22-ц/773/1549/14 Головуючий у 1 інстанції:
Ковтуненко В.В. Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів - Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

при секретарі - Захарова Н.А.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Луцьку цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», ОСОБА_3, ОСОБА_4,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання договору поруки та застави
майна недійсними, кредитного договору
частково недійсним за апеляційною
скаргою відповідача публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 08 вересня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 09 жовтня 2013 року звернулася з
позовом до публічного акціонерного
товариства комерційний банк (далі - ПАТ
КБ) «ПриватБанк» ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання договору поруки та застави
майна недійсними. Позов мотивує тим, що
31 серпня 2010р. року між нею та ПАТ КБ
«ПриватБанк» укладено кредитний
договір №4/кс. Відповідно до договору
банк надав кредит в сумі 91097,38грн.
Термін користування кредитними
коштами встановлений з 31.08.2010р. по
25.02.2013р. Для забезпечення виконання
зобов'язань за даним кредитним
договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2
укладено договір застави майна №4/кс
від 31.08.2010р. 31 серпня 2010р. між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_6
укладено договори поруки №4/кс/1 та 4/кс2.
У лютому 2013 року стало відомо, що між
ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі
начальника юридичного департаменту
філії Полтавське регіональне
управління ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4
був укладений договір поруки №4/кс-П
01.06.2011р. Предметом цього договору є
надання поруки перед кредитором за
виконання обов'язків боржника ОСОБА_2
за кредитним договором в розмірі
передбаченому додатком 1,
відповідальність поручителя перед
кредитором становить 200грн. Вважає, що
оскаржувані правочини: договір поруки,
договір застави майна та частково
кредитний договір суперечать чинному
законодавству України та порушують її
права і законні інтереси, оскільки не
були спрямовані на реальне настання
правових наслідків. Їй не було відомо
про фіктивного поручителя ОСОБА_3,
договір був укладений через значний
проміжок часу після підписання
кредитного договору, а сума є суттєво
меншою ніж сума основного зобов'язання.
ОСОБА_4 не мав права укладати від імені
банку будь-які договори, чим перевищив
свої повноваження. Вважає, що
укладення договору поруки було
направлена для зміни підсудності при
розгляді справи про стягнення
заборгованості, що підтверджується
заочним рішенням Октябрського
районного суду м.Полтави від 07.02.2013р.
Пунктом 8 кредитного договору
визначено право розгляду спору за
вибором позивача - у Васильківському
районному суді м.Дніпропетровська,
Червоноградському районному суді
м.Дніпропетровська, Бабушкінському
районному суді м.Дніпропетровська,
Амур-нижньодніпровському районному
суді м.Дніпропетровська, суді по
місцезнаходженню філії або відділення,
що не відповідає діючому
законодавству, так як ст.112 ЦПК України
була виключена з
Цивільно-процесуального кодексу
України на підставі Закону від 07.07.2010р.
Посилається на порушення її прав
пунктом 2.2.12 кредитного договору,
відповідно до якого позичальник
зобов'язується погоджувати з банком
отримання кредитів в інших банках, а
згідно п.5.1 - до повного виконання
зобов'язань зобов'язується повідомляти
про відкриття поточних депозитних
рахунків в інших банках, а також про
факти укладення угод про отримання
нових позик і кредитів. Просила визнати
договір поруки №4/кс-II від 01.06.2011р.
укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«ПриватБанк», в особі начальника
юридичного департаменту ОСОБА_4
недійсним; визнати договір застави
майна №4/кс від 31.08.2010р. укладений між
ПАТ КБ «ПриватБанк» та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 недійсним;
визнати кредитний договір №4/кс від 31
серпня 2010р. укладений між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 частково
недійсним.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 08 вересня 2014 року позов задоволено
частково. Визнано недійсними договір
поруки № 4/кс-ІІ від 01 червня 2011 року
укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» в особі начальника
юридичного департаменту філії
Полтавське головне регіональне
управління ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4,
пункт 8.3 кредитного договору № 4/кс від
31 серпня 2010 року укладеного між ОСОБА_2
та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі
директора філії «Волинське головне
регіональне управління» ПАТ КБ
«ПриватБанк» Романюк М.Я. Стягнуто з
ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2
судові витрати по сплаті за надання
правової допомоги в сумі 3502,96 грн. та на
користь держави судовий збір в сумі 487,20
грн. В решті позову відмовлено.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду
від 15 вересня 2014 року в даній справі
постановлено внести виправлення в
рішення суду від 08 вересня 2014 року, а
саме: в п'ятому абзаці резолютивної
частини замість: «Стягнути з ПАТ КБ
«ПриватБанк» кореспондентський
рахунок в НБУ № НОМЕР_1, МФО 305299, на користь держави судовий
збір в сумі 487,20 гривень» замінити на
«Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк»
кореспондентський рахунок в НБУ №
НОМЕР_1, МФО 305299, на
користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 487,20
гривень».

Відповідач ПАТ КБ "ПриватБанка" подав
апеляційну скаргу на зазначене рішення
суду в частині визнання недійсним
договору поруки №4/кс-ІІ від 01.06.2011р. та
стягнутих витрат на правову допомогу в
розмірі 3502,96грн. Вважає, що рішення в
цій частині є незаконним, винесеним з
порушенням норм процесуального та
матеріального права, за недоведеністю
обставин, що мають значення та
невідповідністю висновків суду
обставинам справи. Просить скасувати
рішення в частині визнання недійсним
договору поруки №4/кс-ІІ від 01.06.2011р. та
стягненні витрат на правову допомогу в
розмірі 3502,96грн. і ухвалити в цій
частині нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним договору поруки
№4/кс-ІІ від 01.06.2011р. та стягненні витрат
на правову допомогу в розмірі 3502,96грн. В
іншій частині залишити без змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено і
це підтверджується матеріалами справи,
що 31 серпня 2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ
«Приватбанк» укладено кредитний
договір №4/кс для споживчих цілей на
суму 91097,38грн. під 28% річних.

31 серпня 2010р. з метою забезпечення
зобов'язань за кредитним договором
укладено договір застави майна під
номером №4/кс між ОСОБА_2 та ПАТ КБ
«ПриватБанк», та договори поруки між
ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_5 та ОСОБА_6
за номером №4/кс/1 та №4/кс/2 відповідно.

01 червня 2011р. укладено договір поруки
№ 4/кс-ІІ між ПАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_3, відповідно до умов якого
поручитель ОСОБА_3 відповідає перед
банком за виконання кредитного
договору №4/кс від 31 серпня 2010р.,
укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ
«Приватбанк».

Задовольняючи позов в частині визнання
договору поруки недійсним, суд першої
інстанції виходив з того, що положенням
цивільного законодавства договір
поруки №4/кс-ІІ від 01.06.2011р. не
відповідає, оскільки укладений через
значний проміжок часу після оформлення
та підписання кредитного договору,
поручитель проживає в іншій області, а
сума, на яку ОСОБА_3 поручається менша,
суми основного зобов'язання.

Однак з таким висновком погодитись не
можна з наступних підстав.

Статтями 553, 554 цього Кодексу
встановлено, що за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватись виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі. Поручителем може бути одна
особа або кілька осіб. У разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники. Поручитель
відповідає перед кредитором у тому ж
обсязі, що і боржник, включаючи сплату
основного боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч.3 та ч.5 ст.203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1,3 статті 215 ЦК України
визначено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України встановлено, що
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

Однією із загальних засад цивільного
законодавства, зокрема, є свобода
договору, що стверджується п.3 ч.1 ст.3 ЦК
України.

Статтею 627 ЦК України закріплений
принцип свободи договору, згідно якого
сторони вільні в укладені договору,
виборі контрагента та визначені умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

Із статті 554 ЦК України виходить, що
хоча поручитель і пов'язаний із
боржником певними зобов'язальними
відносинами, він є самостійним
суб'єктом у відносинах із кредитором.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України визначено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Обов'язок доказування і
подання доказів процесуальним Законом
покладено на сторони. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні не встановлено
порушення прав та інтересів позивача і
нею не доведено всупереч вимогам
зазначених статтей, що укладений
договір поруки №4/кс-ІІ від 01.06.2011р.
суперечить нормам Цивільного кодексу
України.

Сумніви ОСОБА_2 щодо добросовісних
намірів поручителя ОСОБА_3, не знайшли
свого підтвердження під час судового
розгляду, а доказування щодо
недійсності договору поруки не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Встановлено, що при укладені договору
поруки №4/кс-ІІ від 01.06.2011р. сторони
узгодили всі його істотні умови. Так, в
договорі поруки в пунктах 2, 4 вказано,
що поручитель відповідає перед
кредитором за виконання обов'язків за
кредитними договорами в розмірі,
передбаченому додатком-1, котрий є
невід'ємною частиною даного договору
поруки, у випадку невиконання
боржниками якого-небудь обов'язку,
передбаченого кредитними договорами,
боржники і поручитель відповідають
перед кредитором у відповідності з
покладеними на них обов'язками та в
розмірі передбаченому кредитними
договорами та договором поруки.

Твердження позивача про те, що договір
поруки укладений без її згоди, через
значний проміжок часу після укладення
кредитного договору, на значно меншу
суму ніж сума кредиту, місцем
проживання поручителя є інша область,
колегія суддів вважає безпідставним.
Зазначені обставини не є істотними в
силу положень ч.1 ст.638 ЦК України, в якій
роз'яснено, що договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Згідно рішення Октябрського районного
суду м.Полтави від 07.02.2013р. було
стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 в користь ПАТ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитом в розмірі
58480грн. 55коп., з поручителя ОСОБА_3 в
користь ПАТ«ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
№4/кс від 31.08.2010р., укладеним із ОСОБА_2 в
сумі 200грн.

Позивач не довела, що в сторін
правочину був відсутній намір створити
юридичні наслідки. Доказів, що сторони
оспорюваного правочину діяли з умислом
не надано.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів прийшла до висновку, що підстав
для задоволення позовних вимог про
визнання договору поруки недійсним
немає.

Рішення в цій частині слід скасувати і
ухвалити нове про відмову в позові в
цій частині відповідно до вимог ст.309
ЦПК України.

Рішення суду щодо визнання недійсним
пункту 8.3 кредитного договору № 4/кс від
31 серпня 2010 року укладеного між ОСОБА_2
та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі
директора філії «Волинське головне
регіональне управління» ПАТ КБ
«ПриватБанк» Романюк М.Я. та в частині
відмови в позові не оскаржується і
апеляційною інстанцією не
переглядається.

Судом першої інстанції неправильно
визначено розмір судових витрат на
правову допомогу, що підлягають
присудженню з другої сторони.

Положеннями ст.56 ЦПК України визначено,
що правову допомогу може надавати
особа, яка є фахівцем у галузі права і
за законом має право на надання
правової допомоги.

03 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та
адвокатом ОСОБА_1 був укладений договір
про надання правової допомоги, видано
ордер на надання правової допомоги та
ОСОБА_2 сплачено 3502,96грн. за надання
правової допомоги, що підтверджується
квитанцією до прибуткового касового
ордера від 03 грудня 2013 року. Отже,
ОСОБА_1 надавав ОСОБА_2 правову допомогу
в даній цивільній справі. Особою, яка
надає правову допомогу - адвокатом
ОСОБА_1 надана довідка-розрахунок №329/14
від 08.09.2014р. у якій зазначено, що включає
в себе правова допомога і вартість
послуг.

Згідно ст.79 ЦПК України судові витрати
складаються з судового збору та витрат,
пов'язаних з розглядом справи. До
витрат, пов'язаних з розглядом судової
справи, належать витрати на правову
допомогу.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» (далі -
Закон) від 20 грудня 2011 року розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза
судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді, що визначається у відповідному
судовому рішенні.

Положеннями статті 88 ЦПК України
визначено, що стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної або касаційної
інстанції, не передаючи справи на новий
розгляд, змінює рішення або ухвалює
нове, суд відповідно змінює розподіл
судових витрат.

Оскільки вимоги позивача ОСОБА_2
задовлені частково, а саме на 33 %
(заявлено три окремих вимоги - про
визнання договору поруки, договору
застави та пункту кредитного договору
недійсними і задоволена судом 1/3
частина вимог - щодо визнання пункту 8.3
кредитного договору недійсним)
відповідно до стягнення з ПАТ КБ
«ПриватБанк» в користь ОСОБА_2 підлягає
1156грн. витрат на правову допомогу
(3502,96грн. сплачених позивачем адвокату
х 33%), які підтвердженні належними
доказами.

Крім того, не підлягає стягненню з
відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на
користь позивача ОСОБА_2 судовий збір в
сумі 487,20 грн. за розгляд справи в суді
першої інстанції. В матеріалах справи
відсутні дані про сплату позивачем
судового збору в розмірі 487,20грн. З
квитанції № 312 від 13 січня 2014 року
вбачається, що позивач сплатила 458,80грн.
судового збору за дві позовні вимоги:
про визнання договору поруки і застави
недійсними, в задоволенні яких судом
відмовлено.

Відповідно до ст.88 ЦПК України із
позивача ОСОБА_2 на користь відповідача
ПАТ КБ «Приватбанк» слід стягнути
243грн. 60коп. судового збору за розгляд
справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 08 вересня 2014 року в даній справі
скасувати в частині визнання недійсним
договору поруки та стягнення судових
витрат та ухвалити нове.

В позові ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання договору поруки недійсним та
стягнення судового збору в розмірі
487грн.(чотириста вісімдесят сім
гривень) 20коп. відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові
витрати по сплаті за надання правової
допомоги в розмірі 1156 (одна тисяча сто
п'ятдесят шість) гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» судовий
збір за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції в розмірі
243грн.(двісті сорок три гривні) 60коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: