Справа № 169/451/13-ц Провадження №
22-ц/773/1545/14 Головуючий у 1 інстанції:
Турак О.В. Категорія: 2 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

при секретарі - Захаровій Н.А.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,
представника позивача - ОСОБА_2,
відповідача - ОСОБА_3, представника
відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна
особистою приватною власністю, та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про визнання права власності на 1/2
частину будинковолодіння, за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_3 на рішення Турійського
районного суду Волинської області від
16 вересня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2013 року ОСОБА_1 звернулась в
суд і зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що з лютого 1988 року по
листопад 2008 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_3 У 2001 році вона за власні кошти
придбала житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
за адресою: АДРЕСА_1.

Вказує на те, що на час придбання
спірного будинку шлюбні та сімейні
відносини фактично були припинені,
сторони не вели спільно господарство
та проживали окремо, а тому просила суд
визнати вказаний житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
її особистою власністю.

Відповідач ОСОБА_3 подав зустрічну
позовну заяву, у якій, посилаючись на ті
обставини, що із позивачем постійно
проживали разом: спочатку у батьків
позивачки, а у 2002 році переїхали
проживати у спірний будинок, який
придбали разом за спільні кошти, у
зв'язку з чим просив визнати за ним
право власності на 1/2 частину спірного
житлового будинку, як на майно, набуте
за час шлюбу у спільну сумісну
власність подружжя.

Рішенням Турійського районного суду
Волинської області від 16 вересня 2014
року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1
особистою приватною власністю ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 229,40
грн. витрат по сплаті судового збору, а
також стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави
судовий збір в розмірі 298,69 грн.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_3, покликаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, просив оскаржуване рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні первісного
позову відмовити, а його зустрічний
позов задовольнити в повному обсязі.

В письмових запереченнях ОСОБА_1 вважає
апеляційну скаргу безпідставною та
необґрунтованою, а рішення суду першої
інстанції - законним і справедливим,
тому просила апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити, оскаржуване
рішення суду скасувати з ухваленням
нового рішення, виходячи з наступного.

Задовольняючи первісний позов та
відмовляючи в задоволенні зустрічного,
суд першої інстанції свої висновки
обґрунтовував тим, що спірний будинок
позивач ОСОБА_1 придбала за власні
кошти під час перебування у
зареєстрованому із відповідачем
ОСОБА_3 шлюбі, однак за час їх окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин.

Проте, колегія суддів з таким висновком
суду першої інстанції погодитись не
може, так як суд зробив його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного
кодексу (чинного з 1 січня 2004 року)
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині і чоловікові на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

У ч. 6 ст. 57 СК визначено, що суд може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним
за час їхнього окремого проживання у
зв'язку з фактичним припиненням
шлюбних відносин.

Згідно з зазначеними нормами при
вирішенні питання про визнання майна
подружжя їх спільною сумісною чи
особистою приватною власністю
з'ясуванню підлягають як підстави й час
набуття такого майна, так і обставини,
що свідчать про окреме проживання
подружжя у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин до
розірвання шлюбу.

Так судом першої інстанції
встановлено, що з лютого 1988 року
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі, що стверджується копією
паспорта позивача (а. с. 4, на звороті).

Як вбачається з договору
купівлі-продажу житлового будинку від
16.07.2001 року, ОСОБА_1 придбала житловий
будинок з господарськими та побутовими
будівлями і спорудами АДРЕСА_1 (а.с.8).

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та
сім'ю (далі КпШС) України ( який діяв на
час придбання будинку) майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Статтею 24 КпШС України визначено, що
майно, яке належало кожному з подружжя
до одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з
них.

Роздільним майном кожного з подружжя є
також речі індивідуального
користування (одяг, взуття тощо), хоча б
вони і були придбані під час шлюбу за
рахунок спільних коштів подружжя, за
винятком коштовностей та предметів
розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

Як визначено у ст. 23 КпШС України
майном, нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя.

Статтею 28 КпШС було передбачено, що суд
може визнати майно, нажите кожним із
подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу, власністю кожного з них.

При цьому статтею 21 цього ж кодексу
було гарантовано кожному із подружжя
вільний вибір місця проживання.

Свій висновок про належність позивачу
спірного будинку на праві особистої
приватної власності суд мотивував тим,
що вона його придбала за свої особисті
кошти, а відповідач не надав доказів
того, що він був придбаний за спільні
кошти подружжя і є спільною сумісною
власністю подружжя, та крім того, на час
придбання спірного майна сторони
постійно не проживали однієї сім'єю і
не вели спільного господарства.

Проте такі висновки місцевого суду не
узгоджуються із наявними в справі
матеріалами та обставинами, які
встановлені під час апеляційного
розгляду справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Встановлено, що сторони по справі з
31.07.1998 року разом були зареєстровані по
АДРЕСА_2 до 2004 року в гуртожитку заводу,
на якому позивач ОСОБА_1 працювала до 2000
року. Згодом сторони зареєструвалися
та стали проживати у спірному
житловому будинку з 03.11.2004 року, що
підтверджується копією будинкової
книги, та не заперечується сторонами
(а.с.11-12).

Однак, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази, які б підтверджували
ту обставину, що вказаний будинок був
придбаний позивачем за її особисті
кошти, оскільки з матеріалів справи
слідує, що після 2000 року позивач
офіційних доходів не отримувала та
перебувала на обліку у центрі
зайнятості, а відповідач ОСОБА_3
постійно їздив на заробітки, чого
позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні не
заперечувала.

Судом апеляційної інстанції також
встановлено, що позивач зверталася з
просьбою позичити кошти у розмірі 200
доларів США, необхідні для оформлення
документів на житловий будинок, до
матері відповідача ОСОБА_3, до якої вона
постійно навідувалася для допомоги по
господарству. Дані обставини свідчать
про те, що між сторонами по справі на
час придбання житлового будинку і до
травня 2008 року існували шлюбні
відносини. Разом з тим сторони у
судовому засіданні ствердили, що до
фактичного припинення шлюбних
відносин ними також було придбано
автомобіль, який пізніше відповідач
продав.

Заочним рішенням Турійського
районного суду від 14.11.2008 року, яке
набрало законної сили 03.12.2008 року, шлюб
між сторонами розірваний, що також
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу від 18.12.2008 року (а.с.7,
59). Зі змісту вказаного судового
рішення, в якому суд покликається на
пояснення позивачки ОСОБА_1, що спільне
життя з відповідачем не склалося, так
як вони не зійшлися характерами, у них
часто виникали непорозуміння з дрібних
побутових питань, тому на цьому грунті
між ними постійно виникали сварки, а з
травня 2008 року вони взагалі перестали
підтримувати подружні стосунки,
вбачається, що фактично шлюбні
відносини між сторонами припинилися з
травня 2008 року.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб,які беруть
участь у справі, виникає спір.

Згідно ж із ст. 61 ЦПК обставини,
встановлені судовим рішення у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно з роз"ясненнями, що містяться в
п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з"ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім"я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Якщо за час окремого
проживання подружжя після фактичного
припинення шлюбних відносин спільне
майно його членами не придбавалося, суд
відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте кожним
з них за цей період та за вказаних
обставин, і провести поділ тільки того
майна, що було їхньою спільною
власністю до настання таких обставин.

Однак зі змісту викладених норм закону
слід зробити висновок, що зазначене
правило не поширюється на ті випадки,
коли подружжя через певні причини
періодично тимчасово проживало окремо,
зокрема через перебування одного з
подружжя на роботі за кордоном. У цьому
разі, хоч подружжя тимчасово разом не
проживало, шлюбне життя не припинялося,
що і підтверджено рішенням суду про
розірвання шлюбу, тому така тимчасова
роздільність проживання не
позначається на їх майнових правах.
Отже, з огляду на презумпцію спільної
сумісної власності подружжя на майно,
придбане за час шлюбу, все майно, що
придбано при такому проживанні
чоловіком або жінкою, є їх спільною
сумісною власністю .

Наведене свідчить, що, оскільки
позивачем ОСОБА_1 не було доведено
належними та допустимими доказами
підставність заявлених позовних вимог,
суд вважає, що спірний житловий будинок
АДРЕСА_1 був придбаний за спільні кошти
і є спільною сумісною власністю
подружжя, а тому відповідач ОСОБА_3
відповідно до положень Кодексу про
шлюб та сім'ю України має право на 1/2
частину цього майна.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до помилкового висновку про
наявність підстав для задоволення
первісного позову та про відмову у
зустрічному позові, оскільки спірне
майно було придбано за спільні кошти
подружжя і відповідач має право на
половину цього майна, а тому колегія
суддів приходить до висновку, що в
задоволенні первісного позову ОСОБА_1
слід відмовити за безпідставністю
вимог, а зустрічний позов ОСОБА_3 слід
задовольнити.

Частиною 1 ст. 70 Сімейного кодексу
України встановлено, що у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними.

Таким чином, на підставі наведеного,
колегія суддів приходить до висновку,
що у зв'язку з порушенням судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, невідповідністю
висновків суду обставинам справи,
оскаржуване в даній справі рішення
відповідно до ст. 309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
первісному позові ОСОБА_1 та
задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України з позивача ОСОБА_1 в користь
відповідача ОСОБА_3 слід стягнути
судовий збір в розмірі 264 грн. 05 коп. (1%
ціни зустрічного позову) за подання
зустрічної позовної заяви та 132 грн. 03
коп. (50% від ставки судового збору,
сплаченого в суді першої інстанції) за
подання апеляційної скарги, а всього 396
грн. 08 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Турійського районного суду
Волинської області від 16 вересня 2014
року в даній справі скасувати та
ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
майна особистою приватною власністю
відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
визнання права власності на 1/2 частину
будинковолодіння задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3
судовий збір в розмірі 264 (двісті
шістдесят чотири) грн. 05 коп. за подання
зустрічної позовної заяви та 132 (сто
тридцять дві) грн. 03 коп. за подання
апеляційної скарги, а всього 396 грн.
(триста дев'яносто шість) 08 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: