АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/6838/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа № 420/901/13-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.

суддів- Крилової Т.Г., Кірсанової
Л.І.

при секретарі - Черепаха С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новопсковського районного
суду Луганської області від 17 червня 2014
року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним, визнання
права спільної сумісної власності на
домоволодіння та виділ в натурі 1/2
частини майна, що є у спільній сумісній
власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів, в якому просить суд
визнати договір купівлі-продажу
будинку за адресою: АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - дійсним;
визнати за ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право
спільної сумісної власності на
будинок, який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1; виділити йому, ОСОБА_2 в натурі
одну другу частину будинку із майна, що
є у спільній сумісній власності за
адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування
позову зазначив, що він з 2010 року
проживав однією сім'єю з ОСОБА_3, шлюб
між ними в органах РАДСу не був
зареєстрований; разом з ОСОБА_3 вони
працювали вахтовим методом в РФ,
власного будинку не мали і в 2011 році з
ОСОБА_3 вирішили придбати у ОСОБА_4
будинок за ціною 25 000 грн. за адресою:
АДРЕСА_1. Кошти за будинок домовилися
сплачувати частинами. В листопаді 2011
року вони сплатили 7000 грн., ці кошти
дала його мати. Відразу почали жити в
будинку та вести спільне господарство.
В лютому 2012 року вони сплатили ОСОБА_4
4000 грн., в квітні 2012 року сплатили 8000
грн. Розписок про отримання коштів за
будинок ОСОБА_4 їм не надавала. З травня
2013 року вони з ОСОБА_3 припинили
стосунки, перестали вести спільне
господарство та ОСОБА_3 переїхала
проживати до с. Кам'янка,
Новопсковського району. Оформити
договір купівлі-продажу будинку
нотаріально на нього та ОСОБА_3
відповідачі відмовляються, тому він
звертається за захистом своїх прав до
суду з даним позовом.

Рішенням Новопсковського районного
суду Луганської області від 17 червня 2014
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
вказане рішення скасувати, ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги. Апелянт посилається на
те, що рішення є незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Вказує, що судом
не взяті до уваги та не оцінені надані
ним докази, тому рішення підлягає
скасуванню.

У відповідності до статті 303 ЦПК
України апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції» та розпорядження голови
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про визначення територіальної
підсудності справ» від 2 вересня 2014
року № 2710/38-14 розгляд цієї скарги
підсудний апеляційному суду
Харківської області.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи,
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає за необхідне в її
задоволенні відмовити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд
першої інстанції постановив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому тобі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Статтею 370 ЦК передбачено, що
співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності. У разі виділу
частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішенням суду. Виділ частки із майна, що
є у спільній сумісній власності,
здійснюється у порядку, встановленому
статтею 364 цього Кодексу.

Згідно ч. ч.2, 4 ст. 368 ЦК України
суб'єктами права спільної сумісної
власності можуть бути фізичні особи,
юридичні особи, а також держава,
територіальні громади, якщо інше не
встановлено законом. Майно, набуте в
результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім'ї, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним у письмовій формі.

За змістом ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, що інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом. На підставі ст. 392 ЦК України,
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до ст. 218 ЦК України,
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом. Заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, деозапису та
іншими доказами. Якщо правочин, для
якого законом встановлена його
дійсність у разі недодержання вимоги
щодо письмової форми, укладений усно і
одна із сторін зшила дію, а друга
сторона підтвердила її вчинення,
зокрема шляхом прийняття виконання,
кий правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Так згідно ст. 219 ЦК України, у разі
недодержання вимоги закону про
нотаріальне посвідчення
одностороннього правочину такий
правочин є нікчемним. Суд може визнати
такий правочин дійсним, якщо буде
встановлено, що він відповідав
справжній волі особи, яка його зшила, а
нотаріальному посвідченню правочину
перешкоджала обставина, яка не
залежала від волі.

Статтею 220 ЦК України передбачено, що у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.
Якщо сторони мовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України
договір купівлі-продажу житлового
будинку або того нерухомого майна,
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Судом встановлено, що відповідно до
рішення Новопсковського районного
суду від 28.09.2011 року за ОСОБА_4 визнано
право власності в порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_5 на
домоволодіння, яке розташоване за
адресою: АДРЕСА_1.

Згідно інформаційної довідки з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого
майна, будинку за адресою: АДРЕСА_1,
власником будинку є ОСОБА_6, на підставі
договору купівлі-продажу, виданого
07.09.2013 року Новопсковською Державною
нотаріальною конторою.

Відповідно до розписки від 10.11.2011 року
ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 завдаток в сумі
15 000 грн. та ОСОБА_4 дозволила їй
проживати в зазначеному будинку,
облаштовувати домоволодіння та
передала ключі, побутові книжки (а.с. 65).

Згідно розписки від 06.08.2013 року,
посвідченої Кам'янською сільською
радою, зареєстрованої в книзі для
запису нотаріальних дій під № 45 від
06.08.2013 року, ОСОБА_4 ОСОБА_3 придбала у
ОСОБА_4 будинок за 25 000 грн., який їй
дістався в спадщину від матері ОСОБА_5
за адресою: АДРЕСА_1. Кошти за будинок
ОСОБА_3 сплатила та претензій до неї не
має (а.с. 66).

Відповідно до довідки № 123 від 21.02.2014
року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали за
адресою: АДРЕСА_1 з листопада 2011 року по
червень 2013 року і вели спільне
господарство, проживали без
реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4
ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних
та допустимих доказів того, що позивач
брав фінансову участь спільно з ОСОБА_3
у придбанні у ОСОБА_4 спірного будинку.
Договір купівлі-продажу спірного
будинку у формі, що встановлена для
таких угод законом, за участю ОСОБА_2 не
укладався, нотаріально не
посвідчувався та відсутня державна
реєстрація такого договору.

ОСОБА_2 не звертався до суду з позовом
про встановлення факту спільного
проживання без реєстрації шлюбу як
чоловіка та жінки його з ОСОБА_3

Аналіз вказаних обставин та норм
закону свідчить про те, що суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
необґрунтованість вимог позивача.

Судом першої інстанції правильно
досліджені і оцінені обставини по
справі, надані сторонами докази, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315,
317, 319 ЦПК України, судова колегія
судової палати,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новопсковського районного
суду Луганської області від 17 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
його проголошення.

Головуючий -

Судді-