Провадження №22-ц/784/1881/14 Суддя
суду першої інстанції Спінчевська Н.А.
Доповідач апеляційного суду: Кутова
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області у складі:
головуючої судді: Кутової Т.З.,
суддів: Буренкової К.О., Крамаренко
із секретарем судового засідання:
за участю: представників позивача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 і ОСОБА_5,
відповідача ОСОБА_6 та його
представника ОСОБА_7,
розглянувши відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 19 квітня 2013
року, ухваленого по цивільній
справі за позовом
ОСОБА_6, Миколаївської міської ради, за
участю третіх осіб- Універсальна
Товарна біржа «Ріко - Альянс»,
Адміністрація Ленінського району
Миколаївської міської ради,
про визнання договору купівлі -
продажу нерухомого майна дійсним,
ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа-
Адміністрація Ленінського району
Миколаївської міської ради, про
визнання договору недійсним, -
У грудні 2012 року ОСОБА_3
звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_8, з зазначенням третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Адміністрації
Ленінського району Миколаївської
міської ради, про визнання договору
купівлі - продажу нерухомого майна
дійсним та визнання права власності на
В позовній заяві позивачка
зазначала, що за договором
купівлі-продажу від 17 жовтня 2000 року,
зареєстрованим Універсальною Товарною
біржею «Ріко - Альянс» вона придбала
у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1. 11 вересня 2012
року Комунальним підприємством
«Миколаївське міжміське бюро
технічної інвентаризації» (далі - КП
«Миколаївське МБТІ») на вказану
квартиру зареєстровано за нею право
власності. Проте недотримання
сторонами нотаріальної форми угоди
стало перешкодою у розпорядженні
вказаним нерухомим майном.
Посилаючись на вищеназвані
перешкоди у реалізації права
власності, ОСОБА_3 просила визнати
договір купівлі-продажу дійсним та
визнати за нею право власності на
В подальшому, позивачка уточнила
позовні вимоги та остаточно просила
визнати дійсним договір купівлі -
продажу нерухомого майна.
Ухвалою Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 27 грудня 2012 року
до участі у справі в якості
співвідповідача залучено Миколаївську
Наступною ухвалою Ленінського
районного суду міста Миколаєва від
24 січня 2013 року до участі у справі в
якості відповідача залучено ОСОБА_6,
як правонаступника ОСОБА_8, яка померла
У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернувся
до суду із зустрічним позовом до
ОСОБА_3 про визнання спірного договору
недійсним, посилаючись на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 Після її
смерті, відповідач прийняв спадщину
за заповітом, куди також увійшла і
належна спадкодавиці квартира. У
спадковій квартирі відповідач
зареєстрований та проживає з 1996 року
по теперішній час. Несе витрати по її
утриманню, сплачує комунальні
послуги. Про існування спірного
договору дізнався лише у 2012 році. В
зв'язку з чим, був вимушений звернутися
до правоохоронних органів з
відповідною заявою, на підставі якої
було порушено кримінальну справу за
фактом використання підробленого
документу позивачкою. При цьому
зазначав, що його мати ніяких угод щодо
вказаної квартири не укладала та не
підписувала. Посилаючись на викладене
просив задовольнити зустрічний позов.
Рішенням Ленінського районного
суду міста Миколаєва від 19 квітня 2013
року у позові ОСОБА_3 та у зустрічному
позові ОСОБА_6 відмовлено.

Вказане рішення в частині
відмови в задоволенні позову ОСОБА_3
за апеляційною скаргою останньої
переглянуто в апеляційному порядку
та Ухвалою Апеляційного суду
Миколаївської області від 23 квітня 2014
року змінено в його мотивувальній
частині шляхом виключення висновку
суду про те, що оспорюваний правочин
є неукладеним і таким, що не породжує
для сторін прав та обов'язків. В
іншій оскаржуваній частині рішення
залишено без змін.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_6 просить скасувати вказане
рішення в частині відмови у
задоволенні його вимог по зустрічному
позову й ухвалити нове рішення, яким
задовольнити зустрічні позовні
вимоги. Скаргу обґрунтовував
невідповідністю висновків суду нормам
матеріального права та встановленим
обставинам по справі.

Заперечуючи проти доводів
апеляційної скарги ОСОБА_3 вказувала
на законність висновків суду в
частині відмови в задоволені
зустрічного позову, а доводи
апеляційної скарги є незрозумілими
та не переконливими.

Як вбачається з матеріалів справи і
таке встановлено судом, квартира
АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8 на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 26 жовтня 1993 року, виданого Міською
службою приватизації державного
житлового фонду згідно розпорядженням
від 25 жовтня 1993 року за № 2922/Ф.

17 жовтня 2000 року від імені ОСОБА_8
укладено договір купівлі-продажу за
яким остання продала належну їй на
праві власності квартиру позивачці
ОСОБА_3 (а.с. 7 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла (а.с. 33 т.1).
Відповідач ОСОБА_6 прийняв спадщину
(а.с. 81 т.1).

Вказаний договір купівлі-продажу
зареєстровано на Універсальній
товарній біржі «Ріко - Альянс». Право
власності на підставі даного
договору купівлі-продажу ОСОБА_3
зареєструвала в КП «Миколаївське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» 11 вересня 2012 року (а.с. 8
т.1).

Відповідно до ст.ст. 57,58 Конституції
України, ст. 5 чинного ЦК України та ст. 3
ЦК України в редакції 1963 року, акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Враховуючи, що спірні
правовідносини виникли у жовтні 2000
року, для їх врегулювання слід
застосувати ЦК України в редакції 1963
року.

Відповідно до положень ст. 48 ЦК
України (в редакції 1963 року) недійсною
є та угода, яка не відповідає вимогам
закону.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 44 ЦК
України (в редакції 1963 року), письмові
угоди повинні бути підписані особами,
які їх укладають.

Проте, з висновку експерта
викладеного внаслідок проведення
судово-почеркознавчої експертизи від
16 вересня 2013 року за № 1380, у
оскаржуваному договорі купівлі
-продажу квартири від 17 жовтня 2000
року підпис від імені продавця
виконано не ОСОБА_8, а іншою особою
(а.с. 169-172 т.1).

Крім цього, відповідно до вимог ст.
224 ЦК України (в редакцій 1963 року) за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 128 ЦК України також
встановлено, що право власності у
набувача майна за договором
виникає з моменту передачі речі, якщо
інше не передбачено договором або
законом.

Проте, із даних паспорта
відповідача ОСОБА_6 та довідки ЖКП
«Південь» від 24 січня 2013 року
вбачається, що продавець квартири
ОСОБА_8 місце свого проживання та
реєстрації не змінювала та проживала
в даній квартирі АДРЕСА_1 до смерті,
а разом з нею проживав з 3 лютого 1996
року і проживає по даний час її син
відповідач по справі ОСОБА_6 (а.с. 24,
41).

До того ж ОСОБА_8 після дати
складання від її імені оспорюваного
договору, а саме 23 травня 2001 року
склала заповіт на ім'я свого сина,
відповідача по справі ОСОБА_6, яким
заповідала належну їй на праві
власності спірну квартиру, яку
вважала своєю власністю (а.с. 37 т.1).
Відповідач, після смерті матері
прийняв спадщину, як в наслідок
проживання із спадкодавицею на час
її смерті так і шляхом звернення до
нотаріальної контори (а.с. 41, 81 т.1).

Також, з пояснень позивачки ОСОБА_3
наданих слідчим органам вбачається,
що особисто вона, як покупець
вказаної квартири, гроші продавцю не
передавала, а лише за пропозицією
свого чоловіка, який помер в 2003 році,
вчинила свій підпис на якомусь
документі (а.с. 77 т.1).

Таким чином з наведеного вбачається,
що в порушення наведених вимог
закону, ОСОБА_8, яка вказана в
оспорюваному договорі
купівлі-продажу квартири як
продавець, вказаний договір не
підписувала і наміру щодо продажу
квартири не мала, спірна квартира не
передавалась за вказаним договором
покупцю, та він не сплачував за неї
кошти.

За такого , оспорюваний договір
купівлі-продажу № 51-212 квартири
АДРЕСА_1, укладено на Універсальній
Товарній Біржі «Ріко-Альянс» 17 жовтня
2000 року між продавцем ОСОБА_8 та
покупцем ОСОБА_3, як такий що не
відповідає вимогам закону слід
визнати недійсним.

Виходячи з наведеного, на підставі
положень п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
оскаржуване рішення, в зв'язку з
невідповідністю його висновків
обставинам справи, в частині відмови
в задоволенні зустрічних позовних
вимог, підлягає скасуванню з
ухваленням по справі в цій частині
нового рішення про задоволення
зустрічного позову ОСОБА_6 та
визнання вказаного договору
недійсним.

Заперечення позивачки на апеляційну
скаргу не містять доводів, які б
спростовували вище викладених
висновків, а тому не можуть бути
прийняті до уваги.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України в порядку розподілу судових
витрат з ОСОБА_3 підлягає стягненню
1176 грн. 80 коп. коштів сплачених за
проведення експертизи (а.с. 203).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6
задовольнити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 19 квітня 2013 року
в частині відмови в задоволенні
зустрічного позову скасувати, по
справі в цій частині ухвалити нове
рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до
ОСОБА_3 про визнання договору
недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу № 51-212 квартири
АДРЕСА_1, який укладено на
Універсальній Товарній Біржі
«Ріко-Альянс» 17 жовтня 2000 року між
продавцем ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_3 та
зареєстрований в Журналі реєстрації
біржових угод Універсальної Товарної
Біржи «Ріко-Альянс» за № 51-212.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 1176
грн. 80 коп. в рахунок відшкодування
судових витрат за проведення
експертизи.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча суддя:

Судді: