АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7662/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Маймур Г. Я. Доповідач - Макаров
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Болтунової Л.М., Тамакулової
В.О.,

при секретарі - Завідоновій К.Д.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від 11 липня 2014 року
по справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення неустойки (пені) за
прострочення сплати аліментів,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вона перебувала
із відповідачем ОСОБА_2 в шлюбі, який
вже розірвано. Від шлюбу мають спільних
дітей - двох доньок: ОСОБА_4, 1992 року
народження та ОСОБА_5, 1999 року
народження. Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області із ОСОБА_2
стягнуто аліменти на утримання
неповнолітньої доньки ОСОБА_5 у розмірі
1/4 частки із всіх видів заробітку
(доходу) щомісячно з 27 вересня 2013 року
до досягнення дитиною повноліття.
Проте ОСОБА_2 не виконував добровільно
рішення суду щодо сплати аліментів, та
після відкриття виконавчого
провадження і в примусовому порядку
відмовляється його виконувати, у
зв'язку з чим, позивач просила стягнути
з відповідача на її користь неустойку
за прострочення сплати аліментів у
розмірі 10329 грн. 66 коп. та судовий збір.

Рішенням Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від 11 липня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково та
ухвалено стягнути з відповідача на
користь позивача неустойку за
прострочення сплати аліментів в
розмірі 6000 грн. та 243 грн. 60 коп. судовий
збір. В решті позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову у
повному обсязі, посилаючись на те, що
рішення суду постановлене з порушенням
норм матеріального і процесуального
права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд в апеляційному порядку
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення
повинно бути законним і обґрунтованим
та відповідати на питання: чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Проте цим вимогам рішення суду не
відповідає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до
рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 06 грудня 2013 року
стягнуто із ОСОБА_2 аліменти на користь
ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої
доньки ОСОБА_5 у розмірі 1/6 частини від
усіх видів його заробітку (доходу), але
не менше 30 відсотків прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
щомісячно, цим же рішенням стягнуто із
відповідача на користь позивача
додаткові витрати, понесені на
неповнолітню доньку ОСОБА_5 у розмірі 428
грн. 75 коп одноразово та на утримання
повнолітньої доньки ОСОБА_4 аліменти у
розмірі 1/10 частини від усіх видів його
заробітку (доходу) щомісячно. (а.с. 27-30
Т.1)

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 29 січня
2014 року вказане рішення суду першої
інстанції було змінено в частині
стягнення аліментів з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 на утримання
неповнолітньої доньки ОСОБА_5 з 1/6
частини на 1/4 частину усіх видів його
заробітку (а.с.4-8 Т.1).

А 25 лютого 2014 року державним виконавцем
Самарського ВДВС Дніпропетровського
МУЮ було відкрито виконавче
провадження про стягнення із ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 аліментів розмірі 1/4
частини доходу (а.с.36 Т.1).

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив, з того, що
відповідач рішення суду про стягнення
аліментів не виконував, у зв'язку з чим
з його вини виникла заборгованість по
аліментам, а тому відповідно до вимог
ст. 196 СК України з відповідача підлягає
стягненню неустойка (пеня) за
прострочку сплати аліментів за період
з вересня 2013 року по березень 2014 року.

Проте з такими висноками суду
погодитися не можна з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

А згідно п. 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006
року, передбачена ст. 196 СК
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками.

Так, як вбачається з матеріалів справи,
після набрання рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області від 29
січня 2014 року законної сили, позивач
подала до Самарського ВДВС виконавчий
лист №206/6710/13-ц із заявою про примусове
виконання вказаного рішення суду, за
яким постановою державного виконавця
Самарського ВДВС було відкрито
виконавче провадження з виконання
вказаного виконавчого листа (а.с.35-36
Т.1), а після отримання відповіді із ДПІ
про місце роботи відповідача
постановою державного виконавця цього
ж ВДВС від 18 квітня 2014 року було закрито
виконавче провадження та вказаний
виконавчий лист було направлено на
виконання до Кіровського ВДВС (а.с. 40-46
Т.1).

Крім того, 24 квітня 2014 року постановою
державного виконавця Кіровського ВДВС
Дніпропетровського МУЮ було відкрито
виконавче провадження ВП №43065669 про що
сторони були повідомлені (а.с.126 Т.1).

А як вбачається із розрахунку
заборгованості по аліментам та довідки
про заборгованість №9411/06/7 від 13 травня
2014 року, складених державним
виконавцем Кіровського ВДВС,
відповідачем в період з 24 квітня 2014
року до 13 травня 2014 року заборгованість
по аліментам була погашена в сумі 10100
грн. 62 коп. (а.с. 147-148 Т.1), тобто
відповідач, після отримання
повідомлення з Кіровського ВДВС
повністю погасив заборгованість.

Враховуючи те, що рішення суду першої
інстанції про стягнення аліментів з
відповідача на час його ухвалення не
набрало законної сили та за
апеляційною скаргою саме позивачки це
рішення було змінене рішенням
апеляційного суду, а сам відповідач
після отримання повідомлення про
відкриття виконавчого провадження
повністю сплатив всю суму
заборгованості, колегія суддів вважає,
що у виникненні заборгованості по
аліментам вина відповідача відсутня, а
тому підстави для задоволення позову
відсутні.

Доводи позовної заяви про те, що
відповідачем було змінено місце роботи
після ухвалення рішення суду про
стягнення аліментів та позивачку він
про це не повідомив, у зв'язку з чим і
виникла заборгованість по аліментам,
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки як вбачається з матеріалів
справи відповідач працює в ДП
«Придніпровська залізниця», де
працював з 26 черня 1991 року на посаді
машиніста тепловоза
Дніпропетровського локомотивного
депо, а з 19 лютого 2014 року працює на
посаді помічника начальника служби
відокремленого структурного
підрозділу «Служба локомотивного
господарства» ДП «Придніпровська
залізниця» (а.с. 9, 31, 112 Т.1), а сама
заборгованість по аліментам виникла не
з його вини, оскільки сума
заборгованості йому була виставлена
саме після відкриття виконавчого
провадження 24 квітня 2014 року, після
чого він і сплатив двума платежами
заборгованість по аліментам.

Проте суд першої інстанції на вказані
обставини уваги не звернув.

На підставі викладеного колегія суддів
колегія суддів вважає за необхідне
скасувати рішення суду та постановити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову, оскільки рішення
суду постановлено з порушення норм
процесуального права та неправильним
застосування норм матеріального права,
а також висновки суду першої інстанції
не відповідають обставинам справи.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303,307,309, 313-317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від 11 липня 2014 року
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову
про стягнення неустойки (пені) за
прострочення сплати аліментів.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту оголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
М.О. Макаров

Судді
Л.М. Болтунова

В.О. Тамакулова