Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/4086/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко
Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі: Хомяк
К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Василівського районного суду
Запорізької області від 19 серпня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи Державна
реєстраційна служба Василівського
районного управління юстиції,
приватний нотаріус Василівського
районного нотаріального округу
ОСОБА_5, РКП «Василівське бюро
технічної інвентаризації» про
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу та скасування
державної реєстрації прав власності на
нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу та скасування
державної реєстрації прав власності на
нерухоме майно .

Позивач зазначала, що на
підставі свідоцтва про право на
спадщину від 17.07.2013 року є власником
квартири АДРЕСА_1, в тому числі 1/2
частини погрібу літ. «Пг», літньої
кухні літ. «В». Попереднім власником
цієї квартири була її мати - ОСОБА_6, яка
померла.

10 грудня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про визнання
зазначеного свідоцтва про право на
спадщину недійсним та скасування
державної реєстрації прав власності на
нерухоме майно, у якій посилався на те,
що на підставі договору
купівлі-продажу від 10.03.2004 року він
придбав квартиру АДРЕСА_1, до складу
якої входить літня кухня літ. «Б», льох
літ. «Пг». Як з'ясовано під час судового
розгляду, в 2004 році при проведенні
інвентаризації Василівським БТІ
помилково включений погріб та літня
кухня по пров. Аптечному в м. Василівка
Запорізької області до об'єктів, які
належать квартирі 2. Про те, що погріб
літ. «Пг» повністю увійшов до обсягу
нерухомого майна, яке належить
відповідачам, вона дізналася лише
07.07.2014 року.

Посилаючись на ці обставини та на
статтю 1218 ЦК України згідно якої до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті,
просила визнати частково недійсним
договір купівлі-продажу квартири 2 по
пров. Аптечний в м. Василівка
Запорізької області від 10 березня 2004
року, посвідчений приватним нотаріусом
Василівського районного нотаріального
округу ОСОБА_5, зареєстрованого в
реєстрі за №355, та скасувати державну
реєстрацію права власності
відповідачів на погріб та літню кухню.

Рішенням Василівського районного суду
Запорізької області від 19 серпня 2014
року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції вірно посилався на
положення статей 203, 204, 215 ЦК України,
якими визначено перелік загальних
вимог, додержання яких є необхідним для
чинності правочину; встановлено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом, або, якщо він не визнаний судом
недійсним та визначено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Також судом враховано роз'яснення
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" №9 від 06
листопада 2009 року стосовно того, що
правочин - правомірна, тобто не
заборонена законом, вольова дія
суб'єкта цивільних правовідносин, що
спрямована на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правомірність є
конститутивною ознакою правочину як
юридичного факту. Презумпція
правомірності правочину закріплена у
ст.204 ЦК та може бути спростована
насамперед нормою закону, яка містить
відповідну заборону. Згідно пункту 7
цієї Постанови правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Відмовивши в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 щодо визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу,
суд виходив з того, що позивач не є
стороною оспорюваного нею договору
купівлі-продажу та не вказала жодної з
правових підстав, з яких слід визнати
оспорюваний нею договір частково
недійсним, а тому суд дійшов висновку,
що позивачем обрано не той спосіб
захисту своїх прав, який має бути
застосовано за даних обставин.

Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України, якщо
договір про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації. З витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
23.03.2004 року вбачається, що проведено
державну реєстрацію договору
купівлі-продажу квартири від 10.03.2004
року, таким чином відповідачі у
встановленому законом порядку набули
право на зазначену квартиру і є
добросовісними набувачами. Статтями 19,
27 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень, підставою для
скасування державної реєстрації є
рішення суду про задоволення позову
про повернення майна, переданого за
недійсним правочином чи витребування
майна з чужого незаконного володіння.

Виходячи з обставин справи, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 в частині зобов'язання
реєструючого органу анулювати
реєстрацію права власності, оскільки
відсутні передбачені законом підстави
для скасування державної реєстрації.

Основні доводи апеляційної скарги
полягають в тому, що суд першої
інстанції неправильно застосував
норми матеріального права та не
звернув увагу на те, що при укладенні в
2004 році договору купівлі-продажу було
допущено багато помилок, а 2013 році при
спадкуванні позивачем квартири
АДРЕСА_1 в спадщину ввійшли 1/2 погребу
та літня кухня.

Проте, такий довід апеляційної скарги
не спростовує висновків суду першої
інстанції, виходячи з наступного. Судом
встановлено, що на підставі свідоцтва
про право власності на житло від 24.01.2000
року, виданого Василівською міською
радою Запорізької області ОСОБА_6
(колишньому власнику квартири № 1 в
житловому будинку № 7 по пров.
Аптечному в м. Василівка Запорізької
області) належало нерухоме майно:
квартира, яка складалася: із коридору
літ. 1- площею 4,3 кв. м, кухні літ 2, площею
5 кв. м, кімнати літ. 3, площею 4,2 кв. м.,
кімнати літ. 4 площею 14.8 кв. м. та
господарські будівлі на земельній
ділянці - підвал площею 4,4 кв. м,
вбиральня площею 1 кв. м, літня кухня
площею 9,4 кв. м (а. с. 13-15).

Згідно витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності, за ОСОБА_2
зареєстровано право власності на
квартиру АДРЕСА_1, опис об'єкта
нерухомого майна: квартира складається
з двох житлових кімнат, літньої кухні,
зазначеної літерою «В», 1/2 частини
погрібу, зазначеного літерою
«Пг» (а. с. 6).

На підставі свідоцтва про право
власності на житло від 24.01.2000 року,
виданого Василівською міською радою
Запорізької області ОСОБА_7., ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 (колишнім власникам
квартири АДРЕСА_1) належало нерухоме
майно: квартира, яка складалася: із
двох жилих кімнат, загальною площею 33,4
кв. м; літня кухня літ. «Б» та льох
(підвал) літ. «Пг» . Це ж саме нерухоме
майно перейшло у власність
відповідачів за договором
купівлі-продажу від 10.03.2004 року(а. с. 10;
16).

При розгляді справи в суді першої
інстанції представник РКП
"Василівське БТІ" ОСОБА_11 в судовому
засіданні пояснила, що під час
інвентаризації квартири АДРЕСА_1
помилково вказано про приналежність до
складу квартири погрібу літ. "Пг",
оскільки він перебував у спільному
користуванні обох квартир.

Зазначене підтверджено письмовими
доказами - матеріалами
інвентаризаційної справи, копії яких
долучено до справи (а. с. 39-50; 52-58; 66-67).

Відмовивши в задоволенні позову, суд
виходив з того, що ОСОБА_2, яка не є
стороною договору купівлі-продажу,
який вона просила визнати частково
недійсним, обрала не той спосіб
захисту своїх прав та не вказала жодної
з правових підстав, з яких слід визнати
оспорюваний нею договір частково
недійсним.

Окрім застосування відповідних норм
матеріального права - статей 203, 204, 215 ЦК
України, судом враховано роз'яснення
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" №9 від 06
листопада 2009 року стосовно того, що
правочин - правомірна, тобто не
заборонена законом, вольова дія
суб'єкта цивільних правовідносин, що
спрямована на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правомірність є
конститутивною ознакою правочину як
юридичного факту. Презумпція
правомірності правочину закріплена у
ст.204 ЦК та може бути спростована
насамперед нормою закону, яка містить
відповідну заборону. Згідно пункту 7
цієї Постанови правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Суд вірно вказав, що права особи, яка
вважає себе власником майна, яке
знаходиться у володінні інших осіб, не
підлягають захисту шляхом задоволення
позову до добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України,
тобто реституції. Такий захист
можливий лише шляхом пред'явлення
віндикаційного позову про повернення
майна з чужого володіння або
негаторного позову про усунення
перешкод в користуванні власністю,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Позивач не позбавлена можливості
звернутися до суду з позовом про
витребування майна або усунення
перешкод в користуванні права
власності.

Інші доводи апеляційної скарги є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображують позицію позивача та його
представника, висловлену в ході
розгляду справи і полягають лише в
переоцінці доказів, які належним
чином перевірені і оцінені судом
першої інстанції і не доводять
порушення судом першої інстанції норм
процесуального і матеріального права.

За таких обставин судова колегія
вважає, що підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Василівського районного суду
Запорізької області від 19 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: