АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-ц/796/577/2014
Головуючий в І інстанції: Басалаєва А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 жовтня 2014 року
Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при
секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 та за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на
рішення Дарницького районного суду
міста Києва від 6 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3,
ОСОБА_5 про стягнення коштів та
відшкодування моральної шкоди та за
зустрічними позовами ОСОБА_3, ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про визнання недійсним договору
позики, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до

ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення коштів у
розмірі 4 млн. 129 тис. 709,90 грн., моральної
шкоди в розмірі 100 тис. грн. та судових
витрат.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
відповідно до розписки від

15 лютого 2010 року, відповідач ОСОБА_3
отримав від позивача 265 тис. доларів США
та зобов'язався сплачувати позивачу 5
тис. 360,00 доларів США за користування
коштами щомісячно. Із отриманням
грошових коштів у позику за розпискою
погодилась дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_5, а
тому позивач вважав, що договір позики
було укладено в інтересах сім'ї та
просив суму заборгованості та моральну
шкоду стягнути солідарно з
відповідачів.

Відповідачі звернулися до суду із
зустрічними позовами про визнання
недійсним договору позики, у яких
зазначили, що вказаний договір не
укладався, а тому має бути визнаний
судом недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду
міста Києва від 6 грудня 2013 року (та
додатковим рішенням Дарницького
районного суду міста Києва від 16 грудня
2013 року) позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5
на користь ОСОБА_6 грошові кошти 4 млн. 129
тис. 709,90 грн. та судові витрати 3тис. 670,40
грн, у задоволенні решти вимог
відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі, поданій ОСОБА_2 в
інтересах

ОСОБА_3. та в апеляційній скарзі,
поданій ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5,
апелянти посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просять рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовити, а зустрічні позови
задовольнити у повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції
представник апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримав та просив
її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7
проти апеляційної скарги заперечував,
просив рішення Дарницького районного
суду міста Києва від 6 грудня 2013 року
залишити без змін.

ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_4,
належним чином повідомлені про дату,
час та місце розгляду справи в судове
засідання не прибули,. Про причини
неявки суд не повідомили, у зв'язку із
чим колегія суддів вважала за можливе
слухати справу у відсутність осіб, що
не з'явилися на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК
України.

Перевіривши законність оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційних
скарг, колегія суддів дійшла висновку
про необхідність їх часткового
задоволення виходячи із наступного.

При розгляді справи судом встановлено,
що відповідно до розписки від 15 лютого
2010 року ОСОБА_6 надала ОСОБА_3 грошову
суму у розмірі 265 тис. доларів США.
ОСОБА_3 зобов'язався повернути грошові
кошти за вимогою. За користування
коштами повинен був сплачувати 5 тис.
360,00 доларів США щомісячно.

Грошові кошти за розпискою ОСОБА_3 не
повернув.

Відповідно до частини першої статті 1046
Цивільного кодексу України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до статі 1047 Цивільного
кодексу України договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позивачем за первісним позовом на
підтвердження укладення договору
позики пред'явлено розписку від 15
лютого 2010 року.

Відповідачі за первісним позовом,
позивачі за зустрічними позовами
вказували, що розписку від 15 лютого 2010
року ОСОБА_3 не писав та не підписував,
як і не підписувала його і дружина
ОСОБА_5

Ухвалою Дарницького районного суду
міста Києва від 25 липня 2013 року
задоволено клопотання відповідачів,
позивачів за зустрічними позовами, про
призначення почеркознавчої експертизи
з питання дослідження підписів ОСОБА_3
та ОСОБА_5

Проте, у зв'язку із недостатністю об'єму
зразків для порівняльного дослідження,
про що було зазначено у клопотанні
експерта, яке було надіслано на адресу
сторін та залишилось без виконання,
експертиза у справі проведена не була.

Представниками відповідачів повторно
булозаявлено клопотання про
призначення почеркознавчої експертизи
з питань дослідження підписів ОСОБА_3
та ОСОБА_5 на розписці та відповідності
дати їх здійснення, проте, ухвалами від
6 грудня 2013 року судом відмовлено в
задоволенні вказаних клопотань з
огляду на те, що експертиза не була
виконана саме з вини відповідачів за
первісним позовом.

Колегія суддів апеляційного суду
вважає за необхідне зазначити, що
розписка від 15 лютого 2010 року є
головним доказом у справі, оскільки є
підтвердженням укладення договору
позики між сторонами, а тому
відповідність викладених у ній
обставин дійсним мають першочергове
значення для правильного вирішення
справи.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений
принцип змагальності сторін у
цивільному судочинстві. Відповідно до
ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК
України.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є
важливим при розгляді справ, оскільки
він гарантує, що сторона, незалежно від
рівня її фахової підготовки та
розуміння певних вимог цивільного
судочинства, матиме змогу забезпечити
захист своїх інтересів, шляхом
отримання допомоги суду у вирішенні
тих питань, які вона сама з об'єктивних
причин не може вирішити.

З огляду на викладене та за клопотанням
представника ОСОБА_5 апеляційним судом
ухвалою від 13 березня 2014 року у справі
призначено судову почеркознавчу
експертизу, на вирішення якої
поставлено питання належності
підписів у розписці відповідачам та
питання виконання відповідачем ОСОБА_3
тексту самої розписки, оскільки
останнє також заперечувалось
відповідачем.

Згідно висновку експерта від 14 серпня
2014 року № 4160/4161/14-32:

1. Підписи від імені: ОСОБА_3 під
рукописними записами «ОСОБА_3» у
розписці від 15.02.2010; ОСОБА_5 під
рукописним записом «ОСОБА_5» у розписці
від 15.02.2010, виконані рукописним
способом без попередньої технічної
підготовки чи застосування технічних
засобів.

2. Підпис від імені ОСОБА_5 під
рукописним записом «ОСОБА_5» у розписці
від 15.02.2010, - виконаний не ОСОБА_5, а іншою
особою з деяким наслідуванням підпису
ОСОБА_5.

3. Підписи від імені ОСОБА_3 під
рукописними записами «ОСОБА_3» та
«ОСОБА_3» у розписці від 15.02.2010, -
виконані самим ОСОБА_3.

4. Рукописний текст, який
починається словами «Росписка Я,
ОСОБА_3 ……» та закінчується словами «
ОСОБА_5» у розписці від 15.02.2010, -
виконаний ОСОБА_3.

Встановивши правовідносини сторін у
справі, перевіряючи правильність
висновків суду першої інстанції, яких
останній дійшов ухвалюючи рішення у
справі та беручи до уваги результати
проведеної у справі почеркознавчої
експертизи, колегія суддів
погоджується з висновком суду щодо
того, що відповідач ОСОБА_3 є стороною у
договорі позики, який порушив взяті на
себе зобов'язання, а тому останній несе
відповідальність згідно чинних
приписів цивільного судочинства.

Разом з тим, не відповідають дійсним
обставинам справи висновки суду першої
інстанції з приводу необхідності
задоволення позовних вимог в частині
солідарного стягнення грошових коштів
з ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Мотивуючи висновки рішення в даній
частині суд першої інстанції виходив
із того, що у спірних правідносинах має
місце презумпція (передбачуваність)
згоди другого з подружжя, а тому, якщо
чоловік чи дружина не звернуться до
суду за визнанням договору недійсним,
права й обов'язки за таким договором
поширюються на обох із подружжя та
посилався при цьому на приписи
сімейного законодавства, а саме ст.ст.
61,61,63,65 СК України.

З таким висновком суду погодитися не
можна виходячи із наступного.

При розгляді справи судом не
встановлено жодним чином та не
мотивовано обставин того, що кошти,
отримані відповідачем ОСОБА_3 в
інтересах подружжя та/або використанні
в спільним цілях з дружиною.

Крім того, з огляду на висновки
проведеної експертизи, ОСОБА_5,
будь-якої згоди на отримання її
чоловіком коштів за розпискою від
ОСОБА_6 не надавала, оскільки, як
пояснила остання та про що свідчить
висновок експертизи, як один з доказів
у справі, підпис у розписці від 15.02.2010
виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою з
деяким наслідування її почерку.

Відносин поручительства між
відповідачами при розгляді справи не
встановлено.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України
зобов'язання мають виконуватись
належним чином та у встановлений строк.
Одностороння відмова від виконання
зобов'язань не допускається.

За змістом статті 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно за статтею 536 Цивільного кодексу
України за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором (частина перша
статті 1048 та частина перша статті 1049
Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 1150
Цивільного кодексу України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Згідно частиною другою статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
зокрема 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Відповідно до Положення про
встановлення офіційного курсу гривні
до іноземних валют та курсу
банківських металів, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 12 листопада 2003 року №
496, курс долара США встановлюється
щоденно. Станом на день звернення із
позовом офіційний курс гривні до
долара США встановлено в розмірі 799,30
гривень за 100 доларів США.

Судом вірно визначено розмір
заборгованості, що підлягає стягненню
на користь позивача та дано належну
правову оцінку вимогам про
відшкодування моральної шкоди.

Не знайшли свого підтвердження при
апеляційному перегляді справи доводи
апеляційних скарг відповідачів з
приводу задоволення їх позовних вимог
за зустрічними позовами, оскільки з
встановлених правовідносин сторін
вбачається, що договір позики між
сторонами був укладений, а тому
правових підстав для визнання його
недійним з підстав не укладення не
встановлено.

Рішення суду в зазначеній частині, як і
в частині розподілу судових витрат у
справі є законним та мотивованим, а
тому залишається без змін.

Разом з тим, враховуючи зазначене вище,
рішення Дарницького районного суду
міста Києва від 6 грудня 2013 року та
додаткове рішення Дарницького
районного суду міста Києва від 16 грудня
2013 року (оскільки саме останнім
вирішено питання щодо солідарної
відповідальності відповідачів)
підлягають скасуванню в частині
солідарного стягнення з відповідачів
грошових коштів та судових витрат з
ухваленням в цій частині нового
рішення про стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_6 4 029 709,90 грн. грошових
коштів та 3 670,40 грн. судових витрат.

При цьому, виходячи за межі заявлених
вимог апеляційних скарг та скасовуючи
додаткове рішення Дарницького
районного суду міста Києва від 16 грудня
2013 рокуколегія суддів керується
приписами ч. 3 ст. 303 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 та апеляційну скаргу ОСОБА_4 в
інтересах ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Дарницького районного суду
міста Києва від 6 грудня 2013 року та
додаткове рішення Дарницького
районного суду міста Києва від 16 грудня
2013 року скасувати в частині
солідарного стягнення з ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6грошових
коштів 4 029 709,90 грн. та судових витрат 3
670,40 грн. та ухвалити в цій частині нове
рішення.

Стягнути з ОСОБА_3на користь ОСОБА_64 029
709,90 грн. грошових коштів та 3 670,40 грн
судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий : І.М.
Вербова

Судді : Г.М.
Кирилюк

М.М.Панченко