У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової
Є.П., Завгородньої І.М.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк» про визнання
права власності на майно, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 19 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, у якому просила визнати
за нею право особистої власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1;
визнати 1/2 частину зазначеної вище
квартири спільною сумісною власністю
її та ОСОБА_4, визнати за нею
право власності на 3/4 частини спірного
жилого приміщення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1992
року проживала з відповідачем однією
сім'єю без реєстрації шлюбу в належній
їй квартирі АДРЕСА_2, мають доньку
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, мали
спільний бюджет та вели спільне
господарство.

09 серпня 2007 року вона продала свою
квартиру, після чого для спільного
проживання за спільні кошти, в тому
числі й за виручені від продажу її
квартири, було придбано спірну
квартиру.

Посилаючись на припинення відносин з
відповідачем, просила задовольнити
позов.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 грудня 2012 року
визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19
березня 2014 року скасовано рішення суду
першої інстанції та ухвалено нове про
відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
залишити в силі рішення місцевого суду
від 20 грудня 2013 року,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права і неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11
постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№ 11 роз'яснив, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів.

Проте зазначеним вимогам ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що з 1992 року
сторони проживали однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, мають доньку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з договором купівлі-продажу від
14 вересня 2007 року відповідачем була
придбана квартира АДРЕСА_1.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
придбане сторонами у зазначений період
майно є спільною власністю сторін на
підставі ст. 74 Сімейного кодексу
України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд зазначив, що питання
про спірне майно не може вирішуватись
без встановленням факту перебування
сторін у фактичних шлюбних відносинах.

Колегія не може погодитися з
висновками судів, виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції під час
розгляду справи встановлено, що
сторони з 1992 року проживали разом
однією сім'єю без шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька
ОСОБА_5

14 вересня 2007 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 було укладено договір
купівлі-продажу, згідно з яким останній
придбав спірне жиле приміщення.

У квартирі зареєстровані позивач і
донька сторін.

Звертаючись із позовом про визнання
права власності на Ѕ частину квартири,
позивач зазначав, що перебував з
відповідачем у фактичних шлюбних
відносинах, що є підставою для
застосування до набутого у той час
майна правил глави 8 СК України.

Ухваливши рішення про відмову у
задоволенні позову у зв'язку з
відсутністю доказів на підтвердження
факту перебування у фактичних шлюбних
відносинах, зокрема, відповідного
судового рішення, апеляційний суд
залишив поза увагою вимоги ч. 6 ст. 235
ЦПК України, згідно з якою, якщо під час
розгляду справи у порядку окремого
провадження виникає спір про право,
який вирішується в порядку позовного
провадження, суд залишає заяву без
розгляду і роз'яснює заінтересованим
особам, що вони мають право подати
позов на загальних підставах.

Заявник скористався своїм правом
подати позов на загальних підставах,
звернувшись із позовом про визнання
права власності на частку майна та
пославшись на обставину спільного
проживання та перебування у фактичних
шлюбних відносинах як на підставу
своїх позовних вимог.

На зазначене апеляційний суд уваги не
звернув.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір
та частково задовольняючи позов, у
порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України також
не встановив фактичні обставини
справи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 11 своєї постанови «Про
судове рішення у цивільній справі», у
мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та
визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

З матеріалів справи вбачається, що 16
серпня 2007 року між позивачем та ОСОБА_6
було укладено договір про завдаток, за
яким остання зобов'язалася до 15 вересня
2007 року продати позивачеві квартиру
АДРЕСА_1.

У якості завдатку 16 серпня 2007 року
позивач передала ОСОБА_6 2 000
дол. США за угодою, яку вона підписала.

Відмовляючи у позові в частині
визнання за позивачем права власності
на Ѕ частину квартири як на майно,
придбане за особисті кошти, суд першої
інстанції не надав оцінки тій
обставині, що 09 серпня 2007 року ОСОБА_3
продала ОСОБА_8 належну їй квартиру
АДРЕСА_2 за 202 000 грн, а 14 серпня 2007 року
придбано спірну квартиру за 230 000 грн.

Не надана оцінка в рішенні суду й
показам свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11
та розписці ОСОБА_4 від 01 жовтня 2007 року,
за якою останній визнає за ОСОБА_3 право
на 22 кв. м спірного жилого приміщення і
єдиним її власником, а також квитанції
про сплату кредитних коштів за
кредитним договором від 14 вересня 2007
року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк»
та ОСОБА_4, згідно з якою кошти
сплачувала також і ОСОБА_3

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
ухвалених судових рішень із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19
березня 2014 року та рішення Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
20 грудня 2012 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко