Справа № 136/923/14-ц Провадження №
22-ц/772/2286/2014Головуючий в суді першої
інстанції Кривенко Д. Т.Категорія
27Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р. м. Вінниця Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області у складі:

головуючого: Голота Л.О.,

суддів: Стадник І.М., Зайцев А.Ю.,

при секретарі:
Куленко О.В.,

за участю: представника апелянта
Музичка М.В.

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу представника ТОВ « Порше
Мобіліті» А.В. Гаврик на рішення
Липовецького районного суду
Вінницької області від 26.05.2014 року по
справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Порше
Мобіліті» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості та збитків
відповідно до кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

30.04.2014 року ТОВ « Порше Мобіліті»
звернулись в суд з позовом про
солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_5
заборгованості за кредитним договором
№ 50003014 від 25.01.2012 року розміром 100 283, 23
грн., збитки у розмірі 19 092, 59 грн., штраф
у розмірі 33 437, 36 грн., 3 % у розмірі 1 500, 87
грн.; про звернення стягнення на
автомобіль марки VW, модель Polo Sedan, 2012
року виробництва, кузов № НОМЕР_1
шляхом його вилучення на користь ТОВ «
Порше Мобіліті» та подальшого його
продажу з публічних торгів, а також
просили стягнути солідарно з
відповідачів судові витрати.

Рішенням Липовецького районного суду
Вінницької області від 26.05.2014 року у
задоволенні позовних вимог ТОВ « Порше
Мобіліті» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ТОВ « Порше Мобіліті» А.В. Гаврик
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги ТОВ « Порше Мобіліті»
задовольнити повністю.

Судова колегія, заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає, що вона не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

За змістом ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права;
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Частина 1 статті 303 ЦПК України
передбачає, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції
встановлено, що 25.01.2012 року між ТОВ «
Порше Мобіліті» та ОСОБА_3 (
Позичальник) укладено Кредитний
договір № 50003014, відповідно до п.1.1 якого
ТОВ « Порше Мобіліті» зобов'язалось
надати позичальнику кредит в сумі 95 535,
30 грн., що еквівалентно на дату
укладення Договору 11 882, 50 доларів США,
строком на 60 місяців, зі змінною
процентною ставкою 9, 90 % , цільове
призначення кредиту на придбання
автомобіля марки VW, модель Polo Sedan, 2012
року виробництва, кузов № НОМЕР_1, а
Позичальник зобов'язався прийняти
кредитні кошти, належним чином
використовувати та повернути
Позивачеві кредит у повному обсязі
шляхом здійснення щомісячних платежів
відповідно до Договору та згідно із
Графіком погашення кредиту, що
становить невід»ємну частину
Договору.

За умовами кредитного договору
ОСОБА_5 виступив поручителем ОСОБА_3

26.01.2012 року між ТОВ « Порше
Мобіліті » та ОСОБА_3 (
заставодавець) укладено договір
застави транспортного засобу, за
умовами якого для забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором Заставодавцем було передано
у заставу автомобіль марки VW, модель Polo
Sedan, 2012 року виробництва, кузов №
НОМЕР_1, заставною вартістю 136 479 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що обставини, на які посилається
позивач у позовній заяві та вказав
представник у судовому засіданні не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні, а відтак є такими, що не
ґрунтуються на вимогах закону чи
договору, оскільки докази, що містяться
в матеріалах справи жодним чином не
підтверджують порушення відповідачем
внесення ним чергових платежів за
таким Договором та необхідність нести
за допущені порушення юридичну
відповідальність.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Звертаючись з вимогою про дострокове
виконання кредитного договору позивач
посилається на те, що Позичальником був
порушений п. 3.2.1. Загальних умов
кредитування, а саме порушення
Позичальником терміну сплати
будь-якого чергового платежу(його
частини) з повернення Кредиту
відповідно до Графіку погашення
кредиту та/або сплати плати за
користування Кредитом на строк
щонайменше 1 календарний місяць, що
відповідно п. 3.2. Загальних умов
кредитування надає Компанії право
визнати термін повернення Кредиту
таким, що настав та/або вимагати
дострокового розірвання Кредитного
договору.

Відповідно до ст.ст. 1049,1050,1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Якщо договором
встановлено обов'язок позичальника
повернути кредит частинами (із
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
кредитодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
кредиту, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому від суми
кредиту.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Станом на час звернення з позовом до
суду, сума Кредиту ( з урахуванням
оплати 04.09.2013 року суми в розмірі 10 285,14
грн.), яка підлягає сплаті відповідачем
становить 96 616, 63 грн.

На підтвердження порушення
зобов'язання, видачі кредиту та
здійснення його часткового погашення
позивачем не було надано суду належних
доказів, якими можуть бути (платіжні
доручення, меморіальні ордери,
розписки, чеки тощо).

В свою чергу відповідачем були
надані копії платіжних доручень та
квитанцій на підставі яких
встановлено, що 17.07.2013 року ОСОБА_3
здійснив платіж в сумі 2 000 грн.
Призначення платежу - повернення
кредиту за Договором № 50003014. ( платіжне
доручення № 90784426). Відповідні платежі
за графіком проводились відповідачем і
в подальшому.

Розмір процентів за користування
кредитними коштами, які розраховуються
позивачем за виразом: 96 616,63 грн.( сума
залишку по кредиту) *9,9 %*138/360 ( кількість
днів прострочення сплати суми Кредиту)
становить 3 666,60 грн.

Загальна сума невиконаних
грошових зобов'язань відповідачів щодо
повернення суми Кредиту та процентів
за користування ним становить 100 283,23
грн.

Доказів, які б підтверджували саме
вищезазначену кількість днів
прострочення сплати суми Кредиту
позивачем надано не було.

Також, оскільки починаючи з листопада
2013 року позичальником були порушені
зобов'язання вказані в п.5.5. Договору
щодо сплати страхових платежів, які
відповідно до п. 5.6. договору сплатив
ТОВ « Порше Мобіліті», позивач просить
стягнути з відповідачів суму грошових
коштів компенсації витрат Позивача на
страхування Предмету застави, що
становить 3 040 грн.76 коп.

Дані витрати позивач підтвердив
копіями рахунку-фактури.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.99 р.
належним документом, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення є первинний
документ.

Відповідно до Закону України «Про
державну статистику» та Положенням про
Державний комітет статистики України
затвердження типових форм первинної
облікової документації, що є
обов'язковими для всіх суб'єктів
підприємницької діяльності незалежно
від форм власності, належить до
компетенції Держкомстату.

Рахунок (рахунок-фактура) за своїм
призначенням не відповідає ознакам
первинного документа, оскільки ним не
фіксується будь-яка господарська
операція, розпорядження або дозвіл на
проведення господарської операції, а
носить лише інформаційний характер.
Форма рахунку (рахунку-фактури) не
належить до типових форм, що
затверджується Держкомстатом,
застосування її нормативно-правовими
актами не передбачено.

Фактично рахунок-фактура є
розрахунково-платіжним документом, що
передбачають тільки виставлення
певних сум до оплати покупцям за
поставляються (фактично поставлені)
товари чи надані (фактично надані)
послуги, а сам факт отримання товарів
(послуг) повинен бути підтверджений
видаткової накладної постачальника
або актом прийому -передачі виконаних
робіт (послуг), про що вже говорилося
вище.

Таким чином, наявні в матеріалах справи
рахунки - фактура, колегія суддів не
вважає належними доказами, оскільки
вони не містять інформації на рахунок
якої саме страхової компанії
сплачувались кошти та за умовами якого
саме договору страхування, а також
даний документ не є первинним
документом.

Крім того, згідно ст.1 Закону України «
Про страхування» страхування - це вид
цивільно-правових відносин щодо
захисту майнових інтересів фізичних
осіб та юридичних осіб у разі настання
певних подій (страхових випадків),
визначених договором страхування
або чинним законодавством, за рахунок
грошових фондів, що формуються шляхом
сплати фізичними особами та
юридичними особами страхових
платежів (страхових внесків, страхових
премій) та доходів від розміщення
коштів цих фондів.

Відповідно ст.ст.981,982 ЦК України
договір страхування укладається в
письмовій формі. Істотними умовами
цього договору є предмет договору
страхування, страховий випадок, розмір
грошової суми, в межах якої страховик
зобов'язаний провести виплату у разі
настання страхового випадку(страхова
сума), розмір страхового платежу і
строки його сплати, строк договору та
інші умови, визначені актами
цивільного законодавства.

В судовому засіданні відповідач
надав договір добровільного
страхування наземних транспортних
засобів НТ -14 № 0103-ВН-4 від 31.01.2014 року,
укладений між ним та ПАТ « Український
страховий дім». У п.3.4 Договору
зазначено страховий платіж за
Договором 3 596,13 грн., який відповідно
п.6.4 Договору здійснюється у два
платежі - 1800 грн. 31.01.2014 року, другий
платіж - 1796,13 грн. до - 01.03.2014 року.

Факт укладення договору страхування
між Позичальником та іншою страховою
компанією, умовами якого передбачено
страховий платіж в частині 760,19 грн.
позивачем доведено не було.

Клопотання про витребування чи
забезпечення доказів, відповідно до
вимог ст.ст.133, 137 ЦПК України
представник позивача не заявляв.

На підставі п.8.2 Договору позивач
просить стягнути з відповідачів штраф
за порушення зобов'язань, вказаних в
п.3.3 Договору, який становить 19 107, 06 грн.

Відповідно п.8.2 Загальних умов
кредитування у разі порушення
Позичальником терміну повернення
Кредиту, визначеного у ст. 3.3, за
винятком умови порушення
Позичальником терміну сплати будь -
якого чергового платежу з повернення
Кредиту відповідно до Графіку
погашення кредиту, передбаченої в
статті 3.2.1 Позичальник сплачує
Компанії штраф у розмірі 20 % від Суми
кредиту.

Відповідно п.3.3. Загальних умов
кредитування, позичальник зобов'язаний
повернути Компанії у повному обсязі
Суму кредиту, плату за кредит та
штрафні санкції, якщо такі підлягають
застосуванню(сума до повернення
Позичальником розраховується
Компанією і вказується у повідомленні
Компанії) протягом 30 календарних днів з
дня одержання повідомлення про таку
вимогу Позичальником (для фізичних
осіб).

Відповідно п.9.4 Загальних умов
кредитування будь-які повідомлення та
вимоги, передбачені Загальними умовами
кредитування, повинні бути надіслані у
письмовій формі рекомендованим
поштовим відправленням на адресу
сторони, вказану в кредитному договорі.

Доказів, які б свідчили що вимога
(повідомлення) щодо дострокового
повернення кредиту та сплати
заборгованості за кредитним договором
від 04.09.2013 року була направлена
відповідачам належним чином, апелянтом
надано не було.

У пункті 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» №14 від
18.12.2009 року зазначено, що встановлюючи
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
Цивільно-процесуального кодексу
України).

В судовому засіданні представник
апелянта та відповідач ОСОБА_3
пояснили, що на час розгляду справи
заборгованості по кредитному договору
немає, повернення кредиту здійснюється
відповідно графіка.

Також представник апелянта зазначила,
що під час розгляду справи в суді
першої інстанції позивачем були
надані усі необхідні для розгляду
справи докази.

Безпідставним колегія суддів
вважає посилання апелянта на те, що
судом першої інстанції необґрунтовано
було відмовлено у задоволені вимоги
про звернення стягнення на предмет
застави, оскільки при звернення
стягнення на предмет застави (іпотеки)
у резолютивній частині рішення суд має
зазначити суму заборгованості за
кредитним договором, із зазначенням в
мотивувальній частині рішення
розрахунку суми заборгованості ( п.42
Постанови ВССУ № 5 від 30.03.2012 р.), яку за
відсутності вищезазначених доказів та
встановлених фактів визначити не
можливо.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює. В той же час апелянтом
не наведено жодних належних
обгрунтувань незаконності прийнятого
судом першої інстанції рішення, а тому
апеляційна скарга підлягає відхиленню
.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
ТОВ « Порше Мобіліті» А.В. Гаврик
відхилити.

Рішення Липовецького районного суду
Вінницької області від 26.05.2014 року по
справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Порше
Мобіліті» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості та збитків
відповідно до кредитного договору,
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Голота Л.О.

Судді:
Стадник І.М.

Зайцев А.Ю.

/ПІДПИСИ/

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: