Справа № 369/5288/14-ц
Провадження № 2/369/2468/14
РІШЕННЯ

Іменем України

09.10.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області в
складі головуючої судді Ковальчук Л.М.,
при секретарі Рябець А.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Києві справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, приватного нотаріуса
Києво-Святошинського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору дарування ? частини жилого
будинку від 28 грудня 2011 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернулась до суду із позовом до
відповідачів ОСОБА_2 і приватного
нотаріуса Києво-Святошинського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування ? частини
жилого будинку від 28 грудня 2011 року,
посилаючись на те, що вона проживає
одна і їй 90 років, часто хворіє і
потребує іноді стороннього догляду. У
с. Горенка проживає її внук ОСОБА_2 На
початку грудня 2011 року він
запропонував їй свої послуги по
забезпеченню її доглядом, харчуванням,
утриманням її жилого будинку і
присадибної ділянки в належному стані.
Замість цього він попросив скласти
заповіт на його користь. Вона
погодилась і 28 грудня 2011 року, як вони і
домовлялись, внук заїхав за нею
автомобілем і відвіз до нотаріуса. Коли
вона запитала чому не в сільській раді
складають заповіт, то відповів, що не
хоче, щоб знали родичі і односельці.
Онук зайшов до нотаріуса, а через
деякий час позвав її зайти. Нотаріус
показала, де ставити підписи. Документ
засвідчив приватний нотаріус
Києво-Святошинського районного
нотаріального округу ОСОБА_3, тексту
якого нотаріус не прочитала. Вона текст
теж не читала, вважаючи, що в ньому
передбачено все, про що вони домовились
з онуком. На початку 2014 року вона жила в
будинку одна. Онук обіцяв, що почне
допомагати фінансово трохи пізніше,
тому що в даний час у нього скрутне
матеріальне становище. На початку 2014
року ОСОБА_2 почав залишатись в будинку
на ніч. Вона не заперечувала. Але він з
часом переселився повністю та почав
вести себе нахабно. На її зауваження
одного разу він відповів, що вона має
сидіти тихо, якщо не хоче залишитись на
вулиці, і це її насторожило. Вона
попросила дочку порозмовляти з ОСОБА_2,
щоб він надав оригінал заповіту або
його копію. Він від цього відмовився.
Якимось чином дочці вдалось отримати
копію документу, що було укладено. Яким
же було її здивування, коли
з»ясувалось, що вона підписала не
заповіт, а договір дарування. Фактично
між нею і ОСОБА_2 був укладений договір
дарування, чого вона не бажала.

Згідно вимог ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1
просила з посиланням на вимоги ст. ст. 16,
203, 230, 717 ЦК України, визнати недійсним
договір дарування ? частини жилого
будинку АДРЕСА_1, укладений 28 грудня 2011
року між нею і ОСОБА_2, та посвідчений
приватним нотаріусом
Києво-Святошинського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_3

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і
представник позивача позов підтримали
і просили його задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
і представник відповідача позов не
визнали і заперечували проти його
задоволення.

У судовому засіданні відповідач
приватний нотаріус
Києво-Святошинського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_3 позов не визнала.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, з"ясувавши
дійсні обставини справи, дослідивши
докази в їх сукупності, дійшов
висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 грудня 2011 року
між ОСОБА_1, як дарувальником, і ОСОБА_2,
як обдаровуваним, був укладений
Договір дарування ? частини житлового
будинку, згідно умов п. 1 якого
дарувальник подарувала, а
обдаровуваний прийняв в дар належну їй
на праві приватної власності ? частину
житлового будинку з належною частиною
надвірних споруд, що знаходиться в
АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок в
цілому, 1984 року побудови, зазначений за
планом під літерою «А»-цегляний, жилою
площею 104,4 кв.м., загальною площею 180,1
кв.м., має надвірні споруди: огорожа №
1-3, вигрібна яма № І. Відчужувана ?
частина житлового будинку розташована
на неприватизованій земельній ділянці
площею 0,0300 га, кадастровий номер
:01:006:5001.

Відповідно до умов п. 2 даного договору
вказана ? частина житлового будинку з
належною частиною надвірних споруд
належить дарувальнику на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого Сподіним І.Л.,
державним нотаріусом Першої Київської
обласної державної нотаріальної
контори 14 червня 1991 року за реєстровим
№ 2-1536, зареєстрованого Київським
міжміським бюро технічної
інвентаризації 25 червня 1991 року і
записаного у реєстрову книгу під
реєстром № 241, реєстраційний номер
майна 35644162.

Згідно умов п. 3 договору дарунок цей
сторони оцінили у 129466 грн..

Відповідно до умов п. 5 договору право
власності у обдаровуваного на вказану ?
частину житлового будинку з належною
частиною надвірних споруд виникає з
моменту прийняття ним ? частини
житлового будинку.

Згідно умов п. 7 вказаного договору
дарування дарувальник та
обдаровуваний стверджують, що однаково
розуміють значення і умови цього
договору та його правові наслідки,
підтверджують дійсність намірів при
його укладанні, а також те, що він не
носить характеру фіктивного та
удаваного правочину.

Відповідно до умов п. 8 даного договору
сторони також стверджують, що не
обмежені в праві укладати правочини, не
визнані у встановленому порядку
недієздатними повністю або частково,
не страждають на захворювання, що
перешкоджають усвідомленню ними по
суті цього договору.

Згідно умов п. 9 договору сторони
розуміють, що за свою природою договір
дарування є безоплатним, а тому
дарувальник не має права вимагати від
обдаровуваного вчинення на її користь
будь-яких дій майнового або
немайнового характеру.

Відповідно до п. 10 договору цивільні
права та обов»язки за цим договором
виникають з моменту його нотаріального
посвідчення. Вказана ? частина
житлового будинку з належною частиною
надвірних споруд вважається прийнятою
з моменту нотаріального посвідчення
цього договору.

Згідно умов п. 12 вказаного договору
дарування зміст статей 95, 96 та 120
Земельного кодексу України, статей 15, 16,
167, 168, 174 Податкового кодексу України,
статей 57, 60, 61, 65, 70, 74 Сімейного кодексу
України, статей 182, 215-218, 220, 225, 228-236, 377,
717-728 Цивільного кодексу України
сторонам роз»яснено.

Цей договір був посвідчений ОСОБА_3,
приватним нотаріусом
Києво-Святошинського районного
нотаріального округу Київської
області., і підписано сторонами у
присутності нотаріуса.

Відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов»язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов»язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Згідно вимог ст. 722 ЦК України право
власності обдаровуваного на дарунок
виникає з моменту його прийняття.
Прийняття обдаровуваним документів,
які посвідчують право власності на річ,
інших документів, які посвідчують
належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів,
макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_5 надала показання суду, в яких
зазначила, що під час розмови з ОСОБА_1
остання їй розповіла, що бажає скласти
на внука ОСОБА_2 заповіт, щоб він
доглядав її дочку. Позивач розповідала
свідку, що вона ніяких документів не
читала в нотаріуса, їй сказали лише
розписатись.

Свідок ОСОБА_4 надала показання суду з
приводу того, що 2-3 роки тому їй ОСОБА_1
розповідала, що спадщина дістанеться
після її смерті тому, хто догляне її
дочку ОСОБА_7. Минулого ж літа ОСОБА_1
розповіла свідку, що ОСОБА_2 возив її до
нотаріуса, а що вона підписала, не знає.

Свідок ОСОБА_8, яка доводиться дочкою
позивачу ОСОБА_1, і перебуває в
неприязних стосунках з ОСОБА_2, надала
свідчення суду, що її мати, позивачка у
справі, не була проти, щоб переписати
будинок своєму внукові. Свідок
пояснила, що мати ОСОБА_1 їй розповіла,
що вона поїхала до нотаріуса, а потім,
коли повернулась, розповіла свідку
ОСОБА_8, що стояла на вулиці, а потім
зайшла в приміщення, де їй нотаріус
сказала, щоб вона розписалась, однак
документів позивачка не бачила. Свідок
ОСОБА_8 надала показання, що її мати
ОСОБА_1 радилась з нею, щоб написати
заповіт на ОСОБА_2, і свідок проти цього
не заперечувала, і щоб ОСОБА_2 доглядав
за будинком.

Допитані свідки ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8
не змогли дати показання суду з приводу
умов укладення спірного договору
дарування, так як кожен з свідків не був
присутній під час його укладення і їм
нічого невідомо про обставини
укладення даного правочину, а кожен з
свідків надавав суду показання зі слів
самої ОСОБА_1.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_9 суду надав свідчення про те, що 3
роки тому він познайомився з ОСОБА_1,
яка йому розповіла, що ОСОБА_2 є її
хорошим і любимим внуком, та що має
бажання подарувати йому свою частину
жилого будинку.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_10 надав суду показання, що десь 3
роки тому він мав розмову з ОСОБА_1, яка
йому розповідала, що хоче подарувати
будинок своєму внуку ОСОБА_2, однак він
сказав ОСОБА_1, що легше скласти
заповіт, так як не потрібно возитись з
документами, на що ОСОБА_1 відповіла
свідку, що краще оформити договір
дарування, щоб у її внука нічого ніхто
не забрав, бо він є сиротою.

Допитана в судовому засіданні, як
свідок, ОСОБА_3, приватний нотаріус
Києво-Святошинського районного
нотаріального округу Київської
області, надала свідчення суду, що нею
був посвідчений договір дарування 1/2
частини житлового будинку з належною
частиною надвірних споруд, згідно
якого дарувальник ОСОБА_1 подарувала
ОСОБА_2 ? частину спірного житлового
будинку. При посвідчені вказаного
Договору дарування від 28 грудня 2011 року
сторони договору були присутні
особисто, а також надано було усі
документи, необхідні для посвідчення
договору дарування. Надані їй для
вчинення нотаріальної дії документи
були виготовлені на вимогу
дарувальника ОСОБА_1 у відповідних
органах для відчуження, що потребувало
з боку ОСОБА_1 понесення відповідних
затрат, в той час як при посвідченні
заповіту подання вказаних документів
не вимагається.

Як засвідчила приватний нотаріус
Києво-Святошинського районного
нотаріального округу ОСОБА_3, перед
посвідченням договору дарування нею
було проведено бесіду із сторонами
правочину, встановлені дійсні наміри
сторін, правові наслідки вчинення
даного правочину. ОСОБА_1 була
ознайомлена з текстом договору
дарування, про що особисто поставила
свій підпис.

В позовній заяві позивач ОСОБА_1
просила визнати недійсним договір
дарування ? частини житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 28 грудня 2011 року на
підставі вимог ст. ст. 203, 230, 235 ЦК
України.

Згідно вимог ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно роз»ясень Пленуму Верховного
Суду України, даних у п. 25 постанови № 9
від 06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», за
удаваним правочином (стаття 235 ЦК)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов»язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі вимог
ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним. До удаваних
правочинів наслідки недійсності,
передбачені статтею 216 ЦК, можуть
застосовуватися тільки у випадку, коли
правочин, який сторони насправді
вчинили, є нікчемним або суд визнає
його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Згідно роз»яснень Пленуму Верховного
Суду України, даних у п. п. 19, 20 постанови
від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
відповідно до статей 229-233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Посилання позивача ОСОБА_1 на ст. 230 ЦК
України, як на підставу заявлених
вимог, а саме якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману, щодо обставин, які мають
істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України),
то такий правочин визнається судом
недійсним, безпідставні, оскільки не
підтверджуються ніякими доказами в їх
обгрунтування.

Також посилання позивача ОСОБА_1 на ст.
235 ЦК України, як на підставу заявлених
вимог, а саме якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили, і є
удаваним правочином, є також
безпідставними, оскільки
спростовуються зібраними доказами у
справі, відповідно до чого договір
дарування було укладено ОСОБА_1 за її
вільним волевиявленням, відповідало її
внутрішній волі, умови договору були
зрозумілими для сторін, які були
ознайомлені з текстом договору
дарування, дійшли згоди стосовно усіх
пунктів договору, про що особисто
поставили свої підписи на примірниках
договору дарування, договір не
приховував іншого правочину між
сторонами і був спрямований на реальне
настання наслідків.

В наданих суду поясненнях приватний
нотаріус Києво-Святошинського
районного нотаріального округу ОСОБА_3
зазначала, що перед посвідченням
договору дарування нею було проведено
бесіду із сторонами правочину, і
дарувальнику ОСОБА_1, яка є людиною
похилого віку, вона кілька разів
наголошувала про те, що після
посвідчення договору дарування
власником ? частини житлового будинку
буде вже не вона, а обдаровуваний
ОСОБА_2, який вже на свій розсуд зможе
розпоряджатись вказаним нерухомим
майном.

Також слід зазначити, що відповідачем
ОСОБА_2 було приватизовано земельну
ділянку в АДРЕСА_1, що співпадає з
адресою спірного жилого будинку,
цільове призначення земельної
ділянки-для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, і для
проведення процедури приватизації
необхідно було проведення обмірів
земельної ділянки та вчинення інших
дій, в результаті чого відповідачу
ОСОБА_2 04 липня 2012 року був виданий
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯМ № 455879, проти
чого не заперечувала позивачка ОСОБА_1.

Крім того, посилання в судовому
засіданні позивача ОСОБА_1 на ту
обставину, що вона не могла прочитати
текст договору дарування з підстав
того, що вона вже погано бачить та й не
чує за віком, є необґрунтованими,
оскільки в судовому засіданні судом
надавався позивачу ОСОБА_1 для огляду
Договір дарування ? частини житлового
будинку від 28 грудня 2011 року, яка чітко
і ясно читала його текст та прочитала,
що в графі «Дарувальник» дійсно
вказаний її підпис «ОСОБА_1».

Суд, з"ясувавши дійсні обставини,
заслухавши пояснення сторін по справі,
показання свідків, давши оцінку
зібраним доказам в їх сукупності,
дійшов висновку, що за Договором
дарування ? частини житлового будинку
від 28 грудня 2011 року ОСОБА_1, як
дарувальник, передала ОСОБА_2, як
обдаровуваному, безоплатно дане майно
(дарунок) у власність, що стверджується
умовами укладеного договору дарування
нерухомого майна. При цьому суду не
надано доказів позивачем та його
представником, що за даним договором
дарування встановлювались обов»язки
обдаровуваного ОСОБА_2 вчиняти на
користь дарувальника ОСОБА_1 будь-які
дії майнового або немайнового
характеру. Відповідно до умов п. 9
Договору дарування сторони розуміють,
що за своєю природою договір дарування
є безоплатним, а тому дарувальник не
має права вимагати від обдаровуваного
вчинення на її користь будь-яких дій
майнового або немайнового характеру.
Обдаровуваний ОСОБА_2 прийняв дарунок
та документи, які посвідчують право
власності на нерухоме майно.
Волевиявлення ОСОБА_1 відповідало її
справжньому наміру подарувати майно
ОСОБА_2. Суду не надано доказів, які б
свідчили, що ОСОБА_1 було неправильно
сприйнято істотні обставини правочину,
що вплинуло на її волевиявлення, за
відсутності якого можна було б вважати,
що правочин не був би вчинений
дарувальником.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд вважає
недоведеними позовні вимоги позивача
ОСОБА_1 про визнання Договору дарування
? частини житлового будинку від 28
грудня 2011 року недійсним, а тому у
задоволенні позову слід відмовити.

Згідно вимог ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» судовий збір
справляється у відповідному розмірі
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява подається до
суду,-у відсотковому співвідношенні до
ціни позову та у фіксованому розмірі.
За подання до суду позовної заяви
майнового характеру ставка судового
збору складає 1 відсоток ціни позову,
але не менше 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати, що складає 243 грн. 60
коп., та не більше 3 розмірів
мінімальної заробітної плати, що
становить 3654 грн..

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
сторону, на користь якої ухвалено
рішення, звільнено від оплати судових
витрат, з другої сторони стягуються
судові витрати на користь осіб, що їх
понесли, пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Враховуючи, що суд відмовляє у
задоволенні позову ОСОБА_1, то з
позивача на користь держави підлягає
стягненню судовий збір у розмірі 1 294
грн. 66 коп.. Наявна в справі копія
посвідчення ОСОБА_1 серії НОМЕР_1, що
вона має право на пільги, встановлені
законодавством України для ветеранів
війни-учасників війни, не є доказом
звільнення її від сплати судового
збору, оскільки відносно ОСОБА_1 як
ветерана війни-учасника війни не
поширюються пільги щодо сплати
судового збору, передбачені ст. 5 Закону
України «Про судовий збір».

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК
України до витрат, пов»язаних з
розглядом справи, належать витрати на
правову допомогу.

Згідно вимог ст. 84ЦПК України витрати,
пов»язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Суд дійшов висновку, що з ОСОБА_1
підлягають стягненню на користь ОСОБА_2
судові витрати, пов»язані з оплатою
правової допомоги адвоката ОСОБА_11,
свідоцтво № НОМЕР_2 про право на
заняття адвокатською діяльністю,
відповідно до Акту № НЕ-00031
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
по Договору № 00031 про надання правових
(юридичних, адвокатських) послуг від 18
липня 2014 року, в розмірі 1201 грн. 76 коп..

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 230, 235, 717, 722 ЦК
України, ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах», ст. ст. 3, 60,
79, 84, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
приватного нотаріуса
Києво-Святошинського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору дарування ? частини жилого
будинку від 28 грудня 2011 року, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 1 294 грн. 66 коп.
судового збору на користь держави.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
понесені витрати на надання правової
допомоги в розмірі 1 201 грн. 76 коп..

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Київської області через
Києво-Святошинський районний суд
Київської області шляхом подання
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення суду або
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення в разі відсутності
в судовому засіданні осіб, які брали
участь у справі, під час проголошення
судового рішення.

Суддя
Ковальчук Л.М.