Справа № 523/6367/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2014 р. Суворовський районний
суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Бузовського В. В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса
ОСОБА_4, приватного нотаріуса ОСОБА_5
про визнання довіреності, договору
дарування недійсними, застосування
наслідків недійсності правочину, -

встановив:

ОСОБА_1, звернулася до суду з зазначеним
позовом, та просив визнати недійсними
довіреність видану на ім'я ОСОБА_2, якою
уповноважив її подарувати належну йому
АДРЕСА_1 ОСОБА_3, а також визнати
недійсним договір дарування
зазначеного нерухомого майна від 03.05.2010
року згідно якого ОСОБА_2, діючи від
його імені на підставі довіреності,
подарувала а ОСОБА_3, прийняла в дар
зазначену квартиру. Крім того, просив
застосувати наслідки недійсності
правочину та повернути в його
власність нерухоме майно. Підставою
визнання довіреності недійсною
позивач зазначив ст. 233 ЦК України, а
підставою визнання недійсним договору
дарування зазначив недійсність
довіреності. Після роз'яснення судом,
відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України, щодо
уточнення підстав позову, представник
позивача просив вимоги позову, в
частині визнання довіреності
недійсною, задовольнити з підстав
визначених саме ст. 233 ЦК України.

Представник позивача в обґрунтування
вимог посилався на те, що позивач був
власником квартири на підставі
свідоцтва про право власності від
21.08.2006р. На час підписання довіреності у
позивача була тяжка хвороба, він
знаходився під впливом тяжких
обставин, а саме смерть дружини, смерть
сина. який був його годувальником. Отже
вважає, що довіреність має бути визнана
недійсною оскільки була підписана під
впливом тяжкої для позивача обставини
і на вкрай невигідних умовах. В частині
визнання договору дарування недійсним
зазначив, що довіреність має бути
визнана недійсною, отже і договір
дарування є недійсним, оскільки
представник за довіреністю не мав
необхідного обсягу прав, та за підстав
визначених ст. 216 ЦК України просив
застосувати наслідки недійсності
правочину.

Позивач ОСОБА_1, пояснення представника
підтримав, але в судових дебатах
заявив, що не підписував довіреність.
Зазначена заява позивача, судом до
уваги не прийнята, оскільки з такої
підстави позов не заявлявся та
пояснення з цього приводу не
надавалися, заяву про зміну підстав
позову позивач не подавав, зміна
підстав позову можлива тільки до
початку розгляду справи по суті. Крім
того, в позові та в поясненнях при
розгляді справи, представник позивача
зазначав, що позивач особисто підписав
довіреність але під впливом тяжкої для
позивача обставини і на вкрай
невигідних умовах.

Відповідачі вимоги позову не визнали.
Представник відповідачки в судовому
засіданні пояснила, що підстав для
визнання договору дарування недійсним
не має, оскільки зазначені
представником позивача підстави, ст. 233
ЦК України, не можуть застосовуватися
до правовідносин пов'язаних з
представництвом. Щодо тяжкої для
позивача обставини та вкрай невигідні
умови, представник відповідачів
зазначила, що представництво за своєю
правовою природою взагалі не може
містити якихось умов, як вигідних так і
не вигідних, як і договір дарування не
встановлює для набувача (обдарованого)
обов'язок вчиняти на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, оскільки
дарування відбувається безоплатно, а
наявність чи відсутність тяжких
обставин правового значення не має.
Крім того, представник відповідачів
зазначила, що довіреність посвідчена
24.09.2008 року, договір дарування
укладений 03.05.2010 року, а позивач
звернувся до суду тільки 28.04.2014р., що є
підставою застосування позовної
давності.

Відповідач приватний нотаріус ОСОБА_4,
вимоги позову не визнав та подав
клопотання про розгляд справи у його
відсутність (а.с. 45).

Відповідачка приватний нотаріус
ОСОБА_5, в судове засідання не з'явилася,
про місце та час його проведення
повідомлена належним чином (а.с. 63),
причини неявки не повідомляла.

Судом встановлені такі факти і
відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що АДРЕСА_1 належала на
праві власності ОСОБА_1 на підставі
Свідоцтва про право власності від
21.08.2006р., (а.с. 6). 24.09.2008 р., ОСОБА_1,
уповноважив ОСОБА_2 подарувати належну
йому квартиру ОСОБА_3, зазначена
довіреність підписана ОСОБА_1, та
посвідчена нотаріально приватним
нотаріусом ОСОБА_4, (а.с. 10). 03.05.2010р.,
ОСОБА_2, діюча від імені ОСОБА_1, на
підставі довіреності подарувала а
ОСОБА_3, прийняла в дар АДРЕСА_1, що
підтверджується договором дарування
посвідченим приватним нотаріусом
ОСОБА_5, який зареєстровано в КП «ОМБТІ
та РОН» 31.05.2010р., (а.с. 7-8). Також
встановлено, що дружина позивача -
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а син
позивача ОСОБА_7 помер (викинувся з
вікна в стані алкогольного сп'яніння)
ІНФОРМАЦІЯ_2. Також встановлено, що син
позивача, не мав постійного місця
роботи та періодично зловживав
спиртними напоями. Розмір пенсійного
забезпечення позивача складає понад 3
000 грн.

Згідно до ст. 237 ЦК України,
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Не є представником особа, яка хоч і діє
в чужих інтересах, але від власного
імені, а також особа, уповноважена на
ведення переговорів щодо можливих у
майбутньому правочинів.

Представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.

Статтею 238 ЦК України визначено, що
Представник може бути уповноважений на
вчинення лише тих правочинів, право на
вчинення яких має особа, яку він
представляє.

Представник не може вчиняти правочин,
який відповідно до його змісту може
бути вчинений лише особисто тією
особою, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин
від імені особи, яку він представляє, у
своїх інтересах або в інтересах іншої
особи, представником якої він
одночасно є, за винятком комерційного
представництва, а також щодо інших
осіб, встановлених законом.

В силу ст. 239 ЦК України, правочин,
вчинений представником, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно до ст. 244 ЦК України,
представництво, яке грунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами. Довіреність на вчинення
правочину представником може бути
надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Статтею 718 ЦК України встановлено, що
дарунком можуть бути рухомі речі, в
тому числі гроші та цінні папери, а
також нерухомі речі.

В силу ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір
дарування нерухомої речі укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно до ст. 233 ЦК України, правочин,
який вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину
недійсним застосовуються наслідки,
встановлені статтею 216 цього Кодексу.
Сторона, яка скористалася тяжкою
обставиною, зобов'язана відшкодувати
другій стороні збитки і моральну шкоду,
що завдані їй у зв'язку з вчиненням
цього правочину.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», (далі
Постанова Пленуму № 9), зазначено, що
правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі ст. 233 ЦК України,
якщо його вчинено особою під впливом
тяжкої для неї обставини і на вкрай
невигідних умовах, чим друга сторони
правочину скористалася. Тяжкими
обставинами можуть бути тяжка хвороба
особи, членів її сім'ї чи родичів,
смерть годувальника, загроза втратити
житло чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Таким чином, виходячи з аналізу ст. 233 ЦК
України та роз'яснень викладених в
Постанові Пленуму № 9, суд звертає
увагу на те, що підстави визначені
зазначеною нормою права, а саме тяжка
для позивача обставина та вкрай
невигідні умови не можуть бути
застосовані до представництва за
довіреністю, оскільки довіреність не є
правочином, представник за довіреністю
не є стороною правочину, ані у
довірителя ані у представника за
довіреністю не відбувається набуття,
зміна або припинення цивільних прав та
обов'язків (ст. 202 ЦК України).

В силу частини першої та третьої ст. 10
ЦПК України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Частинами першою - другою статті 11 ЦПК
України визначено, що суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

На підставі встановленого, суд
приходить до висновку про те, що вимоги
позову задоволенню не підлягають,
оскільки позивачем та його
представником обрано підставу позову,
в частині визнання довіреності
недійсною за ст. 233 ЦК України, яка не
може бути застосована до виниклого
правовідношення - представництва. За
тих самих підстав, суд не приймає до
уваги пояснення свідків щодо існування
тяжких обставин, які існували у
позивача, оскільки їх наявність або
відсутність не впливають на розгляд
спору по суті.

Враховуючи те, що суд відмовляє в
задоволені вимоги щодо визнання
довіреності недійсною, а інші вимоги,
зокрема визнання договору дарування
недійсним та застосування реституції є
похідними, то і такі вимоги задоволенню
не підлягають.

Також суд звертає увагу на те, що
позивачем пропущено строк для захисту
права за ст. ст. 257 ЦК України якою
визначено, що право на позов виникає з
дня коли особа довідалася або повинна
була довідатися про порушення свого
права.

Разом з тим, суд не застосовує наслідки
спливу позовної давності (відмова в
позові), оскільки при розгляді справи
встановлено, що суб'єктивне право
позивача, про захист якого він просить,
не порушувалося, а тому суд відмовляє в
позові ОСОБА_1, за безпідставністю
матеріально-правової вимоги.

З іншими вимогами або про визнання
довіреності та правочину недійсними з
інших підстав, позивач до суду не
звертався.

На підставі ст. ст. 233, 237, 717 ЦК України,
керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 61, 212-215 ЦПК
України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
приватного нотаріуса ОСОБА_4,
приватного нотаріуса ОСОБА_5 про
визнання довіреності, договору
дарування недійсними, застосування
наслідків недійсності правочину -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: