Справа № 215/5627/14ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2014 р. Тернівський районний суд
м. Кривого Рогу

у складі:

головуючого, судді -
Тарасенко О.В.

при секретарі -
Махоня Н.Ю.

розглянувши у відповідності з ч. 2
ст. 197 ЦПК України без фіксації судового
процесу технічними засобами, у
відкритому судовому засіданні в м.
Кривому Розі справу за позовом ОСОБА_1,
представник позивача ОСОБА_2, до
Публічного акціонерного товариства «
Північний гірничо - збагачувальний
комбінат » про відшкодування
моральної шкоди у зв'язку з
профзахворюванням, -

ВСТАНОВИВ:

17.02.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ПАТ "ПівнГЗК" про
відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначив, що з 19.01.1987р. по 13.05.1988р., з
19.09.1988р. по 22.01.1998р. з 27.03.2000р. по 11.12.2003р.,
19.02.2004р. по 01.07.2014р. працював
електрослюсарем черговим та з ремонту
устаткування на дробильній фабриці №2
ПівнГЗК та ВАТ «ПівнГЗК» в шкідливих
умовах.

Тривалий стаж роботи в умовах тяжкої
фізичної праці призвели до стійкої
втрати професійної працездатності та
професійного захворювання.

Згідно акту розслідування причин
виникнення хронічного професійного
захворювання від 18.04.2014 р. причиною
професійного захворювання стало те, що
в процесі виконання роботи він
підпадав під дію шкідливих факторів
виробничого середовища та трудового
процесу, рівень яких перевищував
гранично допустимі норми. Умови праці
електрослюсаря чергового та з ремонту
устаткування, зайнятого повний робочий
день в кар'єрі на дробильній фабриці № 2
ПАТ «ПІВНГЗК», за концентрацією
аерозолю переважно фіброгенної дії у
повітрі робочої зони відноситься до 3
класу 2 ступеня шкідливості
(дослідження проведені на підприємстві
для атестації робочих місць за умовами
праці санітарно-виробничою
екологічною лабораторією в 2010 році).

Причиною професійного захворювання
стала робота на протязі 24 років 9
місяців в умовах аерозолю переважно
фіброгенної дії у повітрі робочої зони,
концентрація в мг/м : з вмістом
кристалічного діоксиду кремнію у пилу
від 10% до 70% - 5,2 при гранично допустимій
до 2,0.

Висновком обласної профпатологічної
МСЕК №6 м. Кривого Рогу від 03 червня 2014р.
йому первинно визначена стійка втрата
професійної працездатності у розмірі
20% з 12.05.2014 р. по 01.06.2015р.

На підставі Постанови фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Кривому Розі
№0407/22227/22227.1/2 від 06 червня 2014р.
призначена одноразова допомога в разі
стійкої втрати професійної
працездатності у розмірі 76 087,80 грн., а
також згідно Постанови фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Кривому Розі
№0407/22227/22227.1/23 від 06 червня 2014р.
призначено щомісячну грошову суму в
разі часткової втрати професійної
працездатності, що компенсує
відповідну частину втраченого
заробітку в розмірі 760 грн. 88коп.

Ст. 173 КЗпП України закріплено за
потерпілим право на відшкодування
шкоди завданої каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням трудових обов'язків.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодуванню моральної шкоди
визначається законодавством. Шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Оскільки професійне захворювання
виникло внаслідок тривалої роботи в
шкідливих умовах під час виконання
трудових обов'язків, то заподіяна
моральна шкода випливає : трудових
правовідносин і має відшкодуватися
роботодавцем, який не створив
безпечних умов праці.

У зв'язку з професійним захворюванням у
нього змінився спосіб та якість життя,
що завдає йому моральних страждань. Він
перебуває на диспансерному обліку,
змушений змінити звичний спосіб життя -
постійно лікуватися амбулаторно та
стаціонарно. Він відчуває себе
немічним та безпорадним: не дає спокою
періодично сухий кашель, почуття
важкості у грудній клітині, біль в
області серця, головний біль,
запаморочення, слабкість. Постійно
турбує задишка, навіть при незначному
фізичному навантаженні та ходьбі.
Турбує кашель, біль у грудях та
міжлопатковій ділянці, слабкість.
Замість того, щоб бути корисним для
своєї сім'ї, він перетворився в
інваліда, який потребує сторонньої
допомоги. Це дуже заважає спілкуванню з
оточуючими, завдає йому психологічної
травми. Всі ці обставини дуже
ускладнюють його життя, очікування
можливого погіршення стану здоров'я
заважає будувати плани на майбутнє,
створюючи почуття пригніченості,
розпачу, психологічного дискомфорту.
Моральну шкоду він оцінює у 243 600,0 грн.
яку просить стягнути на його користь, а
також 1 000,0 грн. за надання правової
допомоги.

Представник позивача звернувся до суду
із заявою про розгляд справи у його
відсутність та підтримку позовних
вимог.

Представник відповідача ПАТ «ПівнГЗК»
звернулася до суду с заявою про розгляд
справи у її відсутність, проти позову
заперечує, в своїх письмових
запереченнях зазначила, що згідно
трудової книжки, ОСОБА_1 працював на
Північному гірничо-збагачувальному
комбнаті: з 19.01.1987р. по 01.07.2014р. і
звільнився за власним бажанням у
зв'язку з виходом на пенсію (ст.38 КЗпП
України).

При працевлаштуванні позивача і в
подальшому - в процесі його трудової
діяльності, відповідач, на той час -
Північний ГЗК та ВАТ «ПівнГЗК», як
роботодавець, зі свого боку,
добросовісно виконував обов'язки
відповідно до ст.5 ЗУ «Про охорону
праці» та п.1 ст.29 КЗпП України, а саме:
проінформував ОСОБА_1 під розписку про
умови праці та про наявність на його
робочому місці небезпечних і шкідливих
виробничих факторів, які ще не усунуто,
можливі наслідки їх впливу на здоров'я
та про його права на пільги і
компенсації за роботу в таких умовах
відповідно до законодавства і
колективного договору, а саме:
забезпечення засобами індивідуального
захисту, заробітна плата у підвищеному
розмірі, надання додаткової
оплачуваної відпустки, профілактичне
харчування.

Зазначене підтверджується копіями
наказів про прийняття та переведення
ОСОБА_1 на іншу роботу де зазначено, що
ОСОБА_1 з умовами праці та правилами
внутрішнього трудового розпорядку
ознайомлений.

Одним із факторів, який збільшує ризик
виникнення професійного захворювання,
є тривалість роботи в шкідливих умовах.

Актом розслідування хронічного
професійного захворювання від 18 квітня
2014р., встановлено, що причиною
виникнення професійного захворювання
у ОСОБА_1 є робота на протязі 27 років 9
місяців в умовах впливу на організм
шкідливого виробничого фактору:
підвищена концентрація аерозолю
переважно фіброгенної дії у повітрі
робочої зони.

Ніхто не може заборонити працівникові
обирати професію або місце роботи, в
т.ч. в шкідливих умовах, за винятком
випадків, прямо передбачених
законодавством.

Чинне на сьогоднішній день
законодавство не встановлює будь-якої
прямої заборони або обмеження щодо
тривалості роботи працівника у
шкідливих або небезпечних умовах
праці.

Ст. 38 КпП України передбачено право
працівника у будь-який час розірвати
трудовий договір, попередивши про це
роботодавця письмово за два тижні, а у
разі порушення власником або
уповноваженим ним органом трудового
законодавства, умов колективного або
трудового договору - у визначений
працівником термін, з виплатою
вихідної допомоги у розмірі, не меншому
тримісячного заробітку.

Пунктом 2 ст. 40 КЗпП України роботодавцю
надано право розірвати трудовий
договір із працівником у випадку
виявленої невідповідності працівника
займаній посаді або виконуваній роботі
внаслідок стану здоров'я, що
перешкоджає продовженню даної роботи.
Підставою для припинення трудових
відносин в цьому випадку є висновок
медико-соціальної (МСЕК) або
лікарсько-консультативної (ЛКК)
комісії.

Тобто, роботодавець має можливість
припинити роботу працівника в
шкідливих умовах праці (перевести, за
його згодою на іншу роботу, не пов'язану
з впливом шкідливих чинників або
звільнити у разі відмови від
переведення чи відсутності
відповідної роботи) лише у випадку,
коли у працівника вже виникло і
встановлено уповноваженим медичним
органом порушення стану здоров'я.

Таким чином, тривалість роботи
працівника у шкідливих умовах праці,
яка збільшує рівень професійного
ризику, залежить від самого працівника
і лише він сам несе відповідальність за
наслідки свого вибору.

У зв'язку з цим слід зробити висновок,
що причинно-наслідковий зв'язок існує
між професійним захворюванням і діями
самого потерпілого, які виражаються у
тривалому продовженні роботи в
шкідливих умовах праці, а не діями
роботодавця, який не має можливості
будь-яким чином обмежити термін роботи
працівника в шкідливих умовах праці.

Ст.153 КЗпП України встановлений
обов'язок роботодавця щодо створення
безпечних і нешкідливих умов праці.

Частиною 6 зазначеної статті
передбачено, що у разі неможливості
повного усунення небезпечних і
шкідливих для здоров'я умов праці
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний повідомити про це
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
охорони праці, який може дати тимчасову
згоду на роботу в таких умовах.

Дозвіл на початок виконання роботи
підвищеної небезпеки було отримано ПАТ
«П1ВНГЗК» в державному комітеті
України з промислової безпеки, охорони
праці та гірничого нагляду.

Дозволом передбачено право ПАТ
«ПІВНГЗК» здійснювати небезпечні
роботи, в тому числі, з експлуатації
об'єктів, устаткування, механізмів,
машин підвищеної небезпеки, а також їх
налагодження, експлуатація, ремонт та
технічне обслуговування.

Крім того, Наказом МОЗ України від
27.12.2001р. N 528 затверджена «Гігієнічна
класифікація праці за показниками
шкідливості та небезпечності факторів
виробничого середовища, важкості та
напруженості трудового процесу» (далі -
«Гігієнічна класифікація»), призначена
для гігієнічної оцінки умов і
характеру праці на робочих місцях.

У п. 1.6 Гігієнічної класифікації
зазначено, що «Робота в умовах
перевищення гігієнічних нормативів
може бути дозволена тільки при
застосуванні засобів колективного та
індивідуального захисту і скороченні
часу дії шкідливих виробничих факторів
(захист часом)».

Тобто, наявність шкідливих умов праці
на деяких робочих місцях є об'єктивним
явищем. Нормативними актами з охорони
праці передбачаються заходи для
максимально можливої нейтралізації
дії шкідливих чинників, але не
встановлюється заборона на проведення
робіт у шкідливих та небезпечних
умовах праці.

Таким чином, виробнича діяльність
підприємства, яке використовує працю
робітників у шкідливих і небезпечних
умовах не є протиправною за умови
дотримання роботодавцем гарантій прав
працівників на охорону праці,
встановлених ст.ст. 5-8 ЗУ «Про охорону
праці» та ст.153 КЗпП України.

Відповідач - ПАТ «ПІВНГЗК» не заперечує
проти наявності у позивача
професійного захворювання. Але
зазначений Акт не може бути взято як
доказ заподіяння моральних страждань,
оскільки він (Акт) підтверджує
виявлення у позивача професійного
захворювання для встановлення у
зв'язку з цим стійкої втрати
професійної працездатності.

Крім того, у пункті 19 «Особи, які
порушили законодавство про охорону
праці, гігієнічні регламенти і
нормативи», зазначено, що конкретних
посадових осіб, які відповідальні за
виникнення професійного захворювання
у ОСОБА_1 - встановити неможливо.

Тобто, Акт розслідування хронічного
професійного захворювання від 18.04.2014р.
жодним чином не підтверджує наявність
моральних страждань позивачем.

У довідці МСЕК від 03.06.2014р. зазначено, що
позивачу встановлено 20% втрати
професійної працездатності та потребу
у додаткових видах медичної та
соціальної допомоги. Але в довідці МСЕК
відсутні дані про стрес, депресію чи
інші негативні прояви психологічного
стану, які зазнав потерпілий в
результаті професійного захворювання.

Таким чином, довідка МСЕК, на яку
посилається позивач, також не може бути
взята як доказ заподіяння моральних
страждань, оскільки вона надає
позивачу право на отримання
одноразової допомоги та виплату
щомісячних страхових виплат, які
здійснює відділення виконавчої
дирекції.

Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України,
відповідно до ст. 34 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Із медичних документів вбачається, що
ОСОБА_1 певний період часу знаходився
на обстеженні та лікуванні для
встановлення йому професійного
захворювання в Українському НДІ
промислової медицини м. Кривого Рогу.

В залучених до матеріалів справи
епікризах та виписках із медичної
карти хворого ОСОБА_1 описуються дані
клінічних обстежень, анамнез
захворювання, інші медичні висновки.
Але в жодному не йдеться про розлади
здоров'я, пов'язані з психологічним
станом потерпілого.

В позовній заяві позивач зазначає, що у
зв'язку з професійним захворюванням,
змінився його звичний спосіб життя, він
втратив домашній затишок, втратив
звичайні соціальні зв'язки з близькими
та друзями, став замкнутою
нетовариською людиною., багато часу
проводить у лікарнях. Проте, зазначене
нічим не підтверджується. З огляду на
вищевикладене в сукупності, відповідач
вважає, що позивачем не надано
будь-яких доказів щодо підтвердження
факту заподіяння моральних страждань.

Статею 23 ЦК України передбачено, що
розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення.

При визначенні розміру відшкодування
враховуються вимоги розумності і
справедливості.

Частиною 2 ст. 1193 ЦК України
передбачено, якщо груба необережність
потерпілого сприяла виникненню або
збільшенню шкоди, розмір відшкодування
шкоди зменшується, залежно від ступеня
вини потерпілого. Недотримання
працівником правил охорони праці,
недбале ставлення до збереження
власного здоров'я може служити доказом
його вини і впливати на розмір
відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до абзацу 9 Постанови
Пленуму ВСУ №4, суд визначає розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди залежно від характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках.

При визначенні розміру моральної шкоди
- 243 600грн., позивач посилаючись на ч.2 ст.8
Цивільного кодексу України - «аналогія
права», застосовує норми, які втратили
чинність, а саме: «Правила
відшкодування власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаного з виконанням ним
трудових обов'язків», які втратили
чинність на підставі Постанови КМУ від
11.07.2001р. № 807, та п.З ст.34 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» який скасовано
Законом України від 23.02.07 р. № 717 «Про
внесення змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», який набрав чинності
з 20.03.2007р.

Тобто, у даному випадку «Аналогія
закону» або «Аналогія права»,
передбачена ст.8 Цивільного кодексу
України, на яку посилається позивач,- не
може бути застосована, оскільки ця
норма застосовується у випадках:

Відповідно до ст. 84 ЦПК України,
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах», розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Тобто, якщо судове засідання
проводиться протягом 1 години, то,
відповідно до вищезазначеної норми,
розмір компенсації витрат на правову
допомогу адвокатом ОСОБА_2 має
складати: 1250грн. х 40% = 500,00грн., де 1250 грн.
- це розмір мінімальної заробітної
плати встановленої на 18.09.2014 року.

Доказів щодо вчинення інших
процесуальних дій поза судовим
засіданням адвокатом ОСОБА_2 суду не
надано.

Таким чином, відповідач вважає, що
обґрунтування щодо заподіяння
моральних страждань розміру моральної
шкоди - 243600 грн. позивачем суду не
надано, а тому просить відмовити у
позові в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та сторонами
не оспорюється, що позивач тривалий час
працював у шкідливих умовах на ВАТ
«ПівнГЗК» (а.с.6-12), висновком обласної
профпатологічної МСЕК №6 м. Кривого
Рогу від 03 червня 2014р. йому первинно
визначена стійка втрата професійної
працездатності у розмірі 20% з 12.05.2014 р.
по 01.06.2015р. (а.с.20).

Таким чином у позивача на
підставі висновку МСЕК від 03.06.2014 р.
право на відшкодування моральної шкоди
виникло з 12.05.2014 року, дня встановлення
ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках.

Згідно акту розслідування причин
виникнення хронічного професійного
захворювання від 18.04.2014 р. причиною
професійного захворювання стало те, що
в процесі виконання роботи він
підпадав під дію шкідливих факторів
виробничого середовища та трудового
процесу, рівень яких перевищував
гранично допустимі норми. (а.с.16-19).

Постановами фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Кривому Розі
№0407/22227/22227.1/2 та позивачу призначена
одноразова допомога в разі стійкої
втрати професійної працездатності у
розмірі 76 087,80 грн., а також призначено
щомісячну грошову суму в розмірі 760 грн.
88коп. (а.с.21-22)

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами),
судам необхідно враховувати , що
відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України за
наявності погіршення прав працівника у
сфері трудових відносин ( в тому числі
виконання робіт у безпечних для життя і
здоров'я умовах), яке призвело до його
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по
відшкодуванню моральної (немайнової)
шкоди покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

3 01 квітня 2001 року набрав чинності
Закон України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності».
Одним із завдань цього Закону та
обов'язку Фонду соціального
страхування було відшкодування
моральної шкоди, заподіяної умовами
виробництва, застрахованим та членам
їх сімей від нещасних випадків.

Законами України про Державний бюджет
на 2006 рік та 2007 рік, зупинялась дія, в
частині відшкодування моральної
шкоди застрахованим та членам їх
сімей, абзацу 4 ст. 1, підпункту «є» ч, 1
ст. 21, ч. З ст. 28, ч. З ст. 34 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Крім цього, Законом від 28.12.2007 року № 107
з п. З Прикінцевих положень виключені
слова, які свідчили про відшкодування
за умов, зазначених у цьому пункті,
моральної (немайнової) шкоди
потерпілим на виробництві та членам їх
сімей, і водночас доповнено цей пункт
таким абзацом: «відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків моральної шкоди
застрахованим та членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку припиняється з 01 січня 2008
року».

Конституційний Суд України в абзаці 9
пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про
страхові виплати) зазначив, що
положеннями п. 1, абзацу 3 п. 5, п. 9, абзацу
3 п. 10, п.11 розділу 1 Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23.02.2007 року №717,
скасовано право застрахованих
громадян, що потерпіли на виробництві
від нещасного випадку або професійного
захворювання, на відшкодування
моральної шкоди за рахунок Фонду, яке
вони мали відповідно до приписів
первинної редакції Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності». Проте, Конституційний
Суд України вважає, що саме право цих
громадян на відшкодування моральної
шкоди не порушено, оскільки ст. 1167
Цивільного кодексу України та ст.. 237-1
КЗпП України їм надано право
відшкодовувати моральну шкоду за
рахунок власника або уповноваженого
ним органу (роботодавця). Встановлений
законодавством розподіл обов'язків
щодо відшкодування моральної шкоди
потерпілим на виробництві від
нещасного випадку та професійного
захворювання не суперечить вимогам
статті 22 Конституції України. З огляду
на викладене, Конституційний Суд
України не вбачає підстав для визнання
неконституційними положень п.1, абзацу 3
п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності».

З урахуванням вищевикладеного суд
вважає, що спірні правовідносини
виникають із трудових правовідносин і
позивач має право на відшкодування
моральної шкоди відповідачем - ПАТ
«ПівнГЗК».

Визначаючи розмір моральної шкоди,
суд вважає, що слід врахувати
роз'яснення п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 р., з
подальшими змінами, "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди",
відповідно до якого, розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає в межах заявлених
вимог залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням в
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховується характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках,
конкретних обставин по справі,
характер моральних страждань і
наслідків, що наступили.

Отже, враховуючи те, що вперше позивачу
встановлено 20% втрати працездатності, а
також характер захворювання,
пов'язаних з спричиненням
профзахворюванням фізичних і
моральних страждань позивача, їх
тривалість і тяжкість, істотність
вимушених змін у його життєвих і
виробничих стосунках, конкретних
обставин по справі, і наслідків, що
наступили та виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості, суд вважає, що слід
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково та стягнути з відповідача ПАТ
"ПівнГЗК" на користь ОСОБА_1 10 000,0 грн. у
відшкодування моральної шкоди.

В частині стягнення витрат за надання
правової допомоги в сумі 1 000,0 грн. з
відповідача (а.с.36), суд вважає
необхідним керуватися Законом України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» від 20.12.2011
року . Згідно ст.1 даного Закону розмір
компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних справах, в яких
така компенсація виплачується стороні,
на користь якої ухвалено судове
рішення, іншою стороною, а в
адміністративних справах суб'єктом
владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні. З 01.01.2014 року мінімальна
заробітня плата складає 1 250,0 грн. Як
вбачається з матеріалів справи
адвокатом ОСОБА_2 були здійснені інші
дії, необхідні для розгляду справи, а
саме складання позову, тому витрати
будуть складати 625,0 грн. (з розрахунку 1
250,0 грн. х 50% ), які підлягають стягненню
з відповідача.

На підставі ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України ,
ст.10, 11, 60, 88, 209 ч.3, 212, 213-214, 218 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "Північний
гірничо-збагачувальний комбінат" про
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Північний гірничо-
збагачувальний комбінат" на користь
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 на
відшкодування моральної шкоди - 10 000,0
грн. та 625,0 грн. за надання правової
допомоги., а разом 10 625,0 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Північний
гірничо-збагачувальний комбінат" на
користь держави судовий збір в сумі
243,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Тернівський районний суд м. Кривого
Рогу. Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: