АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8190/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Скрипник К. О. Доповідач - Красвітна
Т.П. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

07 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого -

суддів:

при секретарі

Красвітної Т.П.

Михайловської С.Ю., Пономарь З.М.

Безверхому О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу по апеляційній скарзі
Дніпропетровської міської ради на
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 28 лютого 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
Дніпропетровської міської ради,
Ленінської районної у місті
Дніпропетровську ради, треті особи -
державний нотаріус Першої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори Заносієнко
Наталія Миколаївна, Реєстраційна
служба Дніпропетровського міського
управління юстиції, про визнання права
власності на частину квартири в
порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року позивачі звернулись до
суду з даним позовом посилаючись на те,
що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла їх бабуся
ОСОБА_9, яка проживала і була
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та
залишила на ім'я позивачів заповіт,
посвідчений П`ятою дніпропетровською
державною нотаріальною конторою 29
червня 2004 року, за реєстровим №3-4304,
згідно якого заповіла позивачам в
рівних частках квартиру АДРЕСА_1.
Позивачі у встановлений законом строк
подали заяви до нотаріальної контори
для отримання спадщини. 26.04.2013 року
Красногвардійським районним судом м.
Дніпропетровська ухвалено рішення про
встановлення факту належності ОСОБА_9
рішення виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради
народних депутатів від 18.04.1996 року № 98/1
«Про затвердження акта державної
комісії про прийняття в експлуатацію
житлового будинку № 22 (буд. 18) по вул.
Братів Трофімових». 20.06.2013 року
постановою державного нотаріуса
Першої дніпропетровської державної
нотаріальної контори Заносієнко Н.М.
позивачам було відмовлено у видачі
свідоцтв про право на спадщину за
заповітом, оскільки відсутні
правовстановлюючі документи. Факт
належності ОСОБА_9 спірної квартири
підтверджується договором
купівлі-продажу від 01.12.1995 року.
Позивачі просили визнати за ОСОБА_6
право власності на 12 частину квартири
АДРЕСА_1 загальною площею 45,4 кв.м., яка
складається з: 1 - коридор площею 4,9 кв.м.;
2 - житлова кімната площею 17,1 кв.м.; 3 -
житлова кімната площею 10,3 кв.м.; 4 - кухня
площею 7,5 кв.м.; 5 - туалет площею 1,1 кв.м.; 6
- ванна площею 2,1 кв.м.; 7 - кладова площею
0,3 кв.м.; І - лоджія площею 2,1 кв.м., в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1
року; визнати за ОСОБА_7 право власності
на 12 частину квартири АДРЕСА_1
загальною площею 45,4 кв.м., яка
складається з: 1 - коридор площею 4,9 кв.м.;
2 - житлова кімната площею 17,1 кв.м.; 3 -
житлова кімната площею 10,3 кв.м.; 4 - кухня
площею 7,5 кв.м.; 5 - туалет площею 1,1 кв.м.; 6
- ванна площею 2,1 кв.м.; 7 - кладова площею
0,3 кв.м.; І - лоджія площею 2,1 кв.м., в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1
року.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 28 лютого 2014 року
позовні вимоги задоволені, вирішено
визнати за ОСОБА_6 право власності на 12
частину квартири АДРЕСА_1 загальною
площею 45,4 кв.м., яка складається з: 1 -
коридор площею 4,9 кв.м.; 2 - житлова
кімната площею 17,1 кв.м.; 3 - житлова
кімната площею 10,3 кв.м.; 4 - кухня площею
7,5 кв.м.; 5 - туалет площею 1,1 кв.м.; 6 - ванна
площею 2,1 кв.м.; 7 - кладова площею 0,3 кв.м.;
І - лоджія площею 2,1 кв.м., в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року;
визнати за ОСОБА_7 право власності на 12
частину квартири АДРЕСА_1 загальною
площею 45,4 кв.м., яка складається з: 1 -
коридор площею 4,9 кв.м.; 2 - житлова
кімната площею 17,1 кв.м.; 3 - житлова
кімната площею 10,3 кв.м.; 4 - кухня площею
7,5 кв.м.; 5 - туалет площею 1,1 кв.м.; 6 - ванна
площею 2,1 кв.м.; 7 - кладова площею 0,3 кв.м.;
І - лоджія площею 2,1 кв.м., в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська
міська рада посилається на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права, у
зв'язку з чим ставить питання про
скасування оскаржуваного рішення та
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, зважаючи
на положення ст. 303 ЦПК України, і
заявлених позовних вимог, колегія
суддів не знаходить підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування оскаржуваного рішення,
виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується
зібраними у справі доказами, що 01.12.1995
року покупець ОСОБА_9 уклала з
продавцем Дніпропетровським
будинкобудівельним комбінатом №1 в
особі ДО ФК «Ельф» договір № КП-30
купівлі-продажу квартири з грошовим
забезпеченням зобов»язання у кредит,
згідно якого продавець зобов»язався
побудувати і передати у власність
покупця квартиру жилою площею 27,4 м.кв.
по АДРЕСА_3 а покупець зобов»язався
прийняти і оплатити у порядку і за
ціною, що встановлені сторонами (а.с. 11).

Рішенням виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради
народних депутатів від 18.04.1996 року № 98/1
«Про затвердження акта державної
комісії про прийняття в експлуатацію
житлового будинку АДРЕСА_1, зокрема,
визначено, що власником квартири
НОМЕР_1 у вказаному будинку є ОСОБА_10,
згідно з договором КП-30 від 01.12.1995 року
(а.с. 8 - 10).

Згідно технічного паспорту квартира
АДРЕСА_1 загальною площею 45,4 кв.м.,
складається з: 1 - коридор площею 4,9 кв.м.;
2 - житлова кімната площею 17,1 кв.м.; 3 -
житлова кімната площею 10,3 кв.м.; 4 - кухня
площею 7,5 кв.м.; 5 - туалет площею 1,1 кв.м.; 6
- ванна площею 2,1 кв.м.; 7 - кладова площею
0,3 кв.м.; І - лоджія площею 2,1 кв.м. (а.с. 17 -
19).

29 червня 2004 року у письмовій
нотаріальній формі ОСОБА_9 оформила
заповіт, згідно якого заповіла належну
їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_7 в
рівних частках кожній; заповіт
зареєстрованого у реєстрі за № 3-4304
(а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 померла, що
стверджується копією відповідного
свідоцтва (а.с. 85).

Згідно матеріалів спадкової справи
№1035-2012, заведеної Першою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, після смерті
ОСОБА_9 із заявами про прийняття
спадщини звернулися 08 грудня 2012 року
ОСОБА_6 і ОСОБА_7 (а.с. 83 - 99).

Також місцевим судом встановлено, що
рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
26 квітня 2013 року, яке набрало законної
сили, встановлено факт належності
ОСОБА_9 рішення виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради
народних депутатів від 18.04.1996 року №98/1
«Про затвердження акта державної
комісії про прийняття в експлуатацію
житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.15).

Постановою державного нотаріуса
Першої дніпропетровської державної
нотаріальної контори від 20.06.2013 р. №
2426/02-31 позивачкам відмовлено у видачі
свідоцтв про право на спадщину за
заповітом на частини спірної квартири
після смерті ОСОБА_9, у зв»язку з
непредставленням правовстановлюючих
документів на квартиру (а.с.16).

Згідно ст.ст. 1216, 1217 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов`язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК
України до складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК
України, право на спадкування мають
особи, визначені у заповіті.

Згідно ч.1 ст. 1296 ЦК України,
спадкоємець, який прийняв спадщину,
може одержати свідоцтво про право на
спадщину.

Згідно статті 2 Закону України від 1
липня 2004 року N 1952-IV "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", з відповідними
змінами і доповненнями, державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону, права на нерухоме майно та їх
обтяження, що виникли до набрання
чинності цим Законом, визнаються
дійсними у разі відсутності їх
державної реєстрації, передбаченої цим
Законом, зокрема, якщо реєстрація прав
та їх обтяжень була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав та їх обтяжень
діяло законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав та
їх обтяжень.

Отже, право власності на створене до
набрання чинності Законом України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме
майно набувається в порядку, який
існував на час його спорудження, а не
виникає у зв'язку із здійсненням
державної реєстрації права власності
на нього в порядку, передбаченому цим
законом, яка є лише офіційним визнанням
державою такого права, а не підставою
його виникнення (Лист Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27.09.2012 за № 10-1387/0/4-12 "Про
практику застосування судами при
розгляді справ окремих норм
законодавства про власність та
спадкування").

Крім того, згідно п. 6 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року за № 5 "Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав", якщо
право власності спадкодавця не було
зареєстровано в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно,
правовстановлюючими є документи, що
підтверджують підставу для переходу
права власності в порядку
правонаступництва, а також документи
спадкодавця, що підтверджують
виникнення у нього права власності на
нерухоме майно (стаття 19 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень").

Виходячи з викладеного, надавши
належної оцінки представленим у справі
доказам у їх сукупності, враховуючи, що
на час виникнення права власності
спадкодавця на спірне нерухоме майно
(1996 рік) діяло законодавство, що не
передбачало обов'язкової реєстрації
такого права у відповідному державному
реєстрі, зважаючи на те, що позивачки в
порядку ст. 1269 ЦК України прийняли
спадщину після смерті ОСОБА_9, місцевий
суд дійшов обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

Посилання апелянта на те, що
спадкодавець не зареєстрував за життя
право власності на спірну квартиру - не
спростовує правильність висновку
місцевого суду про наявність підстав
для визнання за кожною із позивачок
права власності на частину спірної
квартири в порядку спадкування за
заповітом.

Крім того, відсутність факту державної
реєстрації права власності
спадкодавця і, відповідно, витягу з
державного реєстру прав власності на
нерухоме майно, перешкоджає позивачкам
оформити свої спадкові права в
нотаріальній конторі. Отже, в іншій
спосіб, крім звернення до суду з
позовом про визнання права власності в
порядку спадкування, захистити своє
порушене право позивачки не можуть.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне
право оцінки доказів належить суду,
який має оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, розглянувши справу у межах
заявлених позовних вимог та змісту
доводів апеляційної скарги, враховуючи
положення ст. 303 ЦПК України, колегія
дійшла висновку, що оскаржуване
рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської
міської ради - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 28 лютого 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, протягом двадцяти днів
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Т.П.Красвітна

Судді
С.Ю.Михайловська

З.М.Пономарь