АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5743/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Літвінова Л. Ф. Доповідач -
Красвітна Т.П. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2014 року
м. Дніпропетровськ

30 вересня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого -

суддів:

при секретарі

Красвітної Т.П.

Михайловської С.Ю., Пономарь З.М.

Видюковій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу по апеляційній скарзі
ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 на
рішення Межівського районного суду
Дніпропетровської області від 07 травня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до
Іванівської сільської ради
Межівського району Дніпропетровської
області про визнання договору
довічного утримання дійсним та
визнання права власності на нерухоме
майно, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року позивач звернувся до
суду з даним позовом посилаючись на те,
що з давнього часу він доглядав сусіда
ОСОБА_8. Коли той почав часто хворіти,
він забажав переоформити своє нерухоме
майно на нього. 01 лютого 2011 року між ним
та ОСОБА_8 був укладений домашній
договір довічного утримання. Через
захворювання ОСОБА_8 він не міг фізично
з'явитися до нотаріуса, але обіцяв, що
одразу після одужання поїдуть до нього.
У виконання цього договору, позивач
щомісячно сплачував останньому 1000
гривень, доглядав за ним, виконував все
необхідне, передбачене договором, але
нотаріально посвідчити договір
довічного утримання не вийшло,
оскільки ОСОБА_8 так і не одужав та
помер. ОСОБА_6 організував похорони та
поховав його. Свідками укладення
договору є ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11,
вони, а також всі сусіди знали, що він,
позивач, тривалий час доглядав ОСОБА_8,
піклувався про нього та організував
похорони. Перешкодою для оформлення
нотаріально договору довічного
утримання стало те, що відповідач не
міг з'явитися до нотаріуса через
відсутність коштів на переоформлення
та через свої вікові захворювання.
Посилаючись на ч.2 ст.220 ЦК України,
позивач просив суд визнати договір
довічного утримання, укладений між ним
та ОСОБА_8, дійсним; визнати за ним,
позивачем, право приватної власності
на домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну
ділянку (пай НОМЕР_1) площею 5,801
гектарів, розташовану на території
Іванівської сільської ради
Межівського району Дніпропетровської
області, яка належала на праві
приватної власності ОСОБА_8 згідно
Державного акту на право приватної
власності на землю серії IV-ДП №068852,
виданого 19 грудня 2001 року Іванівською
сільською Радою народних депутатів.

Рішенням Межівського районного суду
Дніпропетровської області від 07 травня
2014 року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 і ОСОБА_7
посилаються на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права, у
зв'язку з чим ставлять питання про
скасування оскаржуваного рішення та
ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, зважаючи
на положення ст. 303 ЦПК України, і
заявлених позовних вимог, колегія
суддів не знаходить підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування оскаржуваного рішення,
виходячи з наступного.

Суду надано оформлений у простій
письмовій формі договір довічного
утримання від 01 лютого 2011 року між
ОСОБА_8 та ОСОБА_6, останній зобов'язався
довічно матеріально забезпечувати
ОСОБА_8, а також здійснювати усі види
догляду (опікування), після смерті
поховати його, за що ОСОБА_8 передав у
власність ОСОБА_6 домоволодіння під
АДРЕСА_1, а також земельну ділянку (пай
НОМЕР_1) площею 5,801 гектарів,
розташовану на території Іванівської
сільської ради Межівського району
Дніпропетровської області.

Копією Державного акту на право
приватної власності на землю серії IV-ДП
№068852, виданого 19 грудня 2001 року
Іванівською сільською Радою народних
депутатів, підтверджується, що
земельна ділянка (пай НОМЕР_1) площею 5,801
гектарів, розташована на території
Іванівської сільської ради
Межівського району Дніпропетровської
області, належить ОСОБА_8 на праві
приватної власності.

Суду надано копію технічного паспорту
на домоволодіння №33 по вулиці Франка
у селі Іванівка Межівського району
Дніпропетровської області, який
оформлено на ім'я ОСОБА_12.
Правовстановлюючі документи, що
підтверджують право власності на
вказане домоволодіння ОСОБА_8 суду не
представлені.

13 березня 2011 року ОСОБА_8 помер, що
стверджується копією відповідного
свідоцтва.

Відповідно до ст. ст. 744, 745 ЦК України за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужував)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду)
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір довічного утримання (догляду),
за яким передається набувачеві у
власність нерухоме майно, підлягає
державній реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо
сторони домовились щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 13 постанови "Про практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 6 листопада
2009 року, вирішуючи спір про визнання
правочину, який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК
України не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації.

Виходячи з викладеного,
приймаючи до уваги, що договір
довічного утримання (догляду), за яким
передається у власність нерухоме
майно, підлягає і нотаріальному
посвідченню і державній реєстрації,
отже не може бути визнаний дійсним на
підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, - суд
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для визнання
договору довічного утримання дійсним,
визнання права власності на нерухоме
майно та ухвалив законне рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, в судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції позивачем
ОСОБА_13 визнано, що за життя
спадкодавець ОСОБА_8 категорично
відмовлявся від нотаріального
посвідчення договору довічного
утримання, що стверджується журналом
та звукозаписом судового засідання від
30.09.2014 року.

Відмова спадкодавця ОСОБА_8 від
нотаріального посвідчення договору
довічного утримання розцінюється
судом, як відсутність вільного
волевиявлення вказаного спадкодавця
на укладення у належній формі договору
довічного утримання з позивачем, що
свідчить про недоведеність наявності
у спадкодавця наміру на переведення на
позивача права власності на спірне
нерухоме майно.

Покази свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_14, які в
судовому засіданні у суді першої
інстанції пояснили, що позивач
доглядав ОСОБА_8, допомагав йому по
господарству, а також вказані свідки
посилались на те, що були присутні при
підписання «домашньої» угоди
довічного утримання, - не спростовують
наведених вище висновків суду,
оскільки дії позивача з надання особі
похилого віку ОСОБА_15 побутової і
матеріальної допомоги відповідають
прийнятим у суспільстві правилам
добросусідства та не свідчать про
наявність між позивачем і спадкодавцем
правовідносин довічного утримання.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне
право оцінки доказів належить суду,
який має оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, розглянувши справу у межах
заявлених позовних вимог та змісту
доводів апеляційної скарги, враховуючи
положення ст. 303 ЦПК України, правильне
застосування судом першої інстанції
вимог матеріального та процесуального
закону, колегія дійшла висновку, що
оскаржуване рішення підлягає
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та його
представника ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Межівського районного суду
Дніпропетровської області від 07 травня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, протягом двадцяти днів
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Т.П.Красвітна

Судді
С.Ю.Михайловська

З.М.Пономарь