Справа № 361/1688/14-ц Головуючий у І
інстанції Шинкарь А.О.Провадження №
22-ц/780/5418/14 Доповідач у 2 інстанції
СліпченкоКатегорія 1
РІШЕННЯ

Іменем України

16 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого:Сліпченко
О.І.,суддів:Іванової І.В., Олійника
В.І.,при секретарі: Петленко І.О.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 24 липня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ майна
подружжя, -

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернулась з
вищенаведеним позовом, який
обґрунтовував тим, що 03 червня 2000 року
між нею та відповідачем було
зареєстровано шлюб, від якого мають
неповнолітнього сина - ОСОБА_7.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року шлюб було розірвано,
про що відділом РАЦС Броварського МРУЮ
зроблено відповідний запис, під час
шлюбу на підставі договору купівлі -
продажу від 27 серпня 2003 року була
придбана квартира АДРЕСА_1.

Просила визнати право спільної
сумісної власності на вищевказану
квартиру в рівних частках по ? за
кожним.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 24 липня 2014
року відмовлено задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції ОСОБА_5 подала апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на його
незаконність, необґрунтованість,
ухваленого з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати рішення і ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив із того, що
шлюб між сторонами фактично припинено
у серпні 2000 року, що встановлено
рішенням суду від 20 лютого 2002 року та
відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України не
потребує доказування, а спірна
квартира придбана відповідачем у
серпні 2003 року, тобто під час
роздільного проживання сторін, а тому
не підлягає поділу.

З таким висновком місцевого суду
колегія суддів погодитись не може з
наступних підстав.

Місцевим судом встановлено, що 03 червня
2000 року сторони зареєстрували шлюб, від
якого мають неповнолітнього сина
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 20 лютого 2002
року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу квартири від
27 серпня 2003 року, ОСОБА_6 купив квартиру
АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 року відділом РАЦС
Броварського МРУЮ Київської області у
книзі реєстрації актів про розірвання
шлюбу зроблено запис про розірвання
шлюбу за № 289 та видано свідоцтва про
розірвання шлюбу: позивачу -
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, відповідачу - 07
листопада 2007 року.

Вказані обставини справи
підтверджуються матеріалами справи.

Згідно зі ст. 60 СК України (чинного з 1
січня 2004 року) майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення закону було
закріплено й у ст. 22 КпШС України, який
діяв до 1 січня 2004 року, але був чинний
на час набуття відповідачем спірної
квартири.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 57 СК
України суд може визнати особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
майно, набуте нею, ним за час їхнього
окремого проживання у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин.

Частиною 2 ст. 28 КпШС України також було
визначено, що суд може визнати майно,
нажите кожним із подружжя під час їх
роздільного проживання при фактичному
припиненні шлюбу, власністю кожного з
них.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 1998 року № 16 "Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України", який
втратив чинність з 21 грудня 2007 року,
роз'яснено, що, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час придбання
зазначеного майна. При цьому належить
виходити з того, що відповідно до ст. ст.
22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною
власністю подружжя є нажите ними в
період шлюбу рухоме і нерухоме майно,
яке може бути об'єктом права приватної
власності (крім майна, нажитого кожним
із подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу).

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до чч. 2, 3 ст. 325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Якщо за час окремого
проживання подружжя після фактичного
припинення шлюбних відносин спільне
майно його членами не придбавалося, суд
відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте кожним
з них за цей період та за вказаних
обставин, і провести поділ тільки того
майна, що було їхньою спільною
власністю до настання таких обставин.

Як установлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
з шлюб між сторонами фактично
припинено у серпні 2000 року, а з
мотивувальної частини рішення від 20
лютого 2002 року про розірвання шлюбу між
сторонами вбачається, що сторони разом
не проживають (а.с.70). Спірна квартира
придбана 27 серпня 2003 року (а.с.27)

Колегія суддів приходить до висновку,
що позивачем доведено, що в період
придбання квартири сторони вели
спільне господарство, мали один бюджет
і набули спірне майно за спільні кошти
подружжя, оскільки крім пояснень
наданих сторонами доводи позивача
підтверджуються її реєстрацією в
спірній квартирі.

Крім того, доводи апелянта про те, що
оскільки згідно з положеннями ст.44 КпШС
України шлюб вважається припиненим з
моменту реєстрації розлучення в
органах реєстрації актів
громадянського стану - ІНФОРМАЦІЯ_2
року спірна квартира є спільної
власністю подружжя, колегія суддів
вважає, що заслуговує на увагу,
оскільки ця обставина підтверджує ту
обставинну, що спірна квартира була
придбана в період коли сторони вели
спільне господарство, мали один бюджет
і набули спірне майно за спільні кошти
подружжя.

Враховуючи викладене, районний суд
дійшов до помилкового висновку про те,
що спірне майно набуте сторонами за час
їхнього окремого проживання у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Таким чином, апеляційний суд приходить
до висновку, що судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, обставини, які суд вважав
встановленими - недоведені, порушено
норми матеріального та процесуального
права.

Виходячи з викладеного рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню
та ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України,
апеляційний суд,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задоволити.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 24 липня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_5 - задоволити. Визнати
право спільної сумісної власності
подружжя - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на квартиру
АДРЕСА_1 Визнати за ОСОБА_5 право
власності на ? квартири АДРЕСА_1

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: