Справа № 128/6336/13-ц Провадження №
22-ц/772/2786/2014Головуючий в суді першої
інстанції Ганкіна І. А.Категорія 34
Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючої: Шемети Т. М.,

суддів: Чорного В.І., Панасюка О.С.

при секретарі: Сніжко О. А.

за участю: представника позивача
адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Апеляційного суду Вінницької області
апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Вінницького районного суду Вінницької
області від 18.08.2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, спричиненої
дорожньо-транспортною пригодою, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3 про відшкодування завданої в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди шкоди.

Рішенням Вінницького районного суду
Вінницької області від 18.08.2014 року
позов ОСОБА_4 задоволено частково:
поновлено ОСОБА_4 процесуальний строк
на звернення до суду з позовом,
стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
матеріальну шкоду в розмірі 4 587 грн. та 1
000 грн. моральної шкоди, в задоволенні
решти моральної шкоди відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
понесені ним судові витрати на суму 562
грн. 80 коп. за проведення експертного
дослідження, стягнено з ОСОБА_3 на
користь держави 243 грн. 60 коп. судового
збору.

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить оскаржуване рішення скасувати
та відмовити в задоволенні позовних
вимог. Апеляційну скаргу обґрунтовує
тим, що його вина у вчиненні
дорожньо-транспортної пригоди не
доведена, суд безпідставно не залучив
до участі у справі МТСБУ, яке, на думку
відповідача і повинно було виступати
відповідачем по справі, безпідставно
поновив позивачеві процесуальний
строк на звернення до суду: позивач
звернувся більше ніж через шість років
після дорожньо-транспортної пригоди,
при цьому наведені судом першої
інстанції підстави для поновлення
строку є надуманими та згідно норм
закону не можуть слугувати для
поновлення попущеного строку.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу
підтримав з викладених у ній підстав.
Представник позивача ОСОБА_2 проти
задоволення апеляційної скарги
заперечив, зазначив, що оскаржуване
рішення є вірним, ґрунтується на
матеріалах справи та нормах закону.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які
з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши докази, перевіривши
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено наступне: 01.11.2007 року
на території маркету «Метро» в м.
Вінниці водій ОСОБА_3, керуючи
транспортним засобом «ІЖ 412»,
реєстраційний номер НОМЕР_1 з причепом
під час виконання повороту не витримав
безпечного інтервалу і здійснив
зіткнення з автомобілем «Опель»
реєстраційний номер НОМЕР_2, який
належить ОСОБА_4. Винним у скоєнні ДТП
визнано ОСОБА_3 згідно Постанови
Козятинського міськрайонного суду від
21.08.2008 року справу про притягнення до
адміністративної відповідальності
закрито в зв'язку із закінченням строку
накладення адміністративного
стягнення.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд виходив з того, що вина ОСОБА_3, з
урахуванням Постанови Козятинського
міськрайонного суду від 21.08.2008 року,
доведенню не підлягає, розмір
матеріального збитку доведений
висновком експерта від 27.06.2014 року № 72 (
а.с.68 - 79) та становить 4 587 грн. 27 коп..
Поновлюючи строк на звернення до суду ,
суд зазначив, що позивач є особою
похилого віку, інвалідом 1-ї групи, має
дружину-інваліда, мав намір вирішити
справу в позасудовому порядку, для чого
провів спеціальне дослідження та
тривалий час намагався домовитися з
відповідачем, надсилав на його адресу
листи-претензії. Задовольняючи
частково вимоги про стягнення
моральної шкоди, суд виходив з того, що
розмір в 1 000 грн., з урахуванням
тяжкості наслідків ДТП, - є достатнім.

Вірно встановивши обставини справи,
суд першої інстанції допустив
помилкове застосування норм
матеріального права, які регулюють
дані правовідносини та порушення норм
процесуального права.

Згідно ст. 1187 ЦК України - джерелом
підвищено небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням, зберіганням
або утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
володіє об'єктом, утримання якого
створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України,
шкода, заподіяна особі і майну
громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи, а коли це було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки,
незалежно від наявності вини.

Закон виділяє відповідальність
володільця джерела підвищеної
небезпеки з-поміж загальної
відповідальності за спричинену шкоду і
така відмінність полягає в тому, що
відповідальність володільця джерела
підвищеної небезпеки за шкоду, яка
стала наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, наступає незалежно від
наявності вини в цьому його володільця.

-2-

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України
особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого. Тобто, є лише два випадки,
коли володілець джерела підвищеної
небезпеки не несе відповідальності за
спричинену шкоду: коли шкоду завдано
внаслідок непереборної сили або коли
шкода спричинена в результаті умислу
потерпілого. Жоден з наведених
винятків не має місця в розглядуваній
справі. Таким чином, послання
відповідача на те, що він не визнаний
винним у порушенні правил дорожнього
руху, в результаті яких сталася
дорожньо-транспортна пригода, а тому й
не може нести відповідальність за
спричинену дорожньо-транспортною
пригодою шкоду, - не заслуговують на
увагу.

Разом з тим, судом першої інстанції не
перевірено реальність спричинених
позивачеві збитків: при вирішенні
питання про те, чи були збитки
реальними, необхідно виходити з
положень п.1 ч.2 ст. 22 Цивільного кодексу
України, де зазначено, що такими
збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, що вона зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права.

Із матеріалів справи вбачається, та це
стверджував і сам позивач, що
автомобіль було ним відремонтовано в
2012 році. Таким чином, він поніс певні
витрати на його відновлення, однак
жодного доказу щодо розміру цих витрат
ним надано не було. Не взявши це до
уваги, суд першої інстанції помилково
стягнув із відповідача розмір
матеріального збитку, визначеного
експертним висновком на підставі
наданих ним матеріалів справи(а.с.68-79),
не врахувавши що автомобіль вже
відремонтований.

Отже, в задоволенні позову про
стягнення матеріальної шкоди слід
відмовити в зв'язку з його
недоведеністю.

Підстави відповідальності за завдану
моральну шкоду закріплені в статті 1167
ЦК України. З урахуванням того, що
транспортний засіб позивача був
пошкоджений в результаті
дорожньо-транспортної пригоди, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що моральна шкода була
спричинена позивачеві та вірно, взявши
до уваги обставини ДТП, визначив її
розмір в 1 000 грн.

Однак, поновлюючи ОСОБА_4 строк для
звернення до суду з позовом до ОСОБА_3
про стягнення матеріальної та
моральної шкоди завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, суд
першої інстанції допустив ряд грубих
порушень:

- по-перше, позовна давність - це не
процесуальний строк в розумінні статті
67 ЦПК України, позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або
інтересу(стаття 356 ЦК України), наслідки
пропуску такого строку закріплені в
статті 267 ЦК України. В разі визнання
судом причин пропуску строку позовної
давності поважними, порушене право
підлягає захисту (частина 5 статті 267 ЦК
України), поновлення строку на
звернення до суду діючим
законодавством не передбачено,
звернення до суду - це право сторони і
воно не обмежене будь-яким строком (
стаття 3 ЦПК України, частина 2 статті 267
ЦК України, );

- по-друге, загальний строк позовної
давності встановлений 3 роки (стаття 257
ЦК України). Дорожньо-транспортна
пригода сталася 01.11.2007 року, позивач
звернувся до суду 16.12.2013 року, тобто
більш ніж через шість років після
порушення його прав. Наведені судом
першої інстанції причини пропуску
строку позовної давності, які він
вважав поважними, це наступне: «позивач
є особою похилого віку, інвалідом 1-ї
групи, має дружину-інваліда, мав намір
вирішити справу в позасудовому
порядку, для чого провів спеціальне
дослідження та тривалий час намагався
домовитися з відповідачем, надсилав на
його адресу листи-претензії». Однак
жодна з цих причин не може слугувати
підставою для поновлення пропущеного
строку позовної давності, оскільки не є
поважною в розумінні частини 5 статті 267
ЦК України: зазначення похилого віку
позивача є нелогічним, так як з кожним
роком він стає старшим (в 78 років він
зміг звернутися до суду, а будучи
молодшим на шість років - ні), станом на
день дорожньо-транспортної пригоди він
уже був інвалідом 1- групи, що
підтверджується його посвідченням
(а.с.18), наявність дружини-інваліда і
намагання врегулювати спір без
звернення до суду - це надумані причини,
які будь-яким чином не зв'язані з
причиною пропуску строку позовної
давності та в жодному разі їх не можна
вважати поважними. Таким чином, не
зважаючи на завдану позивачеві
моральну шкоду, вона стягненню не
підлягає, так як позивач пропустив
строк позовної давності та про
застосування наслідків пропуску цього
строку було заявлено відповідачем
(а.с.41).

Враховуючи те, що позивач звільнений
від сплати судового збору на підставі
п.9 статті 5 закону України «Про судовий
збір» ( як інвалід 1-ї групи), а в
задоволенні позову слід відмовити, то з
урахуванням положень статті 88 ЦПК
України, судові витрати не підлягають
стягненню з відповідача.

За таких обставин, апеляційна скарга
підлягає до задоволення, а рішення суду
першої інстанції скасуванню як таке, що
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького районного суду
Вінницької області від 18.08.2014 року
скасувати та ухвалити нове:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4
до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної
та моральної шкоди, спричиненої
дорожньо-транспортною пригодою.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча:
Т. М. Шемета

Судді:
О.С. Панасюк

В.І. Чорний