Справа №490/1590/14-ц 06.10.2014 06.10.2014 06.10.2014
Провадження №22-ц/784/2137/14
Суддя першої інстанції: Гуденко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючої - Кутової Т.З.,

суддів - Шаманської Н.О., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання:
Романенко Ю.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 його
представника - ОСОБА_3, представника
відповідача -ОСОБА_4, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 12 червня 2014 року по
справі

за позовом

ОСОБА_2

до

ОСОБА_5

за участю третіх осіб - ОСОБА_6,
приватного нотаріуса Миколаївського
міського нотаріального округу - ОСОБА_7

про визнання договору дарування
недійсним,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до ОСОБА_5 про визнання
договору дарування недійсним.

Позивач зазначав, що між ним та його
матір'ю - ОСОБА_5 на початку 2000 року було
досягнуто домовленості щодо придбання
нею квартири для його окремого
проживання разом з дружиною та
неповнолітньою донькою. У зв'язку з чим
26 травня 2000 року на його ім'я, але за
кредитні кошти матері була придбана
двокімнатна квартира АДРЕСА_1. В
рахунок повернення грошей матері він
взамін 5 травня 2001 року за нотаріально
посвідченим договором подарував
належну йому ? частину квартири АДРЕСА_2
ОСОБА_5

Посилаючись на викладене позивач
просив визнати договір дарування від 5
травня 2001 року ? частки квартири
АДРЕСА_2 недійсним з підстав його
удаваності, а також просив визнати, що
насправді 5 травня 2001 року приватним
нотаріусом було посвідчено договір
міни вказаної частини квартири
належної йому на праві особистої
власності на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, яка також належала йому на
праві власності за договором
купівлі-продажу від 26 травня 200 року,
але придбана за кошти відповідачки.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 12 червня 2014 року у
задоволенні відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин справи та порушення норм
процесуального та матеріального права
судом першої інстанції, просив рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким його позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які приймали участь у справі,
дослідивши докази по справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом ОСОБА_2 на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого органом приватизації ДП СЗ
ім. 61 Комунара 19 червня 1995 року належала
? частка квартири АДРЕСА_2.

З 18 січня 1997 року по січень 2013 рік
позивач перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_6, від якого мають
неповнолітню доньку - ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

26 травня 2000 року на підставі договору
купівлі - продажу, зареєстрованому на
Миколаївській Універсальній Товарно -
сировинній біржі за № 2706-Л позивачем
придбано у власність квартиру АДРЕСА_1
та зареєстровано в БТІ 25 червня 2000 року
(а.с.8).

5 травня 2001 року між позивачем та ОСОБА_5
було укладено договір дарування
належної позивачу 1/2 частки квартири
АДРЕСА_2. Вказаний договір посвідчено
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу за р/№ 984
(а.с.7).

За положеннями статті 241 ЦК (в редакції
1963 року) за договором міни між
сторонами провадиться обмін одного
майна на інше. Кожний з тих, хто бере
участь у міні, вважається продавцем
того майна, яке він дає в обмін, і
покупцем майна, яке він одержує.

Згідно ст. 58 ЦК (в ред. 1963 року) недійсною
є угода, укладена лише про людське око,
без наміру створити юридичні наслідки
(мнима угода). Якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоду (удавана
угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі.

За удаваним правочином обидві сторони
умисно оформлюють один правочин, але
між ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Позивачем на підтвердження своїх
позовних вимог щодо придбання спірної
квартири за кошти його матері надано
довідку страхової компанії АОЗТ «РИКО»
від 14 червня 2006 року про страхування
кредитних ризиків ОСОБА_5 при отримані
кредиту у розмірі 21 000 грн. Заводському
відділенні Промінвестбанку м.
Миколаєва в період з 10 грудня 1999 року по
10 грудня 2001 року (9-10).

Однак, рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєві від 14 серпня 2013 року,
зміненим рішенням Апеляційного суду
Миколаївської області від 22 жовтня 2013
року квартира АДРЕСА_1 визнана спільним
сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_6 та визнано за ОСОБА_6 право
власності на ? частку вказаної
квартири, іншу ? частику квартири
залишено у власності позивача.

Ухвалюючи рішення суд першої та
апеляційної інстанції виходили з того,
що вказана квартира придбана сторонами
в період шлюбу за спільні кошти, а тому
відповідно до положень КпШС України є
спільним сумісним майном та належить
подружжю в рівних частках.

Також вказаними рішеннями було
встановлено, що позивач на період
придбання спірної квартири проживав з
ОСОБА_6 однією сім'єю, мав спільний
бюджет, кошти на придбання квартири
були зібрані ними та їхніми батьками.
Сам факт отримання ОСОБА_5 кредиту у 1999
році не є належним доказом витрачання
цих коштів саме на придбання
двокімнатної квартири позивачем.
Оспорюваний договір дарування не
можна вважати договором міни
нерухомого майна.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
відсутність підстав для визнання
договору дарування недійсним з підстав
його удаваності, оскільки
волевиявлення сторін було направлене
саме на укладення договору дарування,
а не договору міни.

Висновок суду про недоведеність
наявність помилки під час укладення
оспорюваного правочину є вірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦК (в ред. 1963 року)
угода, укладена внаслідок помилки, що
має істотне значення, може бути
визнання недійсною за позовом сторони,
яка діяла під впливом помилки.

Так, воля особи до вчинення
правочину і результат правочину не
узгоджуються в разі помилки, якщо вона
має істотне значення, а саме: щодо
правової природи правочину, його
змісту, предмета, ціни, сторони, якості
об'єкта тощо. Істотною може вважатись
помилка, наслідки якої взагалі
неможливо усунути або для їх усунення
стороні, яка помилилися, необхідно
здійснити значні витрати. Обставини,
щодо яких помилилася сторона
правочину, мають існувати або навпаки ,
бути відсутніми саме на момент
вчинення правочину. Сторона на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсними повинна довести,
що така помилка справді мала місце,
тобто надати докази, які б свідчили про
її помилку щодо істотних обставин
правочину. Не має правового значення
помилка допущена при розрахунку
одержання користі від вчиненого
правочину; помилка внаслідок власного
недбальства чи незнання закону однією
сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Під час розгляду справи позивачем не
було надано належних доказів на
підтвердження помилки під час
укладання договору дарування, а
посилання на потребу укладення
договору міни замість договору
дарування через необхідність уникнути
права спільної сумісної власності
подружжя не є підставою для визнання
його недійсності.

Доводи апеляційної скарги про те, що
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 було здійснено за гроші матері
за умови повернення цих грошей у
вигляді ? частки квартири АДРЕСА_2
шляхом оформлення договору дарування,
а не договором міни на увагу суду не
заслуговують, оскільки спростовуються
наведеними вище доказами, в також
наданою позивачем розпискою від 26
квітня 2000 року про отримання грошей на
придбання квартири у борг на 10 років.

Таким чином, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення суду,
ухваленого з дотриманням норм
матеріального та процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 12 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів з цього часу може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча:

Судді: