ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», поданою
ОСОБА_5, на заочне рішення
Виноградівського районного суду
Закарпатської області від 16 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 11 листопада
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» звернулось до суду із
зазначеним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що 27 лютого 2006 року між
Закритим акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариства комерційний
банк «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, за умовами якого
банк надав позичальнику кредит у сумі 6
103 Євро строком до 25 лютого 2011 року. У
забезпечення виконання зобов'язань за
вказаним кредитним договором між
Відкритим акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариства комерційний
банк «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено
договір поруки, відповідно до якого
останній поручився перед позивачем за
виконання ОСОБА_3 зобов'язань за
вказаним кредитним договором.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_3
зобов'язань за договором, банк просив
стягнути солідарно з відповідачів
заборгованість за кредитним договором
у сумі 146 778,36 грн.

Заочним рішенням Виноградівського
районного суду Закарпатської області
від 16 серпня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 11 листопада
2013 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
у сумі 146 778,36 грн.

У іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати заочне рішення
Виноградівського районного суду
Закарпатської області від 16 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 11 листопада
2013 року в частині відмови у задоволенні
позову про солідарне стягнення
заборгованості з ОСОБА_4, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

У іншій частині судові рішення
судів попередніх інстанцій не
оскаржено і підстав перевіряти їх
законність і обґрунтованість у цій
частині у суду касаційної інстанції
немає.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, дослідивши матеріали
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що 27 лютого 2006
року між Закритим акціонерним
товариством комерційний банк
«ПриватБанк», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариства
комерційний банк «ПриватБанк», та
ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за
умовами якого банк надав позичальнику
кредит у сумі 6 103 Євро строком до 25
лютого 2011 року.

У забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором між Відкритим акціонерним
товариством комерційний банк
«ПриватБанк», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариства
комерційний банк «ПриватБанк», та
ОСОБА_4 укладено договір поруки,
відповідно до якого останній поручився
перед позивачем за виконання ОСОБА_3
зобов'язань за вказаним кредитним
договором.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині солідарного стягнення
заборгованості з ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив із відсутності
правових підстав для солідарного
стягнення, оскільки договір поруки
укладений раніше кредитного договору і
з вимогою до поручителя про виконання
зобов'язань позивач звернувся після
спливу 6 місяців від настання строку
виконання основного зобов'язання.

Апеляційна інстанція, залишаючи
рішення суду першої інстанції без змін,
дійшов висновку про нікчемність
договору поруки, так як незазначення
дати укладання договору вважала
недодержанням письмової його форми.

Такі висновки суду не відповідають
фактичним обставинам, встановленим
судом, і вимогам закону.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

У разі солідарного обов'язку боржників
кредитор має право вимагати виконання
обов'язку частково або в повному обсязі
як від усіх боржників, так і від
будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК
України).

Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі з додержанням вимог ст. 207 ЦК
України. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним (ст. ст. 546, 547 ЦК України).

Встановивши з документу, долученого до
справи, зміст договору поруки,
укладеного між банком та ОСОБА_4, і
оглянувши у судовому засіданні його
оригінал, апеляційний суд дійшов
передчасного висновку про
недодержання письмової форми цього
договору, залишивши поза увагою
правила ст. 207 ЦПК України.

Крім цього, та обставина, що ОСОБА_4
у судовому засіданні оспорює дійсність
договору поруки, яким позивач
обґрунтовує свої вимоги до нього,
свідчить саме про оспорюваність
договору.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Положеннями ст. 315 ЦПК України
установлено вимоги щодо змісту ухвали
суду апеляційної інстанції. Зокрема,
ухвала суду має складатися з описової
частини із зазначенням короткого
змісту вимог апеляційної скарги і
судового рішення суду першої
інстанції; узагальнених доводів особи,
яка подала апеляційну скаргу;
узагальнених доводів та заперечень
інших осіб, які беруть участь у справі;
мотивувальної частини із зазначенням
мотивів, з яких апеляційний суд виходив
при постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався;
резолютивної частини із зазначенням
висновку апеляційного суду.

Таким чином, в ухвалі апеляційний
суд обов'язаний дати відповіді на всі
доводи апеляційної скарги, оскільки
інакше буде порушено вимоги ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції, у
порушення зазначених норм
процесуального закону, постановив
ухвалу, яка за своїм змістом не
відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України,
оскільки не перевірив доводів
апеляційної скарги та в ухвалі не
зазначив конкретні обставини і факти,
що спростовують такі доводи; не
зазначив мотивів, з яких виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким керувався, та мотивів
відхилення апеляційної скарги, що
призвело до таких порушень норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК
України справа направляється до суду
апеляційної інстанції на новий
розгляд, якщо є порушення норм
процесуального права, що унеможливило
встановлення фактичних обставин
справи, що мають значення для
правильного вирішення справи, допущені
тільки цим судом.

З огляду на викладене, ухвалу
суду апеляційної інстанції не можна
визнати законною та обґрунтованою,
тому така підлягає скасуванню, а справа
- направленню на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и
л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», подану ОСОБА_5,
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 11 листопада
2013 року в частині відмови у задоволенні
позову щодо солідарного стягнення
заборгованості за кредитним договором
з ОСОБА_4 скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І.Мартинюк Судді:
В.І.Амелін Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко
М.І.Наумчук