У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Гончара
В.П., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, треті особи: Одеська міська
рада, виконавчий комітет Одеської
міської ради, про визнання порядку
користування земельною ділянкою, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 25 грудня 2013 року та рішення
апеляційного суду Одеської області від
15 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду зі вказаним вище позовом, у якому
просив визначити між ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 порядок користування земельною
ділянкою загальною площею 1 634 кв. м. по
АДРЕСА_1, згідно з їх частками у праві
спільної часткової власності на
житловий будинок, розташований за
вказаною адресою.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він
є власником 49/100 часток
будинковолодіння АДРЕСА_1, іншими
співвласниками домоволодіння є ОСОБА_7
(31/100 часток) та ОСОБА_8 (20/100 часток).
Будинковолодіння розташовано на
земельній ділянці площею 1 634 кв. м. і між
його співвласниками не досягнуто
домовленості про порядок користування
такою земельною ділянкою, що і стало
підставою для звернення до суду із
вказаним позовом.

Крім того, позивач просив суд
призначити у справі судову
будівельно-технічну експертизу для
визначення можливих варіантів
визначення порядку користування
спірною земельною ділянкою. Витрати
пов'язані з проведенням експертизи
ОСОБА_6 просив покласти на нього та
відповідачів порівну.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 25 грудня 2013 року позов
задоволено частково.

Встановлено порядок користування
земельною ділянкою між співвласниками
домоволодіння АДРЕСА_1 у відповідності
до першого варіанту запропонованого
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9,
графічне зображення якого міститься в
Додатку № 1 до відповідного Технічного
звіту (а. с. 154), а технічні відомості
поворотних точок містяться каталогах
меж землекористування (а. с. 159-161).

ОСОБА_6 та ОСОБА_8 виділено у
користування відокремлені частини
земельної ділянки з окремими входами, а
частка земельної ділянки, належна
ОСОБА_7 залишилася в історично
складеному вигляді.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 15 квітня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено у справі нове рішення про
відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати оскаржувані рішення судів
першої та апеляційної інстанцій і
ухвалити у справі нове рішення про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі, посилаючись на порушення
судами обох інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням виконавчого комітету
Суворовської районної ради народних
депутатів м. Одеси від 20 травня 1983
року № 270/3 затверджено акт комісії про
прийняття в експлуатацію
будинковолодіння АДРЕСА_1 від ОСОБА_10
по АДРЕСА_1. Закріплено земельну
ділянку площею 1 500 кв. м. за житлом (літ
«А»), а частину земельної ділянки
площею 134 кв. м. залишено в загальному
користуванні ОСОБА_10 та сім'ї її дочки
ОСОБА_11 яка тимчасово проживала в
будівлі (літ. Б), до реконструкції
району (а. с. 53).

На підставі вказаного рішення 02 червня
1983 року ОСОБА_10 видано свідоцтво про
право власності на житловий будинок з
надвірними спорудами в АДРЕСА_1. Згідно
висновку бюро технічної
інвентаризації «Про реєстрацію
житлового будинку» від 17 червня 1983 року
(а. с. 49), житловий будинок який
належить на праві власності ОСОБА_10
літ. «А» в АДРЕСА_1, розташований на
земельній ділянці площею 1 500 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла. Після її
смерті спадщину у вигляді будинку
АДРЕСА_1 з надвірними спорудами,
розташованими на земельній ділянці
площею 1 634 кв. м., прийняли в
рівних частках сини померлої ОСОБА_12,
ОСОБА_8 та дочка померлої ОСОБА_13
Самостійно збудовані будівлі «Б», «В»
та прибудова «а.1», котельна «К», сарай
«Л», вбиральня «М», баня «О», в
свідоцтво та про право на спадщину за
законом від 28 лютого 2000 року та в
оцінку спадкового майна не включено (а.
с. 62).

Відповідно до розпорядження
виконавчого комітету Суворовської
районної адміністрації Одеської
міської ради від 31 липня 2002 року № 795
прийнято в експлуатацію з правом
приватної власності за ОСОБА_12, ОСОБА_8,
ОСОБА_13 добудовані приміщення в
житловому будинку літ. «А»,
житлові будинки літ. «Б, В» та певні
надвірні споруди за вказаною вище
адресою (а. с. 67 зворот).

22 серпня 2002 року ОСОБА_13 видано
свідоцтво про право власності на 31/100
частин будинковолодіння в АДРЕСА_1.

На підставі договору купівлі-продажу
нерухомого майна від 30 серпня 2002 року
ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_13 31/100 частину
домоволодіння АДРЕСА_1, а саме житловий
будинок, позначений в схематичному
плані літерою «Б», повністю, загальною
площею - 98 кв. м., житловою площею 42,8 кв.
м.

З договору вбачається, що дане
будинковолодіння загалом складається
з трьох будинків, позначених у
схематичному плані літерами «А, Б, В»,
та ряду господарчих споруд,
розташованих на землях Одеської
міської ради.

Померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 на
підставі свідоцтва про право власності
від 15 листопада 2002 року № 2-2564 належало
49/100 частин вказаного
домоволодіння, а саме чітко визначені
приміщення в житлових будинках «літ. А,
В» та певні визначені господарські
споруди.

Позивач у справі ОСОБА_6 є спадкоємцем
померлого ОСОБА_12 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 29 грудня 2006 року. Він
успадкував вказане вище нерухоме майно
ОСОБА_12

З матеріалів справи вбачається, що
остання частка будинковолодіння - 20/100
не перереєстрована. Майнові права на цю
частку будинковолодіння належать
ОСОБА_8 як спадкоємцеві померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10

В рамках даної справи Одеським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз проведено земельно-технічну
експертизу. При проведені експертизи
було здійснено нові заміри спірної
земельної ділянки у відповідності до
фактично використовуваних сторонами у
справі земельних ділянок. Із висновку
експертизи від 18 листопада 2013 року
вбачається, що загальна фактична площа
земельної ділянки що відноситься до
будинковолодіння АДРЕСА_1 становить 1 621
кв. м. Також на розсуд суду експертом
запропоновано 3 варіанти порядку
користування земельною ділянкою,
враховуючи найбільш раціональне його
використання між співвласниками.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
часткове задоволення позовних вимог,
суд першої інстанції на підставі
вказаних вище обставин, того, що
відповідачі у справі не погодилися із
жодним із запропонованих експертом
варіантів розподілу земельної ділянки,
а позивач наполягає на встановленому
порядку користування, запропонованому
в 1 варіанті судової експертизи, дійшов
до висновків що за доцільне встановити
такий порядок користування, у
відповідності до якого частка, належна
ОСОБА_7 залишиться в історично
складеному порядку, як обов'язкова для
виконання наступними співвласниками, а
частки, що перебувають в сумісному
користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_8 мають
бути розподілені між ними у
відповідності до їх часток у праві
власності на домоволодіння, оскільки
угоди про порядок користування між
ними не досягнуто.

З такими висновками суду першої
інстанції апеляційний суд не погодився
та ухвалив у справі нове рішення про
відмову в позові, посилаючись на те, що
будинковолодіння між співвласниками
не поділено в натурі, крім того,
матеріали справи не містять доказів на
підтвердження передачі спірної
земельної ділянки для будівництва,
відведення її в натурі, а також
сторонами не надано
правовстановлюючих документів на
право користування спірною земельною
ділянкою визначених Главою 15
Земельного кодексу України, оскільки
існують розбіжності стосовно її
розмірів 1 500 кв. м. - виділених колгоспом
«Червона Комуна» в 1956 році та 1 634, 1 640, 1
621 кв. м. зазначених у різних документах
наявних в матеріалах справи.

Такі висновки апеляційного суду є
помилковими, не ґрунтуються на наявних
в матеріалах справи доказах та нормах
чинного законодавства.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як зазначено вище, рішенням
виконавчого комітету Суворовської
районної ради народних депутатів м.
Одеси від 20 травня 1983 року № 270/3
затверджено акт комісії про прийняття
в експлуатацію будинковолодіння
АДРЕСА_1 від ОСОБА_10 по АДРЕСА_1.
Закріплено земельну ділянку за
домоволодінням площею 1 500 кв. м. за
житлом (літ «А»), та земельну ділянку
площею 134 кв. м. - разом 1 634 кв. м.

На аркушах справи 10, 43 містяться
технічний паспорт на будинок датований
2006 роком та відповідна архівна справа,
де розмір земельної ділянки що
відноситься до вказаного
будинковолодіння становить 1 634 кв. м. На
аркуші справи 83 міститься план цієї ж
земельної ділянки де її площу змінено
до 1 640 кв. м.

Оскільки існували певні розбіжності
щодо розміру спірної земельної
ділянки, вказані вище документи лягли в
основу проведеної у справі
земельно-технічної експертизи (а. с.
173-180), з висновків якої вбачається, що
позивач та відповідачі фактично
користуються земельною ділянкою
площею 1 621 кв. м., чого не заперечував і
власник такої земельної ділянки -
територіальна громада м. Одеси в особі
Одеської міської ради, оскільки спірна
земельна ділянка перебуває на балансі
органу місцевого самоврядування і не є
власністю сторін у справі.

Учасник спільної часткової власності
має право вимагати виділення належної
йому частки зі складу земельної
ділянки (у тому числі й разом з іншими
учасниками, які цього вимагають) або
виплати рештою учасників грошової
компенсації за цю частку при
неможливості її виділення та отримання
в його володіння, користування частини
спільної земельної ділянки, що
відповідає розміру його частки (п. 18
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» від 16 квітня
2004 року № 7).

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_7 ОСОБА_12, а відтак і його
спадкоємцеві ОСОБА_6, належать
відповідні частини вказаного
будинковолодіння на праві спільної
часткової власності (а. с. 9). ОСОБА_8
також наділений майновими правами на
чітко визначені приміщення/споруди
будинковолодіння відповідно до його
розміру частки у праві спільної
часткової власності. Висновки
апеляційного суду що будинковолодіння
між співвласниками не поділено в
натурі і тому неможливо задовольнити
позов є безпідставними оскільки
учасник спільної часткової власності
має право вимагати виділення належної
йому частки зі складу земельної
ділянки та отримання в його
користування частини спільної
земельної ділянки, що відповідає
розміру його частки. Така правова
позиція узгоджується і з нормами ст. ст.
120 Земельного кодексу України, ст. ст. 364,
377, 358 ЦК України.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, ОСОБА_6 звертав увагу
апеляційного суду на ту обставину, що
суд першої інстанції безпідставно при
розгляді справи дійшов висновку, що
частка домоволодіння, належна
ОСОБА_7, була відокремлена в окрему
земельну ділянку попередніми
власниками та була придбана ОСОБА_7 у 2002
році, при цьому межа, відокремлююча її
від іншої частини земельної ділянки
залишилась незмінною до теперішнього
часу. Встановивши такі обставини, на
думку позивача, суд першої інстанції
безпідставно відступив від рівності
часток співвласників будинковолодіння
при визначенні порядку користування
земельною ділянкою що відноситься до
будинковолодіння.

Такі доводи апеляційної скарги ОСОБА_6
підлягають перевірці, оскільки, як
вбачається з договору купівлі-продажу
нерухомого майна від 30 серпня 2002
року, ОСОБА_7 придбала лише житлові
будівлі, а саме 31/100 частку
домоволодіння. Ніяких договорів, щодо
порядку землекористування матеріали
справи не містять.

У порушення вимог ст. 303 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції розглянув
справу поверхнево, доводи апеляційної
скарги належним чином не перевірив та
безпідставно ухвалив у справі судове
рішення, яке не ґрунтується на зібраних
у справі доказах та нормах чинного
законодавства.

Оскаржуване в касаційному порядку
рішення апеляційного суду не є
законним і обґрунтованим, воно
підлягає скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 15 квітня 2014 року скасувати,
а справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька В.П. Гончар В.М. Колодійчук
О.В. Умнова