Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2477/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Панфілова А. В.
Доповідач Фомічов С. Є.
УХВАЛА

Іменем України

18.09.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого - Фомічова С.Є.

суддів - Потапенка
В.І.

Дуковського
О.Л.

при секретарі - Діманова
Н.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, діючого в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_6 про виселення,
за апеляційною скаргою ОСОБА_7,
представника ОСОБА_4 на рішення
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 31 липня 2014 року і

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, діючого в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5 про виселення.

В обґрунтування своїх вимог зазначала,
що вона є власником квартири, загальною
площею 29,1 кв. м., що розташована за
адресою АДРЕСА_1. Дана квартира була
приватизована відповідно до Закону
України «Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)». Позивач є єдиним
власником даного нерухомого майна, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 22 липня
2011 року.

Останнім часом там проживала мати
позивача - ОСОБА_8, 1937 року народження,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Без
відома позивача, як власника житла,
та без будь-якого договору найму
житла, тобто без наявності правових
підстав, після смерті матері в
квартирі стала проживати ОСОБА_4, яка є
сестрою позивача зі своїм
співмешканцем та його
неповнолітнім сином. Сама ж ОСОБА_8,
проживала в м. Кіровограді в іншій
квартирі, яка належала її цивільному
чоловікові.

Відносини між власником ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 не склалися, у зв'язку з тим, що
сім'я ОСОБА_3 утримувала за рахунок
власних коштів ОСОБА_8, самостійно
проводила ремонти квартири, витрачала
кошти на лікування, утримання та інше.

Позивач довідавшись про те, що ОСОБА_4,
проживає в її квартирі, так як втратила
власне житло, власниця квартири
тимчасово погодилась за умови сплати
комунальних платежів поки відповідач
не найде собі інше житло.

У власника виникла необхідність
скористатись своїм правом власності на
вищевказане нерухоме майно та
використовувати квартиру для власного
проживання. В січні 2014 року звернувшись
до ОСОБА_4 ОСОБА_3 хотіла допомогти їй
вирішити свої житлові проблеми, за
умови того, що вона звільнить квартиру
та не чинитиме перешкод у користуванні
належним їй майном. На цьому ґрунті
виникло непорозуміння, яке фактично
переросло у сварку, так як ОСОБА_4
відмовилась за будь-яких умов
звільнити квартиру, помилково
вважаючи, що має право на частину
даного майна. Будь-які перемовини не
привели до вирішення даного питання,
знайдення компромісу.

Такі дії ОСОБА_4 змусили позивача
звернутися за захистом своїх інтересів
до правоохоронних та судових органів.

Враховуючи те, що стало відомо про те,
що на даний час ОСОБА_4 почала
розпоряджатися належним ОСОБА_3 майном,
а саме пустила проживати в квартиру
свого співмешканця та його
неповнолітнього сина ОСОБА_5 та
ОСОБА_5, наявний факт свідчить про
вчинення дій щодо використання чужого
майна та порушення прав та законних
інтересів власника.

За заявою ОСОБА_3 органами
міліції проведено перевірку в ході
якої з'ясовано, що дійсно в спірній
квартирі проживає ОСОБА_4 разом зі
своїм співмешканцем ОСОБА_5 та його
неповнолітнім сином. Звільнити
квартиру добровільно не бажають.

Рішенням Кіровського районного суду
міста Кіровограда від 31 липня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені
в повному обсязі.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5,
неповнолітнього ОСОБА_5 з квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення. Вирішено питання про
судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7,
представник ОСОБА_4 ставить питання про
скасування рішення суду, з підстав
порушення, на її думку, норм
матеріального і процесуального права
та недоведеності обставин, які суд
вважав встановленими. Просила суд
апеляційної інстанції скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3

Заслухавши доповідача, пояснення
ОСОБА_7, представника ОСОБА_4, яка
підтримала доводи апеляційної скарги,
заперечення проти доводів апеляційної
скарги ОСОБА_9 представника ОСОБА_3,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та в межах позовних вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
відповідно до ст. 303 ЦПК України,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при ухваленні
вказаного рішення відповідно до вимог
ст.ст. 212-213 ЦПК України повно з'ясував
всі обставини справи та дав їм належну
оцінку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є
власником квартири, загальною площею 29,
1 кв. м., що розташована за адресою
АДРЕСА_1, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно від 22 липня 2011 року.

Мати позивача ОСОБА_8, 1937 року
народження померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
що підтверджується свідоцтвом про
смерть, проживала останній час у
даній квартирі.

Після смерті ОСОБА_8 відповідач
стала проживати у даному житлі та
дозволила проживати в квартирі
своєму цивільному чоловіку і його
неповнолітньому сину ОСОБА_5 та ОСОБА_5

Зазначений факт підтверджується
матеріалами перевірки за заявою
ОСОБА_3 до міліції, в ході якої
з'ясовано, що дійсно в спірній квартирі
проживає ОСОБА_4 разом зі своїм
співмешканцем ОСОБА_5 та його
неповнолітнім сином. Звільнити
квартиру добровільно не бажають.

Згідно ст. 158 ЖК України, наймач
користується жилим приміщенням у
будинку (квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, відповідно до договору
найму жилого приміщення.

Відповідно до вимог ст. 169
Житлового кодексу України у разі
припинення договору найму житлового
приміщення в квартирі, що належить її
власнику, наймач і особи, які
проживають разом з ним, зобов'язані
звільнити приміщення. В даному випадку
такий договір найму взагалі не
укладався, а ОСОБА_4 була своєчасно
попереджена про намір власника
розпорядитися належним майном на
власний розсуд, щоб відповідач ОСОБА_4
могла встигнути віднайти собі належне
житло.

Відповідно до статті 64 ЖК
України до членів сім'ї наймача
належить дружина наймача, їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача може бути
визнано і інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, і жодним чином
не спростовано, факт заселення до
даного житла відповідачів за
відсутності згоди власника, надалі
власником було надано згоду сестрі на
тимчасове проживання, згоди на
проживання інших осіб власником не
надавалося.

Відповідно до ст.391 ЦК України,
передбачено, що власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Конституція України, яка у ст.47
проголошує, що кожен має право на житло.

Держава гарантує не тільки свободу
його придбання, але й можливість
стабільного користування житлом, його
недоторканість, а також недопущення
примусового позбавлення житла, не
інакше, як на підставі закону і за
рішенням суду.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала
римську Конвенцію про захист прав і
основних свобод людини 1950 року,
відповідно до п.1 ст.8 якої встановлено,
що кожна людина має право на повагу до
її житла. Цим правом закріплена
недоторканність житла, яка проголошена
також ст.30 Конституції України.
Відповідно до цього ніхто не може
перешкоджати особі у законному
володінні, користуванні чи
розпорядженні своїм майном, а будь-які
порушення цих повноважень захищаються
у встановленому законом порядку.

Зокрема глава 23 Цивільного Кодексу
України встановлює, що громадянин, який
став власником житла, має право
розпоряджатися ним на свій розсуд.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд
розглядає справу в межах позовних
вимог та на підставі доказів,
наданих сторонами.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов до обґрунтованого висновку,
щодо задоволення позову повністю,
оскільки судом встановлено, що
відповідачі не мають належного
правовстановлюючого документа на
право проживання, підлягають
виселенню в судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.
Враховуючи, що вселення в житло
мало місце без згоди власника житла,
відповідачі не є членами сім'ї
власника житла, договору найму чи
оренди житла не укладалося, позивач
бажає використовувати належне їй
житло. Посилання представника
відповідача на те, що ставиться
питання про скасування
приватизації на позивача у зв'язку з
чим її довіритель матиме право на
спадкування частини квартири після
матері є безпідставним та таким,
що не ґрунтується на законі і
жодним чином не є підставою для
відмови в задоволенні позову.
Вирішення питання про скасування
приватизації спірного житла на
позивача можуть бути підставами для
перегляду у зв'язку з нововиявленими
обставинами, а не підставами для
відмови у задоволенні позову.

Враховуючи вище викладене колегія
суддів апеляційного суду дійшла до
висновку, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, а тому підстав для його
скасування не має. Апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7,
представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 31
липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності з моменту її проголошення і
може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді