РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2014 р.

Бориспільський міськрайонний суд
Київської області у складі:

Головуючого судді Кабанячого Ю.В.

при секретарі Тоцькій К.О.,
Вітківському М.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Бориспіль цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

Позивач звернулася з вказаним позовом,
який в ході розгляду збільшила. В
обґрунтування своїх вимоги зазначила,
що з відповідачем в період шлюбу був
придбаний житловий будинок, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1, який
просить визнати спільною сумісною
власністю подружжя та розділити
житловий будинок з надвірними
будівлями та спорудами, визнавши за нею
та відповідачем право власності по ?
частині житлового будинку та земельної
ділянки за вказаною адресою.

Крім того визнати за відповідачем
право власності на автомобіль CITROEN JUMPER
реєстраційний номер НОМЕР_2, 2001 року
випуску, а на її користь стягнути ?
частину його вартості. А також стягнути
судові витрати.

Зустрічний позов не визнає, так як
квартира АДРЕСА_2 перебуває у її
власності і відповідач немає жодних
правових підстав для її поділу. Дану
частину квартири в розмірі 2/3 частини,
вона отримала шляхом безоплатної
приватизації її в розмірі 1/3 частини.
Крім того 1/3 частину даної квартири
вона отримала в дар. Інша частина 1/3
квартири належить ОСОБА_5

Щодо поділу побутової техніки, то сам
факт її наявності та придбання не
визнає. Вказує, що відповідачем вказана
побутова техніка, яка ними спільно не
купувалася, а є наявна, яка суттєво
відрізняється назвами та перебуває в
неробочому стані. З вартістю даних
речей не погоджується.

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали
та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник
первісний позов не визнали та просили у
його задоволенні відмовити. Зустрічний
позов задовольнити в повному обсязі. В
обґрунтування своєї позиції зазначили,
що будинок зазначений у первісному
позові набутий за особисті гроші
ОСОБА_4, є його особистою приватною
власністю та не є спільною сумісною
власністю подружжя.

Станом на 10 квітня 1996 року (час
укладення шлюбу) він мав у своїй
особистій власності домоволодіння, що
знаходилось за адресою: АДРЕСА_3. Після
укладання шлюбу з позивачем він у 1997
році продає дане домоволодіння і за
гроші отримані від його продажу, 21
жовтня 1998 року на своє ім'я купує
спірний будинок, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. Таким чином даний
будинок він придбав виключно за кошти
виручені від продажу вказаного
будинку.

За час перебування у шлюбі сторони
набули у спільну сумісну власність за
кошти подружжя майно, яке на його думку
необхідно розділити в такий спосіб:
визнати за ним право власності на
наступне майно загальною вартістю 370 000
грн: 1/6 квартири АДРЕСА_2 (приблизна
вартість - 240 000 гривень); автомобіль CITROEN
JUMPER, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2001
року випуску (приблизна вартість - 120 000
гривень); конвектор газовий «ФЕГ
Конвектор» (приблизна вартість - 6 500
гривень); пилосос Samsung (приблизна
вартість - 1000 гривень); пральна машинка
Ariston (приблизна вартість - 2500 гривень).

Визнати за відповідачем за зустрічним
позовом право власності на наступне
майно загальною вартістю 485 000 гривень:
3/6 квартири АДРЕСА_2 (приблизна вартість
- 480 000 гривень); телевізор SONY (приблизна
вартість - 3000 гривень); телевізор JVC
(приблизна вартість - 1000 гривень);
пилосос Daewoo (приблизна вартість - 1000
гривень). Крім того стягнути судові
витрати.

Свідок ОСОБА_6 повідомила суду, що є
сусідкою подружжя ОСОБА_4 в с.Гнідені.
Познайомилася з даною сім'єю, коли вони
приїжджали дивитися на будинок з метою
його подальшого придбання. ОСОБА_3
хотіла позичити в неї кошти на
придбання будинку, але вона їх добре не
знала, а тому боялася позичати. Про
даний будинок піклувалася лише ОСОБА_3,
а ОСОБА_4 приїжджав лише як на дачу. В
ремонті участі не приймав.

Свідок ОСОБА_8 повідомив суду, що сім'ю
ОСОБА_4 він знає і працював з ОСОБА_3. На
придбання спірного будинку в с. Гнідин
він особисто позичив ОСОБА_3 5000 доларів
США. Про продаж будинку в Житомирській
області ОСОБА_3 він знає, так як
перевозив звідти речі. Даний будинок
був проданий за 2500-3000 доларів США. Про
це йому повідомив ОСОБА_4 Сам ОСОБА_4
ніде не працював, а лише возив свою
дружину ОСОБА_3, яка була приватним
підприємцем.

Свідок ОСОБА_9 повідомила, що вона по
дорученню продала за 3000 доларів США
будинок її сина в Житомирській обл., які
віддала сину. За яку суму був придбаний
будинок в с. Гнідин вона не знає. Всі
добудови в даному будинку вчиняв її
син. Де працював її син і скільки він
отримував коштів не знає.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що ОСОБА_4 він
знає добре. Він знав, що останній продав
будинок в Житомирській області і хотів
у нього позичити на власний ремонт 2000
грн. Але ОСОБА_4 не позичив, так як
повідомив, що хоче терміново під м. Київ
купити будинок для його мами та доньки.
Інших подробиць по даній справі він не
знає.

Суд заслухав пояснення сторін,
дослідив та проаналізував зібрані по
справі докази та прийшов до
переконання, що первісний позов
підлягає частковому задоволенню, а у
задоволенні зустрічного необхідно
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.04.1996 р. між
сторонами був укладений шлюб (а.с.4).

Під час шлюбу ОСОБА_4 придбав житловий
будинок з надвірними будівлями за
адресою АДРЕСА_1 за 4000 грн., що
підтверджується договором
купівлі-продажу від 21.10.1998 р. (а.с.7).

Відповідно до копії договору
купівлі-продажу від 09.09.1998 р., ОСОБА_4
продав належний йому на праві
власності житловий будинок, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1 за 700
грн. (а.с.80-81).

З пояснень сторін вбачається, що в
період придбання спірного будинку вони
обоє працювали. Зважаючи на різницю у
вартості продажу будинку в с. Романівка
за 700 грн., та зважаючи на вартість
придбання спірного будинку за 4000 грн.,
відповідачем, крім своїх пояснень,
жодним належним доказом не доведено, що
спірний будинок було придбано лише за
його особисті кошти від продажу
будинку. Дані обставини також не
спростувала свідок ОСОБА_9

Суд не бере за основу показання свідків
ОСОБА_9 та ОСОБА_8 щодо ціни за яку було
продано будинок та придбано інший, так
як дані обставини жодним доказом не
підтверджується та спростовується
договорами купівлі-продажу, де
встановлена вартість будинків.

При вирішення питання щодо
законодавства, яке підлягає
застосуванню при вирішенні спору між
сторонами щодо поділу майна, суд
вважає, що до застосування підлягають
норми глави 6 Кодексу про шлюб та сім'ю
України, оскільки спірне майно
набувалося подружжям на час дії
Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969
року.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює
презумпцію права спільної сумісної
власності подружжя, тобто, якщо майно
було набуте за час шлюбу,
передбачається, що воно є спільним.
Протилежне, тобто належність майна до
роздільного майна подружжя, потребує
доведення. Якщо при поділі майна один з
подружжя стверджує, що певна річ була
набута за час шлюбу на власні кошти
цієї особи, то такі факти потребують
доведення в суді. Тому, відповідно до
ст.21 КпШС України, який був чинний на
час придбання спірного домоволодіння,
останній є спільною сумісною власністю
подружжя Прживальських.

В ч.3.ст 368 ЦК України зазначено, що майно
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними та відповідно до ст. 69 СК
України, мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. Майно, що є у спільній
сумісній власності, може бути поділено
між співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом (ст.
372 ЦК України).

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму
Верховного суду України №11 від 21.12.2007 р.
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», спільною
сумісною власністю подружжя, що
підлягає поділу, відповідно до ч.ч.2,3 ст.
325 ЦК України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Згідно ст. 331 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
позивачем доведено, а відповідачем не
спростовано факт придбання спірного
будинку під час шлюбу за кошти
подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позовної
вимоги щодо поділу земельної ділянки
за адресою: АДРЕСА_1, суд виходив з
недоведеності ні позивачем ні
відповідачем, що вказану земельну
ділянку вони набули у власність. Не
подано жодного письмового правочину
щодо купівлі даної земельної ділянки
чи набуття її у власність в інший
спосіб. В матеріалах справи є лише
копія Рішення Гнідинської сільської
ради №54-3-V від 30.06.2006 р. про
затвердження технічної документації
ти проектів відведення земельної
ділянки у власність на ім'я ОСОБА_4
(а.с.106). таким чином не доведено набуття
права власності та його державної
реєстрації.

Відповідно до пояснень сторін щодо
поділу автомобіля CITROEN JUMPER,
реєстраційний номер НОМЕР_2, 2001 року
випуску, позивач не знає де він
знаходиться, так як ним користувався
відповідач. Останній вказав, що він
тривалий час ним не користується і він
знаходиться на автомобільному
майданчику в несправному стані.
Залишаючи без розгляду дану позовну
вимогу суд виходив з того, що зважаючи
на стан автомобіля, сторони не можуть
визначити його вартість. Судом було
роз'яснено право сторонам заявити
клопотання про призначення
автотоварознавчої експертизи, але
останні даним правом не скористалися.
Суд не має спеціальних знань в галузі
оцінювання, а тому був позбавлений
можливості встановити його вартість.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову суд виходив з наступного. Вимога
про визнання права власності на
вказаний автомобіль за ОСОБА_4, не
відповідає ч.5 ст.71 СК України, так як
ним на депозит суду не було внесено
вартість частки автомобіля. А також з
підстав, вказаних вище.

Відповідно до пунктів 22, 23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України N 11 від
21.12.2007 року «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» встановлено,
що: «Поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

Відповідно до п.23 Пленуму визначено, що
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Пунктом 24 передбачено,
що до складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК)».

Щодо поділу побутової техніки, суд
відмовляє зважаючи на те, що
відповідачем за зустрічним позовом
заперечувалася як вартість її так і її
наявність. При наданні судом часу для
доведення наявності вказаного майна, а
саме пральних машин, телевізорів,
конвекторів, пилососу, позивач за
зустрічним позовом даних обставин не
довів. Надання гарантійних талонів на
вказані речі не є належним та
допустимим доказом, відповідно до ст.59
ЦПК України, так як їх придбання в
шлюбі заперечує відповідач за
зустрічним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог як за первісним так і за
зустрічним позовами, суд виходив з
того, що на час розгляду справи сторони
не надали належних доказів існування
даного майна та права на нього, а тому
при наявності відповідних доказів,
сторони не позбавлені можливості
звернутися до суду повторно з
аналогічними позовами для поділу
майна, наявність якого на час розгляду
справи не доведена.

Вимога щодо визнання за ОСОБА_4 права
власності на 1/6 квартири АДРЕСА_2, а за
ОСОБА_3 на 3/6 вказаної квартири не
підлягає задоволенню, так як
відповідно до копії свідоцтва про
право власності на житло (а.с.69), остання
скористалася своїм правом на
безоплатну приватизацію вказаної
квартири та набула у власність 1/3 її
частини 18.05.2000 р. ОСОБА_4 в даній
приватизації участі не приймав.

Лише відповідно до змін внесених 11.01.2011
р. до ст. 61 СК України, доповнили ч. 5,
згідно з якою, об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя є житло,
набуте одним із подружжя під час шлюбу
внаслідок приватизації державного
житлового фонду, та земельна ділянка,
набута внаслідок безоплатної передачі
її одному з подружжя із земель
державної або комунальної власності, у
тому числі приватизації.

Отже, дана норма закону почала діяти з
11.01.2011 року, тому всі приватизовані
квартири і земельні ділянки після цієї
дати (і до дати скасування цієї норми -
до 17.05.2012 р.) підлягають розділу як
приватизоване між подружжям,
наприклад, при розлученні, як спільне
майно подружжя, набуте ними під час
шлюбу. Враховуючи, що приватизація
квартири була в 2000 р., ч.5 ст.61 СК України
в даному випадку не діє на розподіл
квартири.

Крім того, відповідно договору
дарування від 11.12.2000 р., ОСОБА_3 отримала
в дар 1/3 вказаної квартири (а.с.68), що
відповідно до ч.1ст.24 КпШС України, який
діяв на час укладення даного правочину,
є її особистим майном та вона стала
власницею 2/3 спірної квартири.
Власником іншої 1/3 квартири є ОСОБА_5
Дані обставини також були встановлені
рішенням Дарницького районного суду
м.Києва від 09.04.2014 р. (а.с.107-109).

Таким чином ОСОБА_4 не довів свого права
на розподіл вказаної квартири.

Враховуючи те, що первісний позов було
задоволено лише на 30%, відповідно до
ст.88 ЦПК України, з відповідача на
користь позивача необхідно стягнути
належним чином підтверджену суму
(а.с.1,94,95) судового збору, яка становить
690 грн.00 коп.

Керуючись ст.ст.3,10,60,88, 212-215,218 ЦПК
України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя, задовольнити
частково.

Визнати житловий будинок з надвірними
будівлями та спорудами, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Розділити житловий будинок з
надвірними будівлями та спорудами,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1,
визнавши за ОСОБА_3,(ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН
НОМЕР_4) право власності на ? частину
житлового будинку.

Визнати за ОСОБА_4,(ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН
НОМЕР_3) право власності на ? частину
житлового будинку з надвірними
будівлями та спорудами, який
розташований за адресою АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного
майна подружжя, відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4,(ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН
НОМЕР_3) на користь ОСОБА_3,(ІНФОРМАЦІЯ_1,
ІПН НОМЕР_4) судовий збір в розмірі 690
(шістсот дев'яносто) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до Апеляційного суду
Київської області через
Бориспільський міськрайонний суд
Київської області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення, в разі якщо
сторона по справі не була при
оголошенні рішення, то 10 днів з моменту
отримання його копії.

Суддя Бориспільського

міськрайонного суду

Ю.В. Кабанячий