Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 жовтня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючої - Кожух
О.А..

суддів - Леска
В.В.,Чужі Ю.Г.

при секретарі -
Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу прокурора
міста Ужгорода в інтересах держави та
територіальної громади м.Ужгорода, та
апеляційну скаргу ТОВ «Вігас» та
ОСОБА_1 на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 11 лютого 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Ужгородської міської ради, виконкому
Ужгородської міської ради про визнання
права власності,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з даним позовом мотивуючи тим, що
на підставі паспорту прив'язки групи
торгового павільйону за реєстраційним
номером №039 від 11.06.13, нею, власними
силами і за власні кошти, було
здійснено будівництво торгової
будівлі під поз.АДРЕСА_1 Рішенням
Ужгородської міської ради від 24.10.2013
№1109 їй надано дозвіл на складення
технічної документації на земельну
ділянку для встановлення та
обслуговування тимчасової споруди. В
подальшому, з метою оформлення права
власності на дане нерухоме майно, 18
листопада 2013 року на її замовлення, КП
«Архітектурно-планувальне бюро"
Ужгородської міської ради було
виготовлено інвентаризаційну справу
№7809. За таких обставин, посилаючись на
ст.ст. 328, 331, 376 ЦК України просила суд
визнати за нею право власності на
об'єкт нерухомого майна - торгову
будівлю під поз. АДРЕСА_1

Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 11 лютого 2014
року даний позов задоволено.

На таке рішення прокурор
м.Ужгорода в інтересах держави та
територіальної громади м.Ужгорода
подав апеляційну скаргу. Вважає, що
судом було неправильне застосовано
норми матеріального права та порушено
норми процесуального права.

Апеляційну скаргу було подано також
особами, що не брали участь усправі -
ОСОБА_1 та ТОВ «Вігас». Вказують, що
оскаржуваним рішенням суду вирішено
питання про їх права, оскільки будівля,
право власності на яку визнано за
позивачем, розташована безпосередньо
перед будівлею торгового комплексу
малолітньої ОСОБА_3, перекриває проїзд
до цього комплексу та розташована на
комунікаціях апелянтів.

Апелянти у своїх скаргах просять
рішення місцевого суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Позивач та її представник в судове
засідання не з'явились повторно, про
час і місце розгляду справи
повідомлялись належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача,
позицію апелянтів, які скарги
підтримали, представника виконкому
Ужгородської міської ради, яка не
заперечила проти задоволення
апеляційних скарг, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційних скарг, судова колегія
вважає, що такі підлягають до
задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з його
обґрунтованості.

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки він не
відповідає обставинам справи та не
ґрунтуються на вимогах матеріального
права.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів
справи, рішенням Ужгородської міської
ради №1109 від 24.10.2013 «Про надання
дозволів на складання технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж частини земельної
ділянки, на яку поширюється право
сервітуту» надано дозвіл на складання
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення меж частини
земельної ділянки, на яку поширюється
право сервітуту, зокрема, ОСОБА_2 щодо
земельної ділянки площею 0,0024 га для
встановлення та обслуговування
тимчасової споруди по АДРЕСА_1 (а.с.9)

Однак, ОСОБА_2 здійснила
будівництво не тимчасової споруди, а
торгової будівлі на бетонному
фундаменті з блоків, з відхиленням від
проектно-дозвільних документів, про що
зазначено у технічному паспорті на
дану будівлю (а.с.10-13).

Відповідно до ст. 376 ЦК України будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи, чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил
(ч. 1). Право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно (ч. 3).

Будівля, яка є предметом розгляду у
даній справі, є самочинним
будівництвом, оскільки збудована на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, з відхиленням від
проектно-дозвільних документів.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у Постанові від 30 березня 2012 року
N 6 «Про практику застосування судами
статті 376 Цивільного кодексу України
(про правовий режим самочинного
будівництва)» під наданням земельної
ділянки слід розуміти, зокрема, рішення
компетентного органу влади чи органу
місцевого самоврядування про передачу
земельної ділянки у власність або
надання у користування. Не може
вважатися наданням земельної ділянки
лише рішення компетентного органу
влади про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки або для розробки
проекту забудови.

Рішенням Ужгородської міської ради
№1109 від 24.10.2013 позивачу було надано
лише дозвіл на складання технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж частини земельної
ділянки, на яку поширюється право
сервітуту, і для встановлення та
обслуговування тимчасової споруди, а
не об'єкта нерухомості.

Згідно ч.2 ст. 376 ЦК України особа,
яка здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Суд першої інстанції на вказані
обставини справи уваги не звернув, та
дійшов висновку про обґрунтованість
позову з порушенням норм матеріального
права.

За таких обставин, рішення суду
першої інстанції, відповідно до п.3,4 ч.1
ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 209, 304, п.2 ч.1 ст. 307, 309,
ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК Укра їни, колегія
суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги - задовольнити.

Рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 11 лютого 2014
року скасувати та ухвалити по даній
справі нове рішення, яким у задоволенні
позову ОСОБА_2 до Ужгородської міської
ради та Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради про визнання
права власності на нерухоме майно -
відмовити.

Рішення суду набирає законної
сили з моменту проголошення і може
бути оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуюча Судді