АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Гуменний П.П. Провадження №
22-ц/789/1010/14 Доповідач - Демкович
У Х В А Л А

11 вересня 2014 р. колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Козак І. О., Загорський О. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Тернополя

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Тернопільського
міськрайонного суду від 17 липня 2014 року

по справі за поданням старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління ДВС ГУЮ у Тернопільській
області

про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИЛА:

Апелянт звернувся зі скаргою на ухвалу
суду першої інстанції від 17.07.14,
вважаючи, що вона винесена з порушенням
норм процесуального права, просить її
скасувати та постановити нову, якою
відмовити у задоволенні подання
державного виконавця про встановлення
йому тимчасового обмеження у праві
виїзду за межі України.

Порушення вбачає в тому, що суд неповно
з'ясував обставини справи та дійшов
невірного висновку, а саме, що він
ухиляється від виконання своїх
боргових зобов'язань й, що не взято до
уваги того факту, що ним по можливості
здійснювалися оплати боргу та те, що
проводиться погашення за рахунок
продажу його майна по виконавчому
провадженні ВП №20872112.

У суді апелянт та його представник
підтримав скаргу, пославшись на мотиви,
зазначені в ній.

Представник ДВС апеляційну скаргу не
визнав і просив оскаржувану ухвалу
залишити без змін.

Ухвалою Тернопільського
міськрайонного суду від 17.07.14 подання
державного виконавця задоволено.
Тимчасово обмежено у праві виїзду за
межі України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
жителя АДРЕСА_1, до виконання
зобов'язань згідно зведеного
виконавчого провадження № 20872112 про
стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на
загальну суму 5241055,29 грн.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 312 ЦПК України,
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
змінює або скасовує ухвалу суду першої
інстанції і постановляє ухвалу з цього
питання, якщо воно було вирішено судом
першої інстанції з порушенням норм
процесуального права або при
правильному вирішенні було помилково
сформульовано суть процесуальної дії
чи підстави її застосування.

Задовольняючи подання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України апелянта, суд першої інстанції
виходив з того, що боржник ухиляється
від виконання рішень судів. У свою
чергу державним виконавцем здійснено
усі заходи по розшуку майна боржника та
виконані усі дії, які не дали
результатів, а тому подання слід
задовольнити.

Проте з такими висновками суду, суд
апеляційної інстанції не може
погодитись, оскільки вони суперечать
нормам процесуального права.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

У силу Закону України «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України», порядок здійснення
права громадян України на виїзд з
України і в'їзд в Україну, порядок
оформлення документів для зарубіжних
поїздок, визначає випадки тимчасового
обмеження права громадян на виїзд з
України і встановлює порядок
розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 2 ст. 6 цього Закону передбачено,
як підставу для тимчасового обмеження
у праві виїзду за кордон наявність
невиконаних зобов'язань, але лише до
моменту виконання зобов'язань, або
забезпечення заставою, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст.11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язання за рішенням.

Встановлено, що на виконанні у
відділі примусового виконання рішень
УДВС ГУЮ у Тернопільській області
знаходиться зведене виконавче
провадження ВП 20872112 про стягнення з
ОСОБА_1 грошових коштів на загальну
суму 5241055,29 грн., яке об'єднує в собі 37
виконавчих проваджень, відкритих на
підставі виконавчих листів, виданих
протягом 01.07.2008 - 08.10.2013 років.

Боржником ОСОБА_1 борг
добровільно не сплачено. Станом на день
звернення до суду з поданням
заборгованість становить 5241055,29 грн.

Із матеріалів справи та
оглянутого в судовому засіданні
виконавчого провадження вбачається, що
01.09.09 виконавчою службою арештовано
майно боржника та оголошено заборону
на його відчуження, внесено відповідні
обтяження у реєстри відчужень майна,
арештовано кошти боржника.

ПАТ КБ «ПриватБанк» інформаційним
листом повідомив про відсутність
коштів на рахунку боржника. |

Згідно із відповіддю ВДАІ МГБ
Підволочиського РВ УМВС України в
Тернопільській області № 538/03-33-4 від
16.04.13 боржнику належать транспортні
засоби, а саме:

- Mitsubishi Pajero, д.н.з. НОМЕР_1, 2008 р.в.

- ГКБ 835Ьд.н,з. НОМЕР_2, 1987 р.в.;

- ГКБ 8350, д.н.з. НОМЕР_3, 1987 р.в..

Із пояснень учасників розгляду
встановлено, що вказані транспортні
засоби на час розгляду подання описані
та виконавчою службою проводиться
процедура їх реалізації.

16.01.13 за місцем проживання ОСОБА_1,
АДРЕСА_1 проведено опис та арешт майна
останнього, а саме речей побутового
вжитку у кількості 11 шт.

Виходом державного виконавця від
10.04.14 за місцем проживання апелянта
встановлено, що майно, яке належить
боржнику та підлягає опису з метою
подальшої реалізації не виявлено,
окрім майна описаного відповідно до
актів опису та арешту майна від 16.01.13.

Із встановлених обставин вбачається,
що усе майно боржника описане й в межах
виконавчих дій проводяться заходи з
його реалізації.

Також із показів сторін встановлено, що
боржник систематично сплачує частку із
заробітку на погашення боргів.

Оцінюючи зібрані фактичні дані, судова
колегія приходить до висновку, що
звертаючись до суду з поданням про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України, виконавча служба не
надала доказів того, що нею вчинено всі
дії, передбачені Законом України «Про
виконавче провадження», спрямовані на
погашення боргу.

Також, не надано доказів того, що
боржник вчиняє дії, які унеможливлюють
чи ускладнюють виконання рішення суду,
що боржник безпідставно не з'являвся на
виклики державного виконавця.

Діючим законодавством
передбачено юридичні санкції у вигляді
тимчасового обмеження у праві виїзду
не за наявності факту невиконання
зобов'язань, а за ухилення від їх
виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК суд
зобов'язаний негайно розглянути
питання про тимчасове обмеження
боржника-фізичної особи або керівника
боржника-юридичної особи у праві
виїзду за межі України.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1
зазначеного вище Кодексу, згадане
подання розглядається судом негайно,
без виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб, за участю
державного виконавця.

А тому саме на останнього
покладається тягар доказування. Тим
паче, що особа, стосовно обмеження
права якої внесено подання, фактично
позбавлена можливості довести суду, що
нею було вжито усіх залежних від неї
заходів щодо належного виконання
зобов'язання.

Колегія суддів приходить до
висновку, що державним виконавцем не
подано доказів на підтвердження того,
що боржник ОСОБА_1 ухилявся від
виконання зобов'язань за виконавчим
провадженням. Державний виконавець
посилається лише на факт наявності у
боржника невиконаного зобов'язання, що
само по собі не доводить факту ухилення
від виконання покладених на нього
зобов'язань.

У відповідності до п. 18 ч. 3. ст. 11
Закону України «Про виконавче
провадження» підставою, що дає
державному виконавцю право на
звернення до суду із поданням про
обмеження боржника у праві виїзду за
межі України є ухиляння останнього від
виконання зобов'язань, покладеного на
нього рішенням суду, тобто дії чи
бездіяльність, які полягають у
навмисному чи іншому свідомому
невиконанні зазначених обов'язків.

Враховуючи вище наведене, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність встановлених законом
підстав для тимчасового обмеження
права ОСОБА_1 на виїзд за межі України.

Тому, ухвалу суду першої
інстанції слід скасувати й ухвалити
нову, якою відмовити у задоволенні
подання державного виконавця.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 312, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного
суду від 17 липня 2014 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою
відмовити у задоволенні подання
старшого державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління ДВС ГУЮ у Тернопільській
області про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України ОСОБА_1

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у касаційному порядку протягом
двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Ю.Й. Демкович