АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 9444 /2014
Головуючий у 1-ій інстанції
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Меєчко Д.П.

за участю осіб:
представника відповідача Могилян Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк» про визнання недійсним
пункту кредитного договору;

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Солом'янського
районного суду м.Києва від 12 травня 2014
року

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного
суду м.Києва від 12.05.2014 року в позові
ОСОБА_3 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання
недійсним пункту кредитного договору
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог в повному обсязі.
Посилається на незаконність і
необґрунтованість рішення, неповне та
не всебічне з'ясування обставини
справи, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
також невірне застосування норми
матеріального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи, у
зв'язку з чим рішення суду підлягає
скасуванню.

Апелянт зазначає, що підприємницька
практика відповідача вводить в оману
позивача та суд стосовно наявності у
нього невизначеної законодавством
України «генеральної банківської
ліцензії» замість генеральної
ліцензії на здійснення валютних
операцій. Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції не застосував положення
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг». ОСОБА_3 посилається
на те, що при підписанні кредитного
договору Банком не було надано їй
інформацію про особу кредитодавця,
його статус, наявність будь-яких
ліцензій. Банком було приховано від неї
інформацію про те, що в 2007 році під час
підписання кредитного договору він мав
право лише надавати кредит готівковою
національною валютою та здійснювати
валютно-обмінну операцію. Отже,
відповідно до умов договору Банк не мав
права надавати кредити готівковою
іноземною валютою з операційної каси
банку.

В суді апеляційної інстанції
представник відповідача ПАТ «ОТП Банк»
Могилян Л.В. заперечувала проти
задоволення апеляційної скарги,
посилаючись на законність та
обґрунтованість ухваленого судом
рішення. Позивачка ОСОБА_3 в судове
засідання повторно не з'явилась, про
час та місце судового засідання
повідомлялась відповідно до вимог
закону, за адресою, яку вона особисто
зазначила у своїй апеляційної скарзі.
Судові повістки не було вручено
позивачці, вони повернулись на адресу
апеляційного суду у зв'язку з
закінченням терміну зберігання.
Позивач не повідомила суд апеляційної
інстанції про зміну свого місця
проживання, рухом поданої апеляційної
скарги не інтересувалась. Колегія
суддів вважає, що вона зловживає своїми
правами, навмисно не отримує документи
суду, з метою затягування розгляду
даної справи. За таких обставин,
колегія суддів розцінила причини
повторної неявки позивачки в судове
засідання як неповажні та вважала, що
її неявка не унеможливлює встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Колегія суддів дійшла висновку про
можливість розгляду справи за
відсутності ОСОБА_3, у відповідності до
вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як встановлено судом першої
інстанції, 28.07.2005 року між ОСОБА_3 та
Акціонерний комерційним банком
«Райффайзенбанк Україна»,
правонаступником якого - ПАТ «ОТП
Банк», був укладений Кредитний договір
№СNL 007/057/2005. за умовами якого позивачці
банком був наданий кредит у розмірі
31800,00 дол. США під 11,00 % річних.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що правові підстави для задоволення
вимог позивачки про визнання недійсним
пункту кредитного договору відсутні,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього
Кодексу.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочин не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судомі недійсним.

Обман має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.

Статтями 47 та 49 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»
передбачено можливість здійснення
банками кредитних операцій від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик незалежно від виду валюти, яка
використовується, на підставі
банківської ліцензії.

Так, Кредитний договір, пункт 2 якого
оспорюється позивачкою, був укладений
між сторонами 28.07.2005 року та
виконувався сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. ст.627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

В ч.1 ст.628 ЦК України зазначено, що зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

В частині №2 Кредитного договору, який
підписаний сторонами та є невід»ємною
його частиною, сторони погодили
розрахунок сукупної вартості
споживчого кредиту та реальної
процентної ставки, визначили графік та
розміри погашення платежів, а також
інші, погоджені сторонами, умови.

Аналізуючи дані норми закону, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що кредитний договір
був укладений за взаємною згодою
сторін, він відповідає домовленості
сторін, викладеній в ньому, а тому має
виконуватися сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Виходячи з викладеного вище, порядку,
умов та обставин укладення Кредитного
договору між сторонами, добровільності
даного договору з боку позивачки, суд
вірно вважав, що його умови
відповідають нормам цивільного
законодавства України та не суперечать
іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оман) щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину.

Ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману.

Як на обман банку при укладенні
Кредитного договору позивачка
посилається на відсутність уньому
посилання на те, що банк не був
уповноваженим банком на здійснення
валютних операцій відповідно до
Декрету Кабінету Міністрів України від
19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю» та
п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансовий послуг» і ця інформація не
була їй надана при укладенні договору.

Вважає це порушенням вимог ст.ст.4, 19 та
п.1 ст.11 Закону України «Про захист прав
споживачів».

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України на
сторони покладається обов'язок
доведення обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Як зазначається в ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні даніна
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, ш
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Копією кредитного договору
підтверджується, що позивачка була
ознайомлена з його змістом та умовами,
підписала його, тобто, висловила свою
волю на укладення кредитного договору
на умовах, викладених у ньому.

Будь-яких доказів на підтвердження
того, що оспорюваний кредитний договір
та умови, викладені в його п.2, був
укладений внаслідок обману з боку
відповідача, суду надано не було.

Не надано суду і доказів того, що
договір був укладений в суперечності з
цілями відповідача, встановленими його
Статутом, а також доказів того, що
спірний договір не відповідає вимогам
ст. 6 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг».

Сторони в судовому засіданні не
заперечували, що зміст кредитного
договору був погоджений та підписаний
обома сторонами, при його підписанні
сторони дійшли згоди щодо всіх його
істотних умов, зокрема, погодили ціну,
строк дії договору, відсоткову ставку
за користування кредитом, інші платежі,
які позивачка брала на себе
зобов'язання сплачувати, графік та
розмір платежів, інші умови
користування кредитом та його
повернення, а також відповідальність
сторін.

Оспорюваний кредитний договір
позивачка виконувала до 2012 року на
умовах, викладених у ньому.

В 2009 році позивачка зверталася до банку
з заявою про реструктуризацію
заборгованості.

З Анкети-заяви позичальника щодо
реструктуризації заборгованості
вбачається, що при зверненні позивачки
до відповідача з заявою про
реструктуризацію заборгованості,
остання вказала, що при укладенні
договору банк надав їй у письмовій
формі та в повному обсязі інформацію,
передбачену п. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів». (а.с.24 - 66;
73 - 75)

Відповідно до п.п.3 п.1 ст. 11 Закону
України « Про захист прав споживачів»
надання (отримання) споживчих кредитів
в іноземній валюті на території
України забороняється.

В той же час, ст. 11 Закону була доповнена
даним пунктом Законом № 3795-VІ від 22.09.2011
року.

Таким чином, посилання позивачки на
положення даної норми закону та
Рішення Конституційного Суду України
№ 15-рп/2(11 від 10 листопада 2011 року
(справа про захист прав споживачів
кредитних послуг) чинної редакції, яка
забороняє надання (отримання)
споживчих кредитів в іноземній валюті
на території України, не можуть бути
застосовані до спірних правовідносин
кредитного договору, укладеного 28.07.2005
року, оскільки даний Закон зворотної
сили не має.

Крім того, відповідно до ч.1, п.5 ч.2 та ч.6
ст. 19 Закону нечесна підприємницька
практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика
включає: вчинення дій, що
кваліфікуються законодавством як
прояв недобросовісної конкуренції;
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика спонукає
або може спонукати споживача дати
згоду на здійснення правочину, на який
в іншому випадку він не погодився б,
така практика вводить в оману стосовно
характеру, атрибутів та прав продавця
або його агента, зокрема інформації про
його особу та активи, кваліфікацію,
статус, наявність ліцензії,
афілійованість та права
інтелектуальної або промислової
власності, його відзнаки та нагороди.

Правочини, здійснені з використанням
нечесної підприємницької практики, є
недійсними.

З врахуванням викладених вище
висновків, суд правомірно визнав
безпідставними твердження позивачки і
в цій частині.

Крім того, ст. 19 Закону, ч.1 та п.5 ч.2 якої
позивачка також обґрунтовує
недійсність п.2 Кредитного договору,
діє в даній редакції відповідно до
Закону №3161- IV від 01.12.2005 року, а тому
також не має зворотної сили і не може
застосовуватися до правовідносин
сторін, що виникли у липні 2005 року.

Посилання апелянта на норми Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» в обґрунтування
порушень її прав, як споживача
фінансових послуг, також не і можуть
бути прийняті до уваги, т.я. зміни до
даного закону, якими обґрунтовуються
вимоги в цій частині, були прийняті
після укладення договору, а тому також
не можуть поширюватися на обов»язок
позивачки по виконанню зобов»язань за
Кредитним договором.

Судом також правомірно не прийнято до
уваги і решту тверджень позивачки та її
представника в судовому засіданні в
обґрунтування недійсності пункту
кредитного договору в частині надання
кредиту в іноземній валюті, виходячи з
наступного.

Частиною 1 ст.524 ЦК України дійсно
передбачено вираження зобов»язання в
національній валюті України.

Частина 1 ст.533 також регулює виконання
грошового зобов»язання в гривнях.

В той же час, ч.2 ст.524 та ч.2 533 ЦК України
передбачено, що сторони можуть
визначити грошовий еквівалент
зобов»язання в іноземній валюті.

Якщо у зобов»язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається з п. 1.11.1 Кредитного
договору валютою як кредитування, так і
повернення, є дол. США.

Таким чином, кредитний договір у цій
частині відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК
України.

Статтею 99 Конституції України
встановлено, що грошовою одиницею
України є гривня.

В той же час, ні Конституцією України,
ні іншими нормативно - правовими актами
не встановлено заборони на
використання іноземної валюти на
території України.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання та валютного
контролю є Декрет КМУ «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю»

Статтею 2 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» встановлено, що
кошти - це гроші у національній або
іноземній валюті чи її еквівалент.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.47, ч.1 ст.49 даного
Закону на підставі банківської
ліцензії банки мають право здійснювати
кредитні операції з валютними
цінностями.

Відповідно до ст. 5 вище приведеного
Декрету КМУ операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій НБУ і операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі письмового
дозволу (генеральна ліцензія) на
здійснення операцій і валютними
цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього
Декрету.

З цього випливає, що уповноважені банки
на підставі банківської ліцензії для
здійснення операцій з валютними
цінностями мають право здійснювані
операції з надання кредитів в
іноземній валюті.

Відповідно до ст.5 Декрету КМУ « Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» індивідуальні
ліцензії видаються резидентам і
нерезидентам на здійснення разової
валютної операції на період,
необхідний для здійснення такої
операції.

Згідно з п.п. «в» п.4 даної статті для
надання і одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі, потребує
індивідуальної ліцензії.

Сторони не заперечували, що діючим
законодавством України на даний час
законодавством не встановлено ні меж,
ні термінів, ні сум надання або
одержання кредитів в іноземній валюті.

З цього випливає, що режим
індивідуальної ліцензування
поширюється на валютні операції,
пов'язані з наданням резидентами
(банками та іншими фінансовими
установами) кредитів і іноземній
валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про
порядок видачі НБУ індивідуальних
ліцензій на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу, затвердженого постановою
Правління НБУ № 483 від 14.10.2004 року,
використання іноземної валюти як
засобу платежу на території України
без індивідуальної ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких НБУ видав йому банківську
ліцензію та письмовий дозвіл на
здійснення операцій з валютними
цінностями).

Тобто, єдиною правовою підставою для
здійснення банками кредитування в
іноземній валюті, згідно з вимогами ст.
5 Декрету КМУ, є наявність у банку
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій, отриманої в
установленому порядку.

ПАТ «ОТП Банк» 08.11.2006 року отримало
генеральну банківську ліцензію № 191 на
право здійснення банківських операцій,
визначених частиною першою та пунктами
5-11 ч.2 статті 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність», серед
яких передбачено право здійснювати
операції з валютними цінностями.

З врахуванням викладеного вище, суд
вважає, що оспорюванні позивачкою п.2
Кредитного договору «Розмір кредиту.
Валюта кредиту 31800,00 дол. США» не
суперечать вимогам законодавства,
встановлених для договорів даного
виду, волевиявлення сторін на
укладання і підписаннякредитного
договору було вільним, позивачкою не
надано доказів недійсності даного
пункту договору.

Доводи апелянта про відсутність у
відповідача відповідних належних
повноважень на здійснення діяльності
по наданню кредитів готівковою
іноземною валютою фізичній особі не
спростовують висновків суду та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
ухваленого рішення, неповне та не
всебічне з'ясування обставини справи,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень, а
також невірне застосування норми
матеріального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи, на
думку суду є необґрунтованими, а
обставини, на які він посилається -
недоведеними та не підтверджені
належними та допустимими доказами по
справі, оскільки доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м.Києва від 12 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: