Справа № 199/1859/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

„17" вересня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Степаненко О.Л.,

за участі представника позивача -
ОСОБА_1,

за участі представника відповідача -
Горлакової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на
домоволодіння,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним
позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що 02 листопада 1951 р.
у між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений
договір купівлі - продажу
домоволодіння, яке знаходилося за
адресою: АДРЕСА_1. Згідно вищевказаного
договору, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купив
зазначене домоволодіння. В подальшому
змінилася адреса вказаного
домоволодіння на: АДРЕСА_2, про що 21
вересня 1960 року зроблена відмітка на
договорі купівлі - продажу. В свою
чергу, 26 грудня 1964 р. між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 був укладений договір купівлі -
продажу домоволодіння, яке знаходиться
за адресою: АДРЕСА_2, згідно якого
ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_6 купив вказане у
договорі домоволодіння. ІНФОРМАЦІЯ_1 р.
ОСОБА_6 помер і після його смерті в
зазначеному домоволодінні залишилась
проживати його дружина - ОСОБА_7. Проте,
у зв'язку з похилим віком у неї було
слабке здоров'я, вона не могла себе
самостійно обслуговувати та вести
домашнє господарство, а оскільки
позивач був її сусідом, то взявся
допомагати ОСОБА_7 в обслуговуванні та
веденні домашнього господарства,
починаючи з 1989 року та до самої її
смерті.

Як зазначається позивачем при
зверненні до суду 12 листопада 2002 р. він
був зареєстрований у домоволодінні,
яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та
вже самостійно доглядає за будинком та
утримує його, постійно робить в ньому
поточний та капітальний ремонт. На
переконання позивача за ним слід
визнати право власності за набувальною
давністю на домоволодіння, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в
порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України, оскільки
він 12 листопада 2002 р. був
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та з
цього часу добросовісно і безперервно
володіє та відкрито користується
даним нерухомим майном та земельною
ділянкою, доглядає за будинком та
утримує його, постійно робить в ньому
поточний та капітальний ремонт,
оскільки завжди проживає там. Таким
чином, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК
України, оскільки позивач
добросовісно заволодів і продовжую
відкрито та безперервно володіти та
користуватись домоволодінням, яке
заходиться за адресою: АДРЕСА_2 вже на
протязі майже дванадцяти років, він
має право на визнання за ним права
власності на домоволодіння за
набувальною давністю, яке заходиться
за адресою: АДРЕСА_2, а саме: літ. А-1
(будинок), літ. Б (сарай), літ. В
(вбиральня), літ. Г (погріб з шійкою), № 1
(споруди).

У судовому засіданні представник
позивача за довіреністю вимоги позову
підтримав повністю, надав пояснення,
аналогічні викладеним в позовній
заяві, просив суд повністю
задовольнити поданий позов.

Представник відповідача
заперечувала проти задоволення позову,
просила суд повністю відмовити в
задоволенні позову.

Заслухав пояснення представників
позивача та відповідача, та
дослідивши докази в межах заявлених
вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд
дійшов до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову
повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено
цим Кодексом.

Нерухоме майно, виходячи зі змісту
ст. 344 ЦК України, може стати предметом
набуття за давністю, якщо таке майно
існує, та воно є чужим, володіння має
бути добросовісним (тобто володілець
не знав і не міг знати про те, що він
володіє чужою річчю).

Утім, суд в цій справі не має змоги
встановити дані факти через ненадання
позивачем доказів у порядку ст.ст. 57-59
ЦПК України на підтвердження обставин,
якими позивач обґрунтовує вимоги
позову.

За ст. 397 ЦК України фактичне
володіння вважається правомірним, якщо
інше не випливає з закону або не
встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК
України).

Утім, із закону випливає, що
володіння позивачем зазначеним вище
домоволодінням не є правомірним:
позивач звернувся до суду із позовом,
посилаючись на те, що його місце
проживання зареєстровано за адресою:
АДРЕСА_2, тому, на його думку, володіння
домоволодінням є правомірним. Утім,
відповідно до відмітки про реєстрацію
місця проживання у паспорті гр.
України ОСОБА_3 (а.с. 15 звор.) його місце
проживання було зареєстровано за
зазначеною вище адресою лише 12.11.2002 р.,
тобто через 8 років після смерті
останнього власника домоволодіння -
ОСОБА_7 (а.с. 17), через що реєстрація
місця проживання особи була проведена
з порушенням вимог закону та доводи
позивача в цій частині не можна вважати
слушними.

Разом з тим, щодо посилання
позивача на те, що він був сусідом
померлої ОСОБА_7, через що взявся
допомагати ОСОБА_7 в обслуговуванні та
веденні домашнього господарства,
починаючи з 1989 р., то дані посилання
спростовуються матеріалами цивільної
справи (а.с. 15 звор.): до реєстрації
місця проживання по АДРЕСА_2, місце
проживання позивача з 11.10.1982 р. було
зареєстровано у АДРЕСА_3. Доказів на
підтвердження реєстрації в
установленому законом порядку
перебування позивача за адресою,
сусідньою домоволодінню по АДРЕСА_2,
суду не надано.

В той же час нічим не
підтверджуються посилання позивача
на те, що він доглядає за будинком та
утримує його, постійно робить в ньому
поточний та капітальний ремонт,
фактично користується ним тощо (ст.ст.
10, 11, 60 ЦПК України), через що у
сукупності з вищенаведеним підстави
для задоволення позову відсутні.

Судові витрати віднести на рахунок
позивача (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 212, 214-215, 218
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на
домоволодіння відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок
позивача.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя