису; ОСОБА_2 не довела на
підставі якого нормативного акту
відповідач повинен змінити підставу
звільнення її на підставу «за власним
бажанням», якщо заява її про звільнення
за власним бажанням надійшла 1 червня
2012 року, тобто після звільнення її
згідно наказу від 10 лютого 2012 року (а.с.
77-80).

Згідно з рішенням апеляційного суду
Київської області від 20 лютого 2013 року
колегія суддів частково погодилася з
висновками суду першої інстанції,
зокрема, щодо не доведення позивачкою
позовних вимог про внесення змін до
наказу про звільнення, зобов'язання
здійснити виплату середнього
заробітку за час затримки та моральної
шкоди, а також зобов'язання внести
запис до трудової книжки.

Однак, колегія суддів апеляційного
суду Київської області вважає
помилковим посилання суду першої
інстанції на відповідність
формулювання причин звільнення ст. 41
КЗпП України, зазначеному в наказі № 3
від 10 лютого 2012 року, оскільки як
вбачається з матеріалів справи,
наказом № 3 від 10 лютого 2012 року ОСОБА_2
звільнено з посади менеджера з продажу
ТОВ «Імперія Горавского» з 10 лютого 2012
року, підстава - підозра в шахрайських
діях. У своїх запереченнях на позов
представник відповідача посилається
на внесення змін до наказу про
звільнення, а саме змінено підставу
звільнення - ст. 41 КЗпП України, однак
доказів, підтверджуючих внесення змін
до наказу про звільнення відповідачем
суду не надано, тому колегія суддів
вважає такі посилання голослівними та
необгрунтованими.

Суд апеляційної інстанцій дійшов
висновку, що посилання суду першої
інстанції в мотивувальній частині
рішення на відповідність формулювання
причин звільнення в наказі № 3 від 10
лютого 2012 року вимогам ст. 41 КЗпП
України є помилковим, одночасно суд
апеляційної інстанції вказав на те, що
суд першої інстанції правильно
відмовив у задоволенні вимоги про
внесення змін до наказу про звільнення,
оскільки на момент видачі наказу були
відсутні підстави для звільнення
ОСОБА_2 за власним бажанням (а.с. 99-102).

Відповідно до ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 червня 2013 року встановлено,
що відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, дослідивши докази у
справі й давши їм належну оцінку
відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК
України, а також, врахувавши обставини
справи, обґрунтовано виходив з
відсутності доказів на підтвердження
вказаних у позовній заяві обставин
щодо: необхідності внесення змін до
наказу про звільнення; зобов'язання
відповідача здійснити виплату
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодувати моральну шкоду;
зобов'язання відповідача внести запис
до трудової книжки щодо причини
звільнення. Зокрема, як встановив суд,
трудова книжка позивача відсутня на
підприємстві за її власною
ініціативою. Крім того, на момент
видачі наказу про звільнення були
відсутні підстави для звільнення за
власним бажанням. Наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
судів не спростовують, отже рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
(а.с. 82-84).

Таким чином, обставини щодо
відсутності підстав для звільнення
ОСОБА_2 з роботи за власним бажанням та
для внесення змін до трудової книжки
встановлені судами першої, апеляційної
та касаційної інстанцій при розгляді
справи за позовом ОСОБА_2 до ТОВ
«Берлінія» про внесення змін до наказу
про звільнення, стягнення середнього
заробітку та відшкодування моральної
шкоди, зобов'язання внести запис про
звільнення за власним бажанням цо
трудової книжки та про зміну
назвитовариства, а тому в силу норм ст.
61 ЦПК України вони доказуванню не
підлягають.

До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку щодо відсутності правових
підстав для задоволення позову в
частині визнання незаконним та
скасування наказу про звільнення,
зобов'язання видати наказ про
звільнення за власним бажанням, внести
записи в трудову книжку.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
абоуповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
нею суму.

У позовній заяві позивач зазначила, що
розмір заборгованості по заробітній
платі за січень-лютий 2012 року складає
745,72 грн.: 540 грн. за січень 2012 року,
205,72грн. за лютий 2012 року (а.с. 19-20).

Відповідачем доказів виплати
зазначеної суми позивачу не надано, а
тому суд правильно виходив з
необхідності стягнення з відповідача
на користь позивача 745 грн. 72 коп.
нарахованої, але невиплаченої
заробітної плати.

Судом правильно вирішено питання
розподілу судових витрат по справі у
відповідності до вимог статті 88 ЦПК
України.

Доводи апеляційної скарги з приводу
необхідності зміни формулювання
підстав звільнення позивача не знайшли
свого підтвердження при апеляційному
розгляді справи, оскільки як вірно
встановлено судом першої інстанції,
такі вимоги є безпідставними та не
ґрунтуються на дійсних обставинах
справи.

Крім того, звертаючись до суду з
позовом у даній справі, вимог про
оскарження наказу № 7 від 10 березня 2012
року, яким внесено зміни до наказу № 3
від 10 лютого 2012 року, відповідно до
якого ОСОБА_2 звільнено з посади
менеджера з продажу ТОВ «Імперія
Горавского» з 10 лютого 2012 року на
підставі ч. 1 ст. 41 КЗпП України не
заявлялося.

Доводи апеляційної скарги з приводу
внесення змін до трудової книжки також
не заслуговують на увагу, оскільки для
їх задоволення правові підстави
відсутні, що підтверджується
зазначеними вище рішеннями судів
першої, апеляційної та касаційної
інстанції.

Інші доводи, наведені в апеляційній
скарзі, не відносяться до підстав, з
якими процесуальне законодавство
пов'язує можливість скасування або
зміни оскаржуваного рішення.

Колегія суддів дійшла висновку, що
судом першої інстанції розглянуто
справу повно та всебічно, з'ясовано
фактичні обставини, вірно встановлено
правовідносини сторін та правильно
застосовано відповідну норму закону,
що їх регулює.

Інші доводи апеляційної скарги є
безпідставними та за своєю правовою
природою такими, що не можуть вплинути
на правильність висновків суду першої
інстанції, бути підставами зміни чи
скасування оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене та у зв'язку із
тим, що суд першої інстанції правильно
застосував норми матеріального права
апеляційна скарга має бути відхилена
на підставі пункту першого частини 1
статті 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Подільського районного суду
міста Києва від 12 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий : І.М.
Вербова

Судді : Г.М.
Кирилюк

М.М. Панченко