У Х В А Л А

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
управління Держземагенства Луцького
району Волинської області,
Заборольської сільської ради Луцького
району Волинської області про визнання
відмови від спадщини, свідоцтв про
право на спадщину за заповітом,
державного акту на право власності на
земельну ділянку та свідоцтва про
право власності на майновий пай
частково недійсними за касаційними
скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Волинської області
від 15 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що після смерті ОСОБА_5, що
сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилася
спадщина, до якої входять: земельна
ділянка, площею 2,2535 га, розташована на
території Заборольської сільської
ради Луцького району Волинської
області; майновий пай в СВК «Урожай» с.
Забороль Луцького району Волинської
області; банківський вклад. ЇЇ
спадкоємцями є ОСОБА_4, на яку вона
залишила заповіт, та її, позивачки,
чоловік −? ОСОБА_6, який на той час був
непрацездатним інвалідом другої групи
та мав право на обов'язкову частку у
спадщині. Після його смерті, яка
сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, вона
дізналася про існування заяви про його
відмову від обов'язкової частки у
спадщині, подану нотаріусу 09 лютого 2004
року, та про те, що ОСОБА_4 отримала
свідоцтва та акт про право власності на
спадкове майно, включаючи й майно її
померлого чоловіка. Посилаючись на те,
що зазначена заява подана з пропуском
строку для відмови від спадщини, а,
відтак, нотаріус не мав права видавати
відповідачці свідоцтва та акти про
право власності на майно її померлого
чоловіка, позивачка просила визнати
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, акт на право власності на
земельну ділянку та свідоцтва про
право власності на земельну ділянку та
майновий пай частково недійсними.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 19 березня 2014
року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано недійсними: 2/3 частини
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 09 лютого 2004 року, видане
ОСОБА_4, на спадкове майно, що
складається із земельної ділянки,
площею 2,2535 га, розташованої на
території Заборольської сільської
ради Луцького району Волинської
області; 2/3 частини свідоцтва про право
на спадщину за заповітом від 09 лютого
2004 року, видане ОСОБА_4, на спадкове
майно, що складається з права на
майновий пай в СВК «Урожай» с. Забороль
Луцького району Волинської області та
грошових заощаджень за належними
відсотками та компенсаційними
виплатами, що знаходяться у відділенні
Ощадбанку № 6301 м. Луцька Волинської
області; 2/3 частини державного акта на
право власності на земельну ділянку
площею 2,2535 га, виданий ОСОБА_4 16 липня 2004
року; 2/3 частини свідоцтва про право
власності на майновий пай члена
колективного сільськогосподарського
підприємства (майновий сертифікат),
виданий ОСОБА_4 08 серпня 2004 року. В іншій
частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської
області від 15 травня 2014 року рішення
місцевого суду в частині задоволення
позову скасовано. У задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено. В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено
без змін. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й залишити рішення суду першої
інстанції в силі.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
змінити рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
виключивши з його мотивувальної
частини посилання на встановлення
факту прийняття ОСОБА_6 у передбаченому
законом порядку спадщини після смерті
своєї матері - ОСОБА_5 - і набуття ним
права на 2/3 частини спадкового майна.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає
частковому задоволенню, а касаційну
скаргу ОСОБА_4 слід відхилити з таких
підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_6 протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5
не відмовився від неї та фактично
вступив в управління та володіння
майном, тобто прийняв його, а, відтак,
ОСОБА_4 незаконно отримала свідоцтва
про право власності на всю спадкову
масу.

Частково скасовуючи рішення районного
суду та відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив із
того, що ОСОБА_3 пропустила строк
позовної давності для звернення до
суду за захистом свого порушеного
права, про застосування якого заявила
відповідачка.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
року померла ОСОБА_5, спадкоємцями якої
є онука - ОСОБА_4, якій вона заповіла все
своє майно, та син - ОСОБА_6, який має
право на обов'язкову частку у спадщині,
оскільки був інвалідом другої групи.
Спадкове майно складається із:
земельної ділянки, площею 2,2535 га,
розташованої на території
Заборольської сільської ради Луцького
району Волинської області; майнового
паю в СВК «Урожай» с. Забороль Луцького
району Волинської області;
банківського вкладу.

Суди, на підставі поданих сторонами
доказів, які належним чином оцінені (ст.
212 ЦПК України), правильно застосувавши
ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, дійшли
обґрунтованого висновку про те, що
непрацездатний, інвалід другої групи,
ОСОБА_6 прийняв спадщину (обов'язкову
частку) після смерті матері - ОСОБА_5,
вступивши у володіння та управління її
майном, проте помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року не
оформивши своїх спадкових прав.

Такі висновки судів у цій частині
відповідають фактичним обставинам
справи та вимогам закону, у зв'язку з
чим доводи касаційної скарги ОСОБА_4 є
безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК УРСР 1963 року
спадкоємець за законом або за
заповітом вправі відмовитись від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Спадщина після смерті ОСОБА_5
відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а із
заявою про відмову від неї ОСОБА_6
звернувся 09 лютого 2009 року, тобто з
пропуском визначеного законом
шестимісячного строку. Відтак, указана
заява ОСОБА_6 не має юридичного
значення та не свідчить про його
відмову від належних йому майнових
прав на спірне майно.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України
встановлено, що незалежно від часу
прийняття спадщини вона належить
спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини, а згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК
України відсутність свідоцтва про
право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.

Отже, судами вірно встановлено, що
право ОСОБА_6 порушено, проте, суд
апеляційної інстанції дійшов
передчасного висновку про
застосування до спірних правовідносин
строку позовної давності з огляду на
таке.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність −? це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідач заявив клопотання про
застосування строку позовної давності,
що відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК
України може бути підставою для
відмови у позові.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено,
що перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Пред'являючи позов у листопаді 2013 року,
ОСОБА_3 посилалась на те, що про видане
ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину,
до складу якої увійшла й успадкована її
чоловіком частина, він за життя не знав,
а вона дізналася лише у 2013 році.

Передчасним є висновок апеляційного
суду про те, що померлий ОСОБА_6 за життя
знав про своє порушене право, так як був
обізнаний про існування заповіту, а
свідоцтво про право на спадщину було
видано ОСОБА_4 у той же день, в який він
написав заяву про відмову від
обов'язкової частики у спадщині після
смерті своєї матері.

Так, суд апеляційної інстанції не навів
належних та допустимих доказів згідно
вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України на
підтвердження обізнаності ОСОБА_6 про
порушення його майнових прав та
небажання звертатися до суду за їх
захистом, а обгрунтував своє рішення
припущеннями, що заборонено ч. 4 ст. 60
ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ух в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської
області від 15 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська