У Х В А Л А

іменем україни

08 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Парінової І.К.
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя
особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення
на предмет іпотеки за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» на рішення Савранського
районного суду Одеської області від 17
жовтня 2011 року та ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 28 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2009 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
указаним позовом, посилаючись на те, що
відповідно до умов кредитного договору
від 13 вересня 2007 року ОСОБА_4 отримав
кредитні кошти у розмірі 83 тис. доларів
США. На забезпечення виконання умов
кредитного договору 19 вересня 2007 року
банк уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки,
предметом якого є нежитлова будівля -
бар-магазин, розташована по АДРЕСА_1, та
нежитлова будівля, розташована по
АДРЕСА_2. У результаті неналежного
виконання умов кредитного договору
утворилася заборгованість, яку
позичальник та його поручитель,
незважаючи на вимоги, не погасили.
Враховуючи викладене, позивач просив у
рахунок погашення кредитної
заборгованості у розмірі 99 935,21 доларів
США звернути стягнення на предмет
іпотеки.

Справа судами розглядалася
неодноразово. Рішенням Савранського
районного суду Одеської області від 17
жовтня 2011 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 28 травня 2014 року, у
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати судові
рішення, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, й направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
рішенням суду кредитну заборгованість
за основним договором вже стягнуто з
ОСОБА_4, а тому банк вже використав своє
право на звернення до суду за захистом
свого порушеного права і спір між тими
самими особами, з того самого предмету
і з тих самих підстав вже вирішено в
іншому судовому провадженні.

Залишаючи рішення районного суду без
змін, апеляційний суд зазначив інші
підстави для відмови в позові та вказав
про недоведеність наявності
заборгованості, а також послався на
недоведеність того, що договір іпотеки
від 19 вересня 2007 року укладено ОСОБА_3
на забезпечення саме кредитних
зобов'язань ОСОБА_4, оскільки кредитний
договір, який зазначений в договорі
іпотеки, містить інший номер.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 13 вересня 2007
року ОСОБА_4 уклав із ПАТ КБ
«ПриватБанк» кредитний договір № 470А,
відповідно до умов якого отримав
кредитні кошти у розмірі 83 тис. доларів
США на строк до 15 вересня 2011 року.

На забезпечення виконання умов
кредитного договору банк 19 вересня 2007
року уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки,
предметом якого є нежитлова будівля -
бар-магазин, розташована по АДРЕСА_1, та
нежитлова будівля, розташована по
АДРЕСА_2.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк»
посилався на те, що у результаті
неналежного виконання умов кредитного
договору утворилася заборгованість,
яку позичальник та його поручитель,
незважаючи на вимоги, не погасили.

Апеляційний суд дійшов до передчасного
висновку про те, що договір іпотеки від
19 вересня 2007 року укладено ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 не на
забезпечення кредитного договору № 470А
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, а на
забезпечення договору № 470, якого у
справі немає, з огляду на таке.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи. При цьому скасовуючи
попереднє судове рішення апеляційної
інстанції, касаційний суд зазначив про
необхідність з'ясувати обставини
укладення договору іпотеки, розмір
заборгованості, спосіб звернення
стягнення на предмет іпотеки. Проте
апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 214, 315 ЦПК України не виконав ці
вказівки.

Так, суд апеляційної інстанції у
порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України
не дав належної правової оцінки
довідці Савранської районної
державної нотаріальної контори від 22
квітня 2014 року, в якій вказано, що при
посвідченні договору іпотеки від 19
вересня 2007 року нотаріус допустив
помилку у п. 2 договору, зокрема
послався на кредитну угоду № 470 від 13
вересня 2007 року без літ. «А», при цьому
нотаріус з матеріалів нотаріальної
справи надав копії кредитної угоди №
407-А щодо якої посвідчувався договір
іпотеки (т. 1 а.с. 92).

Також апеляційний суд не перевірив
посилання позивача на те, що договір
іпотеки укладено на забезпечення
виконання зобов'язання за кредитним
договором, зміст, розмір, строк та
порядок виконання якого повністю
збігається з кредитним договором №
407-А, а, відтак, суд апеляційної
інстанції мав з'ясувати, чи не дає це
підстави вважати, що саме на
забезпечення цього договору було
укладено договір іпотеки.

Отже, суд апеляційної інстанції у
порушення ч. 4 ст. 338 ЦПК України не
врахував мотивів скасування
попереднього рішення апеляційного
суду та не встановив дійсних прав і
обов'язків сторін, які випливають з
кредитного договору та договору
іпотеки; належним чином не визначив
обсяг відповідальності відповідача
перед кредитором, не з'ясував та не
перевірив суму заборгованості ОСОБА_4 в
межах якої на момент звернення
стягнення на предмет іпотеки має
відповідати ОСОБА_3 перед позивачем з
урахуванням рішень господарського
суду Одеської області від 04 серпня 2008
року та Суворовського районного суду м.
Одеси від 17 грудня 2008 року й не
перевірив їх виконання.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ух в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 28 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

І.К. Парінова

І.М. Фаловська