справа № 462/3996/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 року
м. Львів

Залізничний районний
суд м. Львова

У складі:

Головуючого - судді Галайко Н.М.

При секретарі Фрейдун А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Приватний
нотаріус Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, Друга
Львівська державна нотаріальна
контора про визнання правочину
недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовом,
просить визнати заповіт ОСОБА_6,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_7 від 04.04.2012 р., недійсним, судові
витрати, пов'язані із розглядом справи
просить покласти на відповідачів,
покликаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла її рідна сестра - ОСОБА_6,
останнім місцем проживання якої було -
АДРЕСА_1. На день її смерті залишилось
таке спадкове майно: індивідуальний
житловий будинок, розташований у
АДРЕСА_1 та земельна ділянка. Після
смерті сестри вона звернулася до
Другої Львівської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини за законом, де їй
повідомили про існування заповіту,
залишеного померлою сестрою на чужих
та посторонніх для неї осіб. Існування
даного заповіту здивувало ОСОБА_1,
оскільки, як стверджує позивач, за час
свого життя сестра неодноразово
зазначала, що все її майно, після її
смерті, залишиться у власності сім'ї
ОСОБА_1, бо жодних родичів та близьких
людей, окрім неї, у померлої не було.
Позивач зазначає, що перебувала із
померлою сестрою у теплих сестринських
відносинах, постійно допомагала їй
коштами та ліками, оскільки ОСОБА_6
проживала сама, періодично хворіла на
різноманітні хвороби та мала проблеми
з діабетом. Окрім цього, у позовній
заяві зазначено, що позивач протягом
останнього року часу до смерті сестри
бачила, як невідомі люди приходили до
сестри та залишали у її подвір'ї
автомобіль, проте на запитання про цих
людей сестра завжди уникала розмов і не
хотіла про них згадувати. У подальшому
позивачем з'ясовано, що ці люди і є
спадкоємцями померлої. Позивач вказує,
що сусід померлої сестри - ОСОБА_8
розповідав їй після смерті сестри, що
вона жалілася йому на те, що щодо неї
проводився психологічний вплив та тиск
від відповідачів, які постійно
погрожували та залякували щодо її
життя, у разі, якщо та заважатиме їм
залишати свої автомобілі на подвір'ї.
Окрім цього, позивач зазначає, що із
слів цього ж сусіда померлої їй стало
відомо про те, що сестру возили по
різних незрозумілих для неї місцях,
проте вона не зверталася по допомогу,
оскільки боялася, що відповідачі
дізнаються про це і вчинять над нею
розправу, а тому просила не розповідати
про це ОСОБА_1 Позивач зазначає, що
даний заповіт посвідчувався 04.04.2012 р. у
приватного нотаріуса ОСОБА_7 по
АДРЕСА_2, при тому, що померла сестра
позивача проживала по АДРЕСА_1, що
викликає у нього недовіру та
пересторогу. Відтак, позивач дійшла
висновку, що заповіт укладався проти
волі заповідача внаслідок
застосування до неї психічного тиску
та погроз з боку відповідачів, що є
підставою для визнання заповіту
недійсним, а тому вона звернулася до
суду із даним позовом.

Позивач - ОСОБА_1 та представник
позивача - ОСОБА_9 в судове засідання не
з'явилися, хоча були належним чином
повідомлені про день та час розгляду
справи в суді. Представник позивача
через канцелярію суду подав клопотання
про відкладення розгляду справи у
зв'язку із його перебуванням
закордоном та просив, у разі відхилення
даного клопотання, слухати справу за
його відсутності, заявлені у позовній
заяві вимоги підтримує та просить суд
її задоволити.

Відповідач 1 - ОСОБА_2 проти позову
заперечив, вказав, що інформація,
наведена у позовній заяві не
відповідає дійсності. Він із своє
дружиною дійсно залишав свої
автомобілі на подвір'ї ОСОБА_6, однак
лише з її згоди. Жодного тиску на ОСОБА_6
вони з дружиною ніколи не чинили, а
навпаки намагалися їй допомагати,
зважаючи на те, що єдині родичі, які у
неї залишилися, не піклувалися про неї.

Відповідач 2 - ОСОБА_3 у судовому
засіданні заперечила проти позову,
зазначивши, що з померлою вона
перебувала у хороших відносинах,
довгий час дбала про неї, займалася
разом з відповідачем 1 її лікуванням та
несла відповідні витрати у зв'язку з
цим, оскільки інших родичів, крім
позивача, у неї не було, а ОСОБА_1
практично не відвідувала свою сестру
та не надавала їй допомоги. Просить суд
відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача 1 та
відповідача 2 - ОСОБА_10 заперечувала
проти позову, посилаючись на його
безпідставність та необґрунтованість.
Вказувала на те, що позивачем не надано
жодного належного і допустимого доказу
того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
здійснювали психічний чи фізичний тиск
на ОСОБА_6 з метою укладення заповіту на
їх ім'я, в той же час доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях, тому
просить відмовити у задоволенні позову
в повному обсязі. При цьому,
представник відповідачів зазначила
про відсутність будь-яких доказів, що
підтверджували б звернення до
дільничого інспектора міліції чи
правоохоронних органів з приводу
застосування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
ОСОБА_6 фізичного чи психологічного
насильства. Окрім цього, представник
відповідачів роз'яснила, що будинок у
АДРЕСА_1, в якому проживала ОСОБА_6,
поділений умовно на дві частини з
окремими виходами, в одній з яких
проживала померла, а в іншій ? її сусід -
ОСОБА_8, який і розповів позивачу про
застосування до померлої
психологічного впливу та тиску. При
цьому, дана частина будинку колись
належала на праві власності позивачу,
якою і була в подальшому продана
ОСОБА_8, відтак, на даний час ОСОБА_8
зацікавлений у прийнятті ОСОБА_1
спадщини та визнанні заповіту ОСОБА_6
недійсним, оскільки лише в такому
випадку у нього виникне можливість
отримати й другу частину будинку по
АДРЕСА_1. Представник відповідачів
зауважила, що оскаржуваний заповіт
посвідчувався у будинку померлої
ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1, а не в
нотаріальній конторі приватного
нотаріуса ЛМНО ОСОБА_4 по АДРЕСА_2, як
вказано у позовній заяві.

Третя особа - приватний нотаріус
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 у судовому засіданні
проти позову заперечив та роз'яснив, що
при посвідченні 04.04.2012 р. заповіту
ОСОБА_6 ним відповідно до вимог чинного
законодавства, зокрема Закону України
«Про нотаріат» та Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
з'ясовано дійсні наміри заповідача та
роз'яснено такій, які саме наслідки
виникнуть після посвідчення такого
правочину. При цьому зазначив, що він
розмовляв особисто із заповідачем, за
відсутності будь-яких інших осіб, з
метою з'ясування її дійсної волі, та
задля забезпечення нотаріальної
таємниці. Нотаріус звернув увагу суду
на те, що оспорюваний заповіт
посвідчувався за місцем проживання
заповідача по АДРЕСА_1 у зв'язку із
хворобою ОСОБА_6 та неможливістю
забезпечення її особистої явки до
нотаріальної контори. Окрім цього,
ОСОБА_4 зауважив, що місце посвідчення
заповіту вказано у самому заповіті,
який прочитано вголос та підписано
заповідачем, вважає, що підстав
визнавати даний заповіт недійсним
немає.

Представник третьої особи - Другої
Львівської державної нотаріальної
контори у судове засідання не з'явився,
хоча належним чином був повідомлений
про час та місце слухання справи.

Суд вважає за можливе проводити
розгляд справи у відсутності позивача,
та представника Другої Львівської
державної нотаріальної контори, які не
повідомили суду про причини неявки,
клопотання про відкладення розгляду
справи суду не подали. Представник
позивача не з'явився до суду без
поважних причин та не надав суду
доказів перебування закордоном, відтак
суд ухвалив слухати справу у його
відсутність на підставі наявних
матеріалів справи.

Заслухавши відповідача 1, відповідача 2
та їх представника, пояснення третьої
особи, покази свідків, вивчивши
матеріали справи, дослідивши письмові
докази по справі у їх сукупності, суд
приходить до переконання про відмову у
задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України
права і свободи людини громадянина
захищаються судом та відповідно до
вимог чинного цивільного
процесуального законодавства України
кожній особі гарантується право
звернення безпосередньо до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до ст.3 ч.1 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Відповідно до вимог ст.ст.4, 10, 11, 60, 61, 213
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненнями
фізичних та юридичних осіб, поданими
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
в справі. Цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях. Рішення
суду обґрунтовується лише тими
доказами, які були дослідженні в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 р., що
підтвержується копією свідоцтва про
народження серії НОМЕР_1 від 03.04.1948. У
зв'язку із укладенням шлюбу із ОСОБА_12
дошлюбне прізвище позивача «ОСОБА_1»
було змінено на «ОСОБА_1», що
підтверджується копією свідоцтва про
шлюб серії НОМЕР_2 від 11.07.1969 р.

Із копії свідоцтва про шлюб серії
НОМЕР_3 від 26.12.1992 р. вбачається, що у
зв'язку із укладенням шлюбу між ОСОБА_6
та ОСОБА_14, прізвище ОСОБА_6 було
змінено на «ОСОБА_6». Даний факт також
підтверджується відповідною відміткою
у паспорті ОСОБА_6

Відтак, з наведеного можна дійти
висновку, що позивач ОСОБА_1 та померла
ОСОБА_6 є рідними сестрами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_4 від 21.12.2012 р.

За життя ОСОБА_6 вирішила скласти
заповіт, з приводу чого звернулася до
приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та 04.04.2012 р. склала заповіт на ім'я
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7

Як вбачається із спадкової справи щодо
майна померлої ОСОБА_6 за № 21/2013 від
18.01.2013 р. позивач ОСОБА_1 звернулася до
Другої Львівської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини за законом, проте
під час звернення позивачу було
повідомлено, що ОСОБА_6 складено
заповіт на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Згідно матеріалів цієї ж спадкової
справи № 21/2013 від 18.01.2013до Другої
Львівської державної нотаріальної
контори із заявами про прийняття
спадщини за заповітом звернулися
відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Допитані в судовому засіданні свідки
зі сторони позивача - сусіди
заповідача, ОСОБА_15 та ОСОБА_16
стверджували, що ОСОБА_6 спілкувалася
із ОСОБА_1 і позивач відвідувала сестру
в лікарні, надаючи їй допомогу.
Зазначили, що відповідачі дійсно
ставлять свої автомобілі на подвір'ї
ОСОБА_6 та інколи бували в її домі.

Свідки зі сторони відповідача - ОСОБА_17
та ОСОБА_18, будучи подругами
заповідача, пояснили, що померла ОСОБА_6
перебувала у неприязних стосунках із
сестрою ОСОБА_1, оскільки вже давно між
ними існували невирішені конфлікти.
Зазначили, що відповідачі були єдиними
особами, які дбали про ОСОБА_6, надавали
їй допомогу, возили в лікарню, відтак
заповідач в знак вдячності їм за
турботу за власним бажанням вирішила
залишити заповіт саме на користь
відповідачів.

Свідок ОСОБА_19, будучи допитаною,
повідомила, що являлася лікуючим
лікарем ОСОБА_6 Зазначила, що заповідач
хворіла на цукровий діабет, мала значні
проблеми зі здоров'ям, однак родичі
ОСОБА_6 до неї ніколи не зверталися з
питань захворювання заповідача. При
цьому роз'яснила, що постійно
відвідували в лікарні та надавали
допомогу ОСОБА_6 ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
відтак ОСОБА_21 при знайомстві із ними
думала, що вони є дітьми її пацієнтки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за
позовом заінтересованої особи суд може
визнати заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

В судовому засідання достовірно
встановлено, що волевиявлення
заповідача ОСОБА_6 при складенні
заповіту 04.04.2012 р. було вільним і
відповідало його волі.

Згідно п.1-4 глави 6 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
затвердженого Наказом Міністерства
юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5,
нотаріуси зобов'язані встановити
волевиявлення особи, яка звернулась за
вчиненням нотаріальної дії; дійсні
наміри кожної сторони до вчинення
правочину, який він посвідчує, а також
відсутність у сторін заперечень щодо
кожної з умов правочину. Установлення
дійсних намірів кожного з учасників
правочину здійснюється шляхом
встановлення нотаріусом однакового
розуміння сторонами значення, умов
правочину та його правових наслідків
для кожної із сторін. Установлення
дійсних намірів однієї з сторін
правочину може бути здійснено
нотаріусом за відсутності іншої
сторони. Правочин посвідчується
нотаріусом, якщо кожна із сторін
розуміє значення, умови правочину та
його правові наслідки, про що свідчать
особисті підписи сторін на правочині.

Суд вважає не доведеними твердження
позивача, згідно яких заповіт укладено
під тиском, відсутні будь - які докази,
що підтверджували наявність тиску на
ОСОБА_6 на момент укладення заповіту, а
покази свідка ОСОБА_8 суд не може взяти
до уваги, оскільки такі не
підтверджуються жодними доказами,
зокрема, відсутні будь-які докази, що
підтверджували б факт звернення до
правоохоронних органів з приводу
застосування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
ОСОБА_6 фізичного чи психологічного
насильства.

Таким чином, твердження позивача про
те, що її сестра - ОСОБА_6 склала заповіт
під тиском ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не
відповідає обставинам справи.

Також не знайшло свого підтвердження
посилання позивача на те, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі.

Як вбачається з тексту посвідченого
заповіту від 04.04.2012 року ОСОБА_6 зробила
за життя розпорядження, яким все своє
мано заповідає ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
перебуваючи при повній свідомості,
діяла без застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
інших осіб. На час вчинення заповіту
ОСОБА_6 мала повну цивільну
дієздатність, яку було перевірено
нотаріусом при посвідченні заповіту.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч. 13 ст. 44 Закону
України «Про нотаріат», правочин
посвідчується нотаріусом, якщо кожна
сторін однаково розуміє значення,
умови правочину та його правові
наслідки, про що свідчать особисті
підписи сторони на правочині. Відтак, з
наведеного вбачається, що під час
укладання заповіту ОСОБА_6 розуміла
значення даного правочину, а також свої
права та обов'язки.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним .

У відповідності до ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психологічного тиску з боку другої
сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповіт є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті. У
відповідності із ст. 1234 ЦК України,
право на заповіт має фізична особа з
повною цивільною дієздатністю.

Позивач наполягає, що заповіт був
укладений під впливом тиску. У
відповідності до п.21 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 (при вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого особою
під впливом насильства (ст. 231 ЦК
України), судам необхідно врахувати, що
насильство має виражатися в
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятися як стороною
правочину, так і іншою особою - як щодо
іншої сторони правочину, так і щодо
членів сім'ї, родичів. Позивач має
довести, що під тиском було вчинено
правочин.

Частиною 4 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, в ч. 6 постанови № 14 Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 року
«Про судове рішення у цивільній
справі» зазначено, що, враховуючи
принцип безпосередності судового
розгляду (ст. 159 ЦПК України) рішення
може бути обґрунтоване лише доказами,
одержаними у визначеному законом
порядку та дослідженими в тому
судовому засіданні, в якому
ухвалюється рішення.

При цьому, представник позивача під час
розгляду справи не надав суду жодного
допустимого та достовірного доказу на
підтвердження обставин, якими позивач
обґрунтовує свої позовні вимоги,
зокрема, що під час складання заповіту
ОСОБА_6 знаходилася під психічним
тиском та погрозами зі сторони ОСОБА_2
та ОСОБА_3

В ст. 1257 ЦК України зазначені підстави
визнання заповіту недійсним, а саме
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним; за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі; недійсність
окремого розпорядження, що міститься у
заповіті, не має наслідком недійсності
іншої частини; у разі недійсності
заповіту спадкоємець, який за цим
заповітом був позбавлений права на
спадкування, одержує право на
спадкування за законом на загальних
підставах.

Згідно ст. 129 Конституції України
однією з основних засад судочинства є
змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог та заперечень.

З урахуванням вищенаведених фактів та
обставин, суд приходить до переконання
про безпідставність позовних вимог
позивача, а тому в їх задоволенні слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 4, 10, 56-60, 209, 212, 213, 215,
218, 222 ЦПК України, ст.ст. 1233, 1247, 1257 ЦК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, Друга Львівська
державна нотаріальна контора про
визнання правочину недійсним -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги у 10-денния строк з дня
проголошення рішення, а особами, які не
були присутні у судовому засіданні у
10-денний строк з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя
(підпис)

З оригіналом згідно

Суддя
Галайко Н.М.