АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у 1 інстанції- Калініченко
Доповідач- Ратнікова В.М.
І М Е Н Е М У К
09 жовтня 2014 року колегія суддів
Судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м.Києва в складі:
головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Борисової О.В.
при секретарі - Шалапуда Н.П.
розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Києві справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 07 серпня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до Київської
міської ради, третя особа: ОСОБА_6 про
визнання права власності на
домоволодіння за набувальною давністю
та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя
особа: Київська міська рада,
Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про визнання права
власності на домоволодіння, -
в с т а н о в и л а:
Рішенням Голосіївського
районного суду м.Києва від 07 серпня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя
особа: ОСОБА_6 про визнання права
власності на домоволодіння за
набувальною давністю відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до
ОСОБА_3, третя особа: Київська міська
рада, Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про визнання права
власності на домоволодіння відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 просить
скасувати рішення Голосіївського
районного суду м.Києва від 07 серпня 2014
року в частині відмови в задоволенні
позову ОСОБА_3 про визнання за ним права
власності на домоволодіння за
набувальною давністю і ухвалити в цій
частині нове рішення про визнання за
ОСОБА_3 права власності на
домоволодіння , яке складається з
житлового будинку 49 кв.м, хліву 8 кв.м.,
що знаходиться у АДРЕСА_1.

Зазначає, що рішення суду в
частині відмови в задоволенні позову
ОСОБА_3 про визнання за ним права
власності на домоволодіння за
набувальною давністю прийняте з
грубим порушенням норм матеріального
права, а тому є незаконним і підлягає
скасуванню. Так, суд першої інстанції
прийшов до помилкового висновку про
необґрунтованість доводів щодо
відкритого, безперервного володіння
ОСОБА_3 спірним домоволодіння, так як
всі правовстановлюючі документи на
спірне домоволодіння знаходяться у
ОСОБА_3, факт утримання вказаного майна
позивачем підтверджується
квитанціями про сплату послуг за
постачання електроенергії та
страховими свідоцтвами. Доказом
вступу ОСОБА_3 в управління та
володіння спірним нерухомим майном є
той факт, що його заповіла позивачу
ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Не
враховано судом при ухваленні рішення
також показів свідків ОСОБА_9 та
ОСОБА_10

В судовому засіданні представники
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 та ОСОБА_11
повністю підтримали доводи
апеляційної скарги та просили її
задовольнити.

Представник Київської міської ради
ОСОБА_12 проти доводів апеляційної
скарги заперечувала посилаючись на їх
безпідставність та просила рішення
суду залишити без змін.

ОСОБА_6 та представник Департаменту
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) в
судове засідання не з»явились, про день
та час слухання справи судом
повідомлялись у встановленому законом
порядку, причину неявки суду не
повідомили, а тому, колегія суддів
вважає можливим слухати справу в їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду м. Києва Ратнікової
В.М., пояснення осіб, що з"явились в
судове засідання, розглянувши справу в
межах доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обгрунтованість постановленого по
справі рішення, суд приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з слідуючих
підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
рішення Народного суду 1 дільниці
Кагановичського району м.Києва від
20.09.1951 року за ОСОБА_13 визнано право
особистої власності на домоволодіння
по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення суду
ОСОБА_13 було видано свідоцтво про
право власності на будівлю, від
листопада 1951 року № 399, дата дня видачі
на наданій копії пошкоджена, свідоцтво
видане Житловим управління Виконкому
Київської міської ради депутатів.
Відповідно до вказаного свідоцтва
ОСОБА_13 є власником домоволодіння по
АДРЕСА_1.

29 листопада 1951 року свідоцтво про
право власності ОСОБА_13 на будівлю по
АДРЕСА_1 зареєстровано Конторою
технічного обліку і записано в
реєстрову книгу під №7558 .

Відповідно листа КП «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна» №56367 від
31.12.2010 року, вулиця вказаного
домоволодіння на сьогоднішній день має
назву «Набережно- Корчуватська».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
виданим 18.12.1951 року Кагановичським ЗАГС
м.Києва про що вчинено запис за №962 .

Посилаючись на те, що він
добросовісно, відкрито та безперервно
володіє домоволодінням АДРЕСА_1
протягом строків, передбачених ст. 344 ЦК
України, ОСОБА_3 21.12.2012 року звернувся
до суду з позовом до Київської міської
ради, третя особа: ОСОБА_6 про визнання
права власності на домоволодіння за
набувальною давністю.

На підставі досліджених судом доказів
також встановлено, що 17 березня 1965 року
нотаріусом другої Київської державної
нотаріальної контори ОСОБА_14 було
посвідчено договір-купівлі продажу,
укладений між ОСОБА_15, що мешкає в
АДРЕСА_1 та ОСОБА_6 .

16.10.2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду
з позовом до ОСОБА_3, третя особа:
Київська міська рада, Департамент
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) про
визнання права власності на
домоволодіння, посилаючись на те, що її
право власності на спірне
домоволодіння не визнається
позивачем за первісним позовом, не
дивлячись на те, що договір
купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1
від 17 березня 1965 року є дійсним і ніким
не оспорюється.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя
особа: ОСОБА_6 про визнання права
власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за
набувальною давністю, суд 1-ї інстанції
посилався на те, що позивач не надав
суду належних та допустимих доказів
того, що він, відповідно до вимог ст.. 344
ЦК України добросовісно, відкрито та
безперервно володіє домоволодінням
АДРЕСА_1. Відповідно до даних
технічного паспорту на вказане
домоволодіння, виготовленого 17.08.2012
року КП Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об»єкти нерухомого майна,
домоволодіння АДРЕСА_1 складається з
будинку під літерою « А», загальною
площею 31,8 кв.м., з них житлова кімната
площею 31,8 кв.м. та сарай під літерою «
Б», а позивач просив визнати за ним
право власності до домоволодіння
АДРЕСА_1, яке складається з будинку під
літерою « А», загальною площею 49,0 кв.м.,
з них житлова кімната площею 32,2 кв.м.,
сіни площею 9,5 кв.м., сіни площею 7,3 кв.м.
та сарай під літерою « Б», тобто,
домоволодіння на яке позивач просить
визнати право власності на даний час не
існує.

Колегія суддів вважає, що такі висновки
суду зроблені на підставі повного та
об»єктивного дослідження наданих
доказів та в повній мірі відповідають
вимогам закону.

Так, згідно ч.1,4 ст.344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Право власності на нерухоме майно,
що підлягає державній реєстрації,
виникає за набувальною давністю з
моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною
давністю на нерухоме майно,
транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК,
обставинами, які мають значення для
справи є: законний об'єкт володіння;
добросовісність володіння;
відкритість володіння; давність
володіння та його безперервність
(тобто строк володіння).

Відкритість володіння за давністю
повинна була поєднуватися з іншою його
характеристикою - володінням річчю як
своєю. Це означає, що володілець не
просто уповноважений, але зобов'язаний
відноситися до об'єкта володіння як
власник, якщо він бажає зберегти
незаперечний статус володільця за
давністю, що дозволяє йому після спливу
встановленого законом строку
набувальної давності фактично
перетворитися у власника. Доказами
відношення до майна в якості його
власника можуть бути, наприклад, такі
дії володільця, як ремонт речі (будинку)
за свій рахунок, страхування майна,
передача майна на зберігання іншим
особам тощо. Водночас сам по собі факт
користування майном не може тягти за
собою застосування набувальної
давності.

З наданих позивачем копій
квитанцій по оплаті спожитої
електроенергії по будинку АДРЕСА_1
вбачається, що вони були здійснені в
період 1994-1995 років, тобто, до 2001 року. З
довідок ПАТ «Київенерго» від 25.03.2014
року та від 17.04.2014 року вбачається, що
особовий рахунок за адресою АДРЕСА_1
був відкритий на ім.»я ОСОБА_3 01.01.1999
року і був закритий 29.04.2008 року, в
період з 01.01.1999 року по 29.04.2008 року
нарахування та розрахунки за
зазначеним особовим рахунком не
проводились. Страхові свідоцтва на
будинок також стосуються періоду
1996-1997 років, а тому доводи апеляційної
скарги про те, що факт утримання
вказаного майна позивачем
підтверджується квитанціями про
сплату послуг за постачання
електроенергії, довідками ПАТ «
Київенерго» про відкриття особового
рахунку та страховими свідоцтвами є
безпідставними, так як вказані платежі
не стосуються визначеного ст..ст. 344 ЦК
України періоду набуття права
власності на нерухоме майно за
набувальною давністю, а з довідок ПАТ «
Київенерго» вбачається, що в період з
01.01.1999 року по 29.04.2008 року нарахування
та розрахунки по електроенергії у
вказаному домоволодінні не
проводились.

З показів допитаних в судовому
засіданні свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10
також не вбачається, що позивач
добросовісно, відкрито та безперервно
володів домоволодінням АДРЕСА_1 в
період з 2001 року по грудень 2012 року та
відносився до нього, як до своєї
власності, оскільки з пояснень свідків
вбачається, що позивач проживав в
будинку певний час, а коли будинок став
не придатним для проживання, зберігав в
ньому господарський реманент.

Доводи апеляційної скарги про те, що
при ухваленні рішення судом не
враховано показів свідків ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 є безпідставними, так як суд
врахував покази вказаних свідків та
дав їм вірну правову оцінку.

Не спростовують правильність
висновків суду першої інстанції і
доводи апеляційної скарги про те, що
доказом вступу ОСОБА_3 в управління та
володіння спірним нерухомим майном є
той факт, що його заповіла позивачу
ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, так як
набуття права власності на майно в
порядку спадкування за заповітом має
іншу правову природу та інші правові
наслідки, ніж набуття права власності
на нерухоме майно за набувальною
давністю.

Відповідно до роз»ясень п.9 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року
«Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав», володіння є
добросовісним, якщо особа при
заволодінні чужим майном не знала і не
могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності.

Тобто, незаконний володілець на
протязі всього володіння майном
повинен бути впевнений, що на це майно
не претендують інші особи і він отримав
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього.

З дослідженого судом договору
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 17
березня 1965 року, який посвідчений
нотаріально, вбачається, що ОСОБА_6
придбала вказаний будинок у ОСОБА_15.
ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_3, третя особа: Київська міська
рада, Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про визнання права
власності на домоволодіння АДРЕСА_1.
Суд першої інстанції відмовив ОСОБА_6
в задоволенні її позовних вимог з тих
підстав, що вона обрала невірний спосіб
захисту, але вказаний договір
купівлі-продажу в установленому
законом порядку недійсним не визнаний.

Обгрунтованим є висновок суду першої
інстанції про те, що підставою для
відмови ОСОБА_3 у визнанні права
власності за набувальною давністю на
домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається
з будинку під літерою « А», загальною
площею 49,0 кв.м., з них житлова кімната
площею 32,2 кв.м., сіни площею 9,5 кв.м., сіни
площею 7,3 кв.м. та сарай під літерою « Б»,
є відсутність такого домоволодіння
відповідно до даних останньої
технічної інвентаризації, оскільки
згідно технічного паспорту на
садибний (індивідуальний) житловий
будинок АДРЕСА_1 квартал 2650
інвентаризаційна справа №121396, який
виготовлений станом на 17.08.2012 року КП
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»,
домоволодіння АДРЕСА_1 складається з
будинку під літерою «А» загальною
площею 31,8 кв.м., з них житлова кімната
площею 31,8 кв.м. та сарай під літерою «Б»,
вказаний технічний паспорт не містить
відміток про самовільне будівництво чи
реконструкцію.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до вірного та обґрунтованого висновку
про те, що позивач не надав суду
належних та допустимих доказів того,
що він, відповідно до вимог ст.. 344 ЦК
України добросовісно, відкрито та
безперервно володіє домоволодінням
АДРЕСА_1.

Законним та обґрунтованим колегія
суддів вважає також висновок суду
першої інстанції про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання за ним права власності за
набувальною давністю на земельну
ділянку площею, 477,88 кв.м., яка
розташована по АДРЕСА_1 з огляду на
таке.

Набуття права власності на земельну
ділянку за набувальною давністю
регулюється Земельним кодексом
України, зокрема статтею 119.

Відповідно до вимог ч.І ст. 119 ЗК
України, громадяни, які добросовісно,
відкрито і безперервно користуються
земельною ділянкою протягом 15 років,
але не мають документів, які б свідчили
про наявність у них прав на цю земельну
ділянку, можуть звернутися до органу
державної влади, Ради міністрів
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування з
клопотанням про передачу її у
власність або надання у користування.
Розмір цієї земельної ділянки
встановлюється у межах норм,
визначених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 вказаної статті передача
земельної ділянки у власність або у
користування громадян на підставі
набувальної давності здійснюється в
порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином, положення вказаних норм
права передбачають, що передача
земельної ділянки у власність або у
користування громадян на підставі
набувальної давності здійснюється
органом державної влади, або органом
місцевого самоврядування на підставі
поданого громадянином клопотанням, а
не на підставі рішення суду. Крім того,
вказані вимоги закону підлягають
застосуванню з 01 січня 2017 року.

В частині відмови в задоволенні
позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа:
Київська міська рада, Департамент
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) про
визнання права власності на
домоволодіння рішення сторонами не
оскаржувалось, а тому, відповідно до
вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний
суд перевіряє законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Голосіївського районного
суду м.Києва від 07 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:
Судді: