Справа №463/4415/14-ц
Провадження №2/463/1874/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2014 року Личаківський
районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді:
Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань:
Коник О.Б.,

представника позивача:
Піскун А.Й.,

представника відповідача:
ОСОБА_3,

представника третьої особи:
Федиша Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом Львівської
міської ради до ОСОБА_5, з участю третіх
осіб Реєстраційної служби Львівського
міського управління юстиції,
Регіонального ландшафтного парку
«Знесіння» про припинення права
власності на будинок та скасування
реєстраційного посвідчення, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача, третіх осіб про
припинення права власності ОСОБА_5 на
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 у
зв'язку з його знищенням. Також просить
скасувати реєстраційне посвідчення №
899 від 22 серпня 1997 року, видане Обласним
комунальним підприємством Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки».

Позов мотивує тим, що 30 червня 1997 року
відповідач придбав за договором
купівлі-продажу будинок АДРЕСА_1,
загальною площею 38,2 кв.м. На підставі
вказаного договору Обласним
комунальним підприємством Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
було видано відповідачу реєстраційне
посвідчення № 899 на вказаний житловий
будинок. Рішенням Личаківського
районного суду м. Львова від 9 листопада
2006 року у справі за позовом ОСОБА_5 до
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради, Львівського
комунального підприємства «За замком»,
Регіонального ландшафтного парку
«Знесіння» про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди
встановлено, що на місці будинку
залишився лише фундамент. Вказує, що у
відповідача відсутні докази
користування та володіння спірним
будинком. Ділянка на якій знаходиться
будинок перебуває у власності
територіальної громади м. Львова та
надана в користування Регіональному
ландшафтному парку «Знесіння», що
стверджується державним актом на право
постійного користування землею І-ЛВ №
004103 від 19 грудня 2001 року. Крім того, на
час передачі земельної ділянки в
користування вказаній вище третій
особі спірного будинку вже не існувало,
що стверджується графічним фрагментом
викопіювання плану станом на 1998 рік. А
тому вважає, що відповідач не може
володіти, користуватись та
розпоряджатись спірним будинком. Як на
підставу позову посилається на
положення ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 346, 349, 391 ЦК
України.

В судовому засіданні представник
позивача Піскун А.Й., яка діяла на
підставі довіреності від 19 березня 2014
року позов підтримала, пояснення
надала аналогічним викладеним в ньому,
просила його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3, який
діяв на підставі нотаріально
посвідченої довіреності від 20 серпня
2013 року проти позову заперечив і
пояснив, що позивач в позові не
конкретизував обраного способу
захисту порушеного права. Крім того,
чинне законодавство України не
зобов'язує власника після реєстрації
права власності на нерухоме майно
вчиняти будь-які дії. Просив в
задоволені позову відмовити.

Представник третьої особи
Регіонального ландшафтного парку
«Знесіння» Федиш Т.О.. який діяв на
підставі довіреності від 22 серпня 2014
року позов підтримав з мотивів
викладених в ньому, просив його
задовольнити.

Представник третьої особи
Реєстраційної служби Львівського
міського управління юстиції в судове
засідання не з'явився, хоча належним
чином був повідомленим про час і місце
його проведення, про причини неявки суд
не повідомив. За таких обставин суд
вважає за можливе провести судове
засідання у його відсутності, відносно
чого інші учасники процесу не
заперечили.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, перевіривши матеріали справи,
оцінивши в сукупності зібрані у справі
докази, вирішуючи спір в межах
заявлених позовних вимог, суд
приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідач є власником будинку
АДРЕСА_1, загальною площею 38,2 кв.м., що
стверджується договором
купівлі-продажу від 30 червня 1997 року та
реєстраційним посвідченням № 899 від 22
серпня 1997 року (а.с. 6, 7).

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 9 листопада 2006 року в
справі за позовом ОСОБА_5 до
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради, Львівського
комунального підприємства «За замком»,
Регіонального ландшафтного парку
«Знесіння» про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди
встановлено, що на місці спірного
будинку залишився лише фундамент (а.с. 8,
9).

В судовому засіданні встановлено, що
земельна ділянка на якій знаходиться
спірний будинок передана в постійне
користування Регіональному
ландшафтному парку «Знесіння», що
стверджується державним актом на право
постійного користування землею І-ЛВ №
004103 від 19 грудня 2001 року та не
заперечувалось учасниками процесу (а.с.
10, 11).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ для захисту порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб, інтересів
держави, що визначено в ст. 1 ЦПК
України.

Згідно з п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» оскільки правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси (частини перша та друга статті
3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, а
якщо були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

В рішенні № 18-рп/2004 від 1 грудня 2004 року
в справі № 1-10/2004 Конституційний Суд
України визначив, що поняття
«охоронюваний законом інтерес», що
вживається в частині першій статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України та інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
«правб», треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

У відповідності до ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу особи в
разі порушення нею положень частин
другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 13 ЦК України при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб,
завдати шкоди довкіллю або культурній
спадщині.

Не допускаються дії особи, що
вчиняються з наміром завдати шкоди
іншій особі, а також зловживання правом
в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа
повинна додержуватися моральних засад
суспільства.

Не допускаються використання
цивільних прав з метою неправомірного
обмеження конкуренції, зловживання
монопольним становищем на ринку, а
також недобросовісна конкуренція.

Цивільне законодавство не містить
визначення поняття способів захисту
цивільних прав та інтересів. За їх
призначенням вони можуть вважатися
визначеним законом механізмом
матеріально-правових засобів
здійснення охорони цивільних прав та
інтересів, що приводиться в дію за
рішенням суду у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Особа, законний інтерес або право якої
порушено, може скористатися способом
захисту, який прямо передбачений
нормою матеріального права або може
скористатися можливістю вибору між
декількома способами захисту, якщо це
не заборонено законом. Якщо ж
спеціальні норми не встановлюють
конкретних заходів, то особа має право
обрати спосіб із числа передбачених ст.
16 ЦК з урахуванням специфіки
порушеного права й характеру
правопорушення.

Відповідно до ст. 349 ЦК України право
власності на майно припиняється в разі
його знищення.

У разі знищення майна, права на яке
підлягають державній реєстрації, право
власності на це майно припиняється з
моменту внесення за заявою власника
змін до державного реєстру.

Таким чином, сам факт знищення нерухомо
майна не свідчить про втрату власником
права власності на таке майно, оскільки
право власності в такому випадку
припиняється з моменту внесення змін
до державного реєстру.

Враховуючи, що відповідач є власником
спірного майна, а чинним
законодавством передбачена право лише
власника здійснювати дії щодо
реєстрації припинення права власності
на знищене майно, відтак суд приходить
до висновку, що позивач в даному
випадку не може звертатись до суду з
приводу позбавлення відповідача права
власності на спірний будинок з підстав
його знищення, а також щодо скасування
реєстраційного посвідчення на такий.

Виходячи з дистозитивності цивільного
судочинства та заявлених позовних
вимог, підстави позову, системного
аналізу чинного законодавства України
та матеріалів справи, враховуючи
наведене вище, суд приходить до
висновку, що в задоволені позовних
вимог слід відмовити, оскільки
позивачем обрано неналежний спосіб
захисту порушеного права.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208, 209, 212-215
ЦПК України, суд -

вирішив:

в задоволені позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі протягом десяти днів з
дня його проголошення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: