АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7355/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Томаш В. І. Доповідач - Свистунова
О.В.Категорія 44/46
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Книш
К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2,
ОСОБА_3

на рішення Орджонікідзевського
міського суду Дніпропетровської
області від 07 липня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи:
Виконавчий комітет Орджонікідзевської
міської ради, Орджонікідзевський
міський сектор Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
визнання осіб такими, що втратили право
на користування житловим приміщенням
та зняття їх з реєстрації та за
зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення, визначення
порядку користування житловим
приміщенням та виселення без надання
іншого жилого приміщення, -

В С Т АН
О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулась
до Орджонікідзевського міського суду
Дніпропетровської області з позовом
до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи:
Виконавчий комітет Орджонікідзевської
міської ради, Орджонікідзевський
міський сектор Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
визнання осіб такими, що втратили право
на користування житловим приміщенням
та зняття їх з реєстрації, сплативши
судовий збір, відповідно чинного
законодавства.

У травні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулись до Орджонікідзевського
міського суду Дніпропетровської
області зі зустрічним позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення, визначення
порядку користування житловим
приміщенням та виселення без надання
іншого жилого приміщення, сплативши
судовий збір, відповідно чинного
законодавства.

Рішенням Орджонікідзевського міського
суду Дніпропетровської області від 07
липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: виконавчий
комітет Орджонікідзевської міської
ради, Орджонікідзевський міський
сектор Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області «про
визнання осіб такими, що втратили право
на користування житловим приміщенням
та зняття їх з реєстрації» задоволені.

Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право
на користування житловим приміщенням в
квартирі АДРЕСА_4 в м Орджонікідзе
Дніпропетровської області та знятои їх
з реєстрації з вищевказаної квартири
шляхом зобов'язання
Орджонікідзевського міського сектору
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області

У задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5
«про вселення, визначення порядку
користування житловим приміщенням та
виселення без надання іншого жилого
приміщення відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2
на користь ОСОБА_4 судові витрати по
справі у розмірі 243,60 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, просять рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог первісного позивача та
задовольнити їх зустрічний позов.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції було
встановлено, що 21 серпня 1970 року згідно
ордеру № 541 рідний батько позивача
ОСОБА_4 - ОСОБА_6 (склад сім'ї - 4 чол.)
отримав квартиру АДРЕСА_1, яка і по цей
час знаходиться на балансі виконкому
Орджонікідзевської міської ради
Дніпропетровської області. Після
смерті ОСОБА_6, як основного
квартиронаймача, рішенням виконкому
Орджонікідзевської міської ради № 288
від 26.08.1998 року особовий рахунок
вищезазначеної квартири було
переоформлено на матір ОСОБА_4 - ОСОБА_7,
яка і по теперішній час значиться
основним квартиронаймачем вказаної
квартири. ІНФОРМАЦІЯ_3 року мати
позивача та бабуся відповідачів -
ОСОБА_7 померла та знята з
реєстраційного обліку у зв'язку зі
смертю.

У теперішній час, у вищезазначеній
квартирі зареєстровані: позивач -
ОСОБА_4 та її повнолітні діти -
відповідачі: ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Крім того, судом першої інстанції було
встановлено, що у вересні 2003 року
відповідачка ОСОБА_2, у добровільному
порядку, забравши з квартири своє
особисте майно переїхала на інше
постійне місце проживання, де і
проживає у теперішній час.

У квітні 2008 року відповідач ОСОБА_3
також у добровільному порядку,
забравши з квартири своє особисте
майно переїхав на інше постійне місце
проживання - до м. Дніпропетровська, де
проживав до лютого 2014 року, після чого
повернувся до м. Орджонікідзе, де
проживає у невідомій квартирі і у
теперішній час.

Суд встановив, що зі сторони ОСОБА_4
будь-яких перешкод щодо користування
житловою площею у спірній квартирі
відповідачам не чинилось. Відповідачі
самостійно вирішили це питання шляхом
виселення та залишення місця своєї
реєстрації.

По цей час відповідачі значаться
зареєстрованими в АДРЕСА_4, однак,
протягом понад восьми років постійно
проживають за іншою адресою. Квартира є
не приватизованою та відноситься до
житлового фонду виконавчого комітету
Орджонікідзевської міської ради.

Оскільки, відповідачі у добровільному
порядку залишили квартиру та місце
своєї реєстрації, позивач змушена
сплачувати за них усі комунальні
платежі, так як вони не бажають цього
робити, вважаючи, що вони до квартири
ніякого відношення не мають, оскільки,
покинули її, що також встановлено
судом, зокрема, при дослідженні
комунальних книжок, де лише позивач
приймає участь у утриманні спірної
квартири.

Тобто, судом встановлено, що
відповідачі категорично відмовились
від своїх зобов'язань, щодо утримання
спірної квартири. Крім цього позивач не
має можливості після смерті матері
переоформити особовий рахунок, так як
відповідачі відмовляються виконувати
будь-які дії відносно вищезазначеної
квартири.

Розірвання договору найму на
підставі ст. 107 ЖК УРСР можливо лише у
разі вибуття наймача та членів його
сім'ї на постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому самому населеному
пункті. Якщо з жилого приміщення
вибуває не вся сім'я, то договір найму
жилого приміщення не розривається, а
член сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням.

У разі пред'явлення позову на
підставі ст. 107 ЖК УРСР, доказуванню
підлягає обставина вибуття особи щодо
якої пред'явлений позов на інше
постійне місце мешкання.

Судом першої інстанції встановлено
факт того, що відповідачі не проживають
в АДРЕСА_4, що підтверджено актом МКП
«ЖЕО» від 22.03.2014 року, а також
показаннями свідків, допитаних у
судовому засіданні, які саме
підтвердили факт не проживання
відповідачів за вказаною адресою
протягом тривалого часу.

Судом першої інстанції здійснено
висновок про те, що відповідачі у
зв'язку з вибуттям на постійне місце
проживання до іншого житла, ще в 2003 та
2008 роках відповідно втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1
Дніпропетровської області, а оскільки,
відповідачі не бажають знятись з
реєстрації в добровільному порядку,
зазначене і змусило позивача
звернутись до суду з позовом. А згідно
до ст. 7 Закону України «Про свободу
переміщення і вільному у вибору місця
проживання в Україні», особа може бути
знята з реєстрації на підставі рішення
суду про визнання її такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням.

У обґрунтування зустрічних позовних
вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаються на
те, що у вказаний позивачем час вони
ніяким чином не могли переїхати зі
спірної квартири на інше місце
проживання, після смерті ОСОБА_7 у 2012
року вони допомагали матері сплачувати
за комунальні послуги, за свої кошти
купували продукти харчування. Однак,
коли їх мати вселила у вказану квартиру
співмешканця ОСОБА_5, спільне
проживання стало неможливим, а тому у
2013 році вони покинули спірну квартири з
поважних причин, залишив в ній свої
особисті речі, а тому, не можуть бути
визнані такими, що втратили право
користування квартирою, оскільки,
ОСОБА_5 встановив свій порядок
користування квартирою.

Позивачі за зустрічним позовом
вважають, що вони відповідно до вимог
ст. ст. 64, 65 Житлового кодексу України
мають повне право на користування
вказаною житловою квартирою, а також
відповідно до вимог ст.. 116 ЖК України
відповідач ОСОБА_5 повинен бути
виселений з вказаної квартири без
надання йому іншого житла.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підстави своїх вимог. Відповідно до
вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб
які беруть участь у справі. Відповідно
до ст. 57 ЦПК України доказами є будь -
які фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ч.1ст.29
ЦПК України здатність особисто
здійснювати цивільні процесуальні
права та виконувати свої обов'язки в
суді (цивільна процесуальна
дієздатність) мають фізичні особи, які
досягли повноліття.

Статтями 29,310 ЦК України (в
редакції що діяла на час виникнення
спірних відносин та час розгляду
справи у суді першої інстанції)
встановлено, що фізична особа має право
на місце проживання. Місцем проживання
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, придатне для
проживання у відповідному населеному
пункті, в якому фізична особа проживає
постійно, переважно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи у
віці від десяти до чотирнадцяти років є
місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я, в якому
вона проживає, якщо інше місце
проживання не встановлено за згодою
між дитиною та батьками
(усиновлювачами, опікуном) або
організацією, яка виконує щодо неї
функції опікуна. Місцем проживання
фізичної особи, яка не досягла десяти
років, є місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я, в якому
вона проживає.

Колегія суддів погоджується з тим
висновком, що місцем проживання
відповідачів у спірній квартирі
визначено саме місце проживання їх
матері - позивачки у справі, як членів
її сім»ї, тобто, у відповідності до
вимог чинного законодавства.

Тому, доводи апеляційної скарги
про те, що відповідачі були
зареєстровані у спірній квартирі за
згодою наймача ОСОБА_7, колегія суддів
не може взяти до уваги, як
необґрунтовані, зважаючи на
вищевикладене.

Однак, колегія суддів вважає, що
позивачкою не доведено належними
доказами обставина вибуття
відповідачів на інше постійне місце
мешкання.

Суд першої інстанції встановив, що
ОСОБА_3 добровільно виїхав з квартири
після рішення суду в квітні 2008 року, так
як він не міг залишатись в м.
Орджонікідзе. Однак, є незрозумілим, на
підставі яких саме доказів, суд першої
інстанції здійснив зазначений
висновок. А тому, колегія вважає,
зазначений висновок необґрунтованим.

Крім того, судом першої інстанції було
встановлено обставини того, що у
вересні 2003 року ОСОБА_2 виїхала разом
із позивачкою до м. Дніпропетровська та
навчалась у середній школі № 29 м.
Дніпропетровська, а після закінчення
школи вступила у училище у м.
Дніпропетровську та навчалась там.
Однак, суд першої інстанції не
врахував, що у 2003 році, відповідачка
ОСОБА_2 була малолітньою дитиною, а
тому, самостійно не могла покинути
місце свого проживання та забравши усі
свої особисті речі виїхати до іншого
місця. Більш того, саме позивачка у
своїх письмових поясненнях
посилається на те, що у 2003 році вона
виїхала з дочкою до іншого міста. Крім
того, довідкою, що міститься в
матеріалах справи підтверджується
факт перебування ОСОБА_2 у період з
01.09.2009 року по 27.06.2012 року на навчанні у
Придніпровському професійному ліцеї м.
Дніпропетровська. У зазначений період
остання проживала у гуртожитку, що
підтверджено показаннями свідка
ОСОБА_8 та поясненнями ОСОБА_2

Відповідно до вимог чинного
законодавства визначено, що жиле
приміщення зберігається за тимчасово
відсутнім, у даному випадку членом
сім»ї наймача, у випадках тимчасового
виїзду з постійного місця проживання у
зв»язку з навчанням; взяттям під варту
або засудження до арешту, обмеження
волі, позбавлення волі на певний строк
чи довічне позбавлення волі. Однак, суд
першої інстанції зазначене не
врахував. Крім того, судом першої
інстанції не було враховано, що іншого
житла відповідачі не мають.

Крім того, позивачкою було зазначено,
що у 2012 році, ОСОБА_2 неофіційно вийшла
заміж та постійно з цього часу мешкає
за адресою свого громадянського
чоловіка.

У відповідності до вимог ст.. 59 ЦПК
України визначено, що обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Так, матеріали справи не містять
належних доказів того, що є
встановлений факт проживання однією
сім»єю, як чоловіка і жінки, а саме
ОСОБА_2 та конкретного чоловіка, з
урахуванням спірного періоду. Не
встановлено конкретну адресу
проживання ОСОБА_2 з визначенням її як
постійної. Дані обставини не
встановлені також і у відношенні
ОСОБА_3

А у наданих позивачкою актах та
показаннях свідків зазначено лише, що
відповідачі покинули місце їх
проживання, однак, не зазначено
підстави, за яких останні не мешкають у
спірному житлі. Натомість, саме свідок
ОСОБА_8 зазначає, що позивачкою було
створено складні умови для проживання
своїх дітей - відповідачів у справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що позивачкою у порядку
ст.. 107 ЖК України не доведено позовні
вимоги, а відтак, рішення суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог підлягає скасуванню, як ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Що стосується позовних вимог за
зустрічним позовом, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.. 9 ЖК України,
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбаченим законом.

Оскільки, позивачі за зустрічними
вимогами, як члени сім»ї наймача, на
законних підставах набули права
проживання та користування квартирою
АДРЕСА_1, а позивачкою за первісним
позовом, відповідачкою за зустрічним
позовом, у відповідності до вимог ст. 107
ЖК України не доведено обставини
вибуття осіб щодо яких пред'явлений
позов на інше постійне місце мешкання,
натомість, позивачами за зустрічним
позовом доведено саме той факт, що
діями ОСОБА_4 було створено складні
умови для проживання своїх дітей у
спірній квартирі, у зв»язку з чим,
останні, позбавлені можливості
проживати та користуватись спірною
квартирою, колегія суддів вважає,
доведеними вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
вселення їх у спірне житло. Тому,
зустрічні позовні вимоги у частині
вселення підлягають задоволенн.

Однак, колегія суддів вважає, що не
підлягають задоволенню, як недоведені
належними доказами, вимоги позивачів
за зустрічним позовом щодо виселення
ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2. Позивачами
за зустрічними вимогами не доведено
факт постійного проживання ОСОБА_5 за
вказаною адресою та факт того, що саме
його діями вчинено перешкоди ним у
користуванні житлом.

Крім того, колегія суддів вважає вимоги
позивачів за зустрічним позовом, щодо
визначення порядку користування
трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 такими,
що не підлягають задоволенню, оскільки,
є передчасно заявленими.

За викладених обставин судове
рішення не можна визнати законним та
обґрунтованим, у зв'язку з чим воно
підлягає скасуванню, як постановлене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Також, у відповідності до вимог ст. 88
ЦПК України на користь позивачки за
зустрічним позовом - ОСОБА_2 з
відповідачки ОСОБА_4 підлягають
стягненню судові витрати у розмірі 243,60
грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 313-316
ЦПК України, колегія суддів, -

В И
Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського
міського суду Дніпропетровської
області від 07 липня 2014 року - скасувати
та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті
особи: Виконавчий комітет
Орджонікідзевської міської ради,
Орджонікідзевський міський сектор
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
визнання осіб такими, що втратили право
на користування житловим приміщенням
та зняття їх з реєстрації.

Зустрічний позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення, визначення
порядку користування житловим
приміщенням та виселення без надання
іншого жилого приміщення -
задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (інн
НОМЕР_1) та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (інн
НОМЕР_2) у квартиру АДРЕСА_3.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог за зустрічним позовом -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
судові витрати по справі у розмірі 243,60
грн.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржено шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді