Ухвала

іменем україни

8 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Парінової І.К.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя; за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання права власності за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Октябрського районного суду м. Полтави
від 27 травня 2014 року та рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 15 липня 2014 року,

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя про поділ
майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 29 вересня 2001
року по 17 серпня

2010 року сторони перебували у шлюбі. За
період шлюбу ними була придбана
квартира АДРЕСА_1, яка, була
зареєстровано на ОСОБА_4

Посилаючись на те, що сторони не можуть
домовитись про порядок поділу спірної
квартири, просив визнати спірну
квартиру спільним сумісним майном
подружжя та розподілити майно,
визнавши за кожним право власності по Ѕ
її частини.

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася з
зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
визнання права власності, посилаючись
на те, що при подачі ОСОБА_3 позову не
було зазначено усе майно, яке сторони
набули у шлюбі, зокрема: автомобіль
марки «АUDI - 80» та житловий будинок із
земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_4,
які оформлені на останнього.

Просила визнати за нею право власності
на двохкімнатну квартиру за адресою:
АДРЕСА_1, а за ОСОБА_3 - право власності
на автомобіль та заміський будинок.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 27 травня

2014 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним
сумісним майном подружжя.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
двокімнатну квартиру за адресою:
АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на майно, а саме автомобіль
марки «АUDI - 80» та житловий будинок із
земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_4.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 15 липня

2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким визнано спільним сумісним майном
подружжя квартиру АДРЕСА_1, жилий
будинок та земельну ділянку площею 0,25
га, розташовані в с. Велика Рублівка
Котелевського району Полтавської
області, а також автомобіль марки «АUDI -
80» 1998 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_1. Припинено право спільної
сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та
визнано право власності за ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1.

Припинено право спільної сумісної
власності ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 на жилий будинок з надвірними
будівлями та земельну ділянку
загальною площею 0,25 га, розташовані по
АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
власності по Ѕ частині частину жилого
будинку з надвірними будівлями та
земельної ділянки, розташованої по
АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
автомобіль марки «АUDI - 80» 1998 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1 та зобов'язано його сплатити
ОСОБА_4 2 500 грн у рахунок компенсації
припинення права власності на її
частку у спільній сумісній власності
подружжя.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 та
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4,
суд першої інстанції виходив із того,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.
Відступаючи від засади рівності часток
подружжя, місцевий суд послався на
знаходження на утриманні ОСОБА_4 їх
спільної малолітньої дитини.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
апеляційний суд, керуючись положеннями
ст. ст. 60, СК України та ч. 2 ст. 372 ЦК
України вважав, що розподіл спільного
сумісного майна подружжя слід провести
шляхом визнання права власності на Ѕ
частину у спільному майні подружжя, а
автомобіль, як неподільну річ слід
залишити у власності ОСОБА_3 з
зобов'язанням сплатити вартість Ѕ
частки автомобіля, припинивши на цей
об'єкт розподілу право спільної
сумісної власності подружжя.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Установлено, що з 29 вересня 2001 року по 17
серпня 2010 року сторони перебували у в
зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до свідоцтва про право
власності від 13 грудня 2002 року

ОСОБА_4 на праві приватної власності
належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.18).

Згідно договору купівлі-продажу від 18
червня 2009 року ОСОБА_3 придбав жилий
будинку та земельну ділянку площею 0,25
га, яка розташована по АДРЕСА_4. Продаж
зазначеного майна вчинено за 37 000 грн
(а.с.40). Вказана угода здійснена за
нотаріально посвідченою згодою

ОСОБА_4 (а.с. 58).

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368
ЦК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. При цьому беруться до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення для справи.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325
ЦК України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом (п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»).

У силу частин 4 та 5 ст. 71 СК України при
поділі майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
в разі, якщо речі є неподільними,
присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно допускається лише за його згодою
та попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Звертаючись з позовами, сторони
просили не лише встановити обсяг
спільного сумісного майна подружжя,
але і розподілити його. Своїм рішенням
суд визнав майно лише спільною
сумісною власністю, проте спір в
частині розподілу спільного майна
залишився не вирішеним. При цьому суд
не з'ясував, чи підлягало спірне майно у
вигляді квартири, будинку, земельної
ділянки поділу в натурі, не визначив
порядок користування майном.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог
ст. ст. 212, 214 ЦПК України не встановив
вартість спільного майна подружжя, яке
підлягає поділу, а саме вартість жилого
будинку та земельної ділянки площею 0,25
га, яка розташована по АДРЕСА_4, а також
автомобіля.

Стягуючи різницю у вартості автомобіля
2500 грн, суд виходив із того, що вона
становить 5 000 грн. Проте вартість
автомобіля сторонами не погоджувалась,
право на проведення експертизи щодо
визначення вартості автомобіля судом
не роз'яснювалось. Під час судового
засідання в суді першої інстанції
ОСОБА_3 зазначав, що спірний автомобіль
коштує 5-6 тисяч доларів США.

Вище викладене свідчить про те, що суди
не дали належної оцінки всім доказам у
справі, допустили неправильне
застосування норм матеріального
закону, припустилися порушень норм
процесуального права та, які згідно з ч.
2 ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених у справі судових
рішень з направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 27 травня

2014 року та рішення апеляційного суду
Полтавської області від 15 липня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька В.М. Колодійчук І.К. Парінова
І.М. Фаловська