АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6713/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Твердохліб А. В. Доповідач -
Городнича В.С. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П.,
Лаченкової О.В.,

при секретарі - Косенко І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Державного
міжрайонного підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства "Дніпро-Західний Донбас"
на заочне рішення Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 10 квітня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до Державного
міжрайонного підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства "Дніпро-Західний Донбас"
про стягнення заробітної плати,
грошової компенсації за всі
невикористані дні відпустки,
середнього заробітку за весь час
затримки з їх виплат та моральної
шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року позивач звернулася до
суду з позовом до відповідача,
посилаючись на те, що з 04 вересня 2007
року по 14 жовтня 2013 року вона працювала
на посаді начальника
планово-економічного відділу. Наказом
№ 102-К від 14.10.2013 року вона була
звільнена з підприємства згідно ст. 38
КЗпП України. 14 жовтня 2013 року, в день
звільнення її роботодавцем була видана
трудова книжка, однак кінцевий
розрахунок та виплату заробітної плату
позивачу не було здійснено. Вважає, що,
оскільки відповідач не виплатив їй
весь розмір заробітної плати в день
звільнення, останній зобов'язаний
згідно вимог ст.117 КЗпП України
сплатити середній заробіток позивачу
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. Також, діями відповідача їй
заподіяно моральну шкоду, яку
позивачка оцінює у сумі 2500 грн.

З урахуванням уточнених позовних
вимог, позивач просила суд стягнути з
відповідача на її користь
заборгованість по заробітній платі з
урахуванням компенсації за
невикористану відпустку в розмірі 16706,06
грн., середній заробіток за час
затримки розрахунку за період з 14
жовтня 2013 року по 28 березня 2014 року в
розмірі 50367,12 грн. та моральну шкоду у
сумі 2500 грн.

Заочним рішенням Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 10 квітня 2014 року позовні
вимоги позивача задоволено частково.
Стягнуто з ДМП ВКГ "Дніпро-Західний
Донбас" на користь ОСОБА_2 суму по
заробітній платі-16706,06грн., суму
середнього заробітку за весь час
затримки з виплати заробітної плати
-50367,12грн. та в рахунок відшкодування
моральної шкоди 500 грн., а всього
67573,18грн. Вирішено питання щодо судових
витрат. В решті заявлених позовних
вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення суду та
постановити нове рішення, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працювала
на посаді начальника
планово-екомічного відділу ДМП ВКГ
"Дніпро-Західний Донбас з 04.09.2007 р. по
14.10.2013 р.

Наказом № 102 від 14жовтня 2013 року
позивач була звільнена з підприємства
згідно ст. 38 КЗпП за власним бажанням
(вихід на пенсію).

Згідно повідомлення Територіальної
державної інспекції з питань праці у
Дніпропетровській області від 11
листопада 2013 року щодо результатів
розгляду скарг позивача на дії
керівництва ДМП ВКГ "Дніпро-Західний
Донбас" інспекцією була здійснена
позапланова перевірка підприємства
ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас", в
результаті якої було встановлено факти
не проведення з позивачем остаточного
розрахунку при звільненні, невиплата
йому середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
та грошової компенсації за всі належні
дні невикористаної відпустки.
Зазначені обставини також викладені у
довідці завідуючого відділом
економічної роботи і зарплати обкому
профспілки щодо результатів розгляду
скарг працівників ДМП ВКГ
"Дніпро-Західний Донбас" на дії
керівництва.

Станом на 14.10.2013 року відповідач не
сплатив заробітну плату позивачу за
вересень 2013 року в сумі 2187,37 грн.

Станом на 14.10.2013 року відповідач не
сплатив заробітну плату позивачу за 5
відпрацьованих робочих днів у жовтні
2013 року в сумі - 1229,80 грн.

В жовтні місяці 2013 року у позивача є
лікарняний за рахунок підприємства 3
дні у сумі 1013,28 грн. та лікарняний за
рахунок фонду соцстрахування 16 днів -
5404,16 грн.

Керуючись положеннями ст. 83 КЗпП
України та ст. 24 ЗУ «Про відпустки»,
постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати», суд
встановив, що відповідач не здійснив
грошову компенсацію позивачу за всі 186
днів невикористаної щорічної
відпустки, що становить - 39009,78 грн.

Суд дійшов висновку, що сума заробітної
плати позивача за жовтень та
компенсації за 186 днів невикористаної
щорічної відпустки становить 1229,75
грн.+196,76 грн.+1013,28 грн.+5404,16 грн.+39009,78 грн.
= 46853,73 грн.

21 жовтня 2013 року на картковий рахунок
позивачу надійшла виплата у розмірі
30030,13 грн. (а.с.19) та 12 грудня 2013 року -
надійшла сума 2304,90 грн. (а.с. 20). Сума
вимог позивача по стягненню заробітної
плати за вересень, жовтень та
компенсації за 186 днів невикористаної
щорічної відпустки становить: 2187,36
грн.+46853,73 грн. - 30013,13 грн. - 2304,90 грн. = 16706,06
грн. із чого випливає, що позивач в день
звільнення і на даний час не отримав
всіх належних йому сум при звільненні і
на даний час заборгованість по
заробітній платі та компенсація за
невикористані 186 днів щорічної
відпустки становить 16706,06 грн.

Судом встановлено, що позивачу з дня
звільнення, тобто з 14 жовтня 2013 року і
по 28.03.2014 року, повна виплата
середнього заробітку не здійснена у
зв'язку з наявністю спору.

Згідно копії трудової книжки позивач з
04 вересня 2007 року по 14 жовтня 2013 року
працювала на посаді начальника
планово-економічного відділу. На
підставі наказу № 142 від 01.07.2013 року
«Про затвердження штатного розкладу та
введення Положення про оплату праці
робітників підприємства» (а.с.35-36) була
перерахована заробітна плата всім
працівникам підприємства, яка
виплачувалась протягом липня та серпня
2013 року. Посадовий оклад позивача, яка
обіймала посаду начальника
планово-економіченого відділу ДМП ВКГ
"Дніпро-Західний Донбас" відповідно до
штатного розкладу становив 5657,00 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги
позивача, суд першої інстанції виходив
з того, що нездійснення з вини
відповідача всіх належних позивачу
виплат в день звільнення, надає
останньому права вимагати стягнення з
відповідача середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку у сумі 50367,12 грн., тобто з 14
жовтня 2013 року по 28.03.2013 року.

Крім того, суд дійшов висновку про
стягнення з відповідача невиплачену
позивачу заборгованість по заробітній
платі та компенсації за невикористану
відпустку в розмірі 16706,06 грн., а також
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки заробітної плати станом
на 28.03.2014 року у сумі 50367,12 грн.

Також, враховуючи характер моральних
страждань позивача, їх тривалість і
тяжкість, істотність вимушених змін у
її життєвих і виробничих стосунках,
конкретних обставин по справі і
наслідків, суд вирішив стягнути
частково моральну шкоду в розмірі 500
грн.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі
права та обов'язки сторін, обставини по
справі, перевіривши доводи сторін та
давши їм правову оцінку, суд
постановив рішення, що відповідає
вимогам закону. Висновки суду
достатньо обґрунтовані і підтверджені
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами.

В своїй скарзі апелянт посилається на
те, що у травні 2014 року апелянтом було
проведено ревізію, згідно якої було
складено акт ревізії окремих питань
фінансово-господарської діяльності
ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас" за
період з 01.01.2011 по 31.03.2014 р. від 03.06.2014
року. Так, при визначенні суми
заборгованості із заробітної плати
неможливо брати до уваги той штатний
розпис, який затверджено наказом №142
від 01.07.2013 року (яким було збільшено
посадовий оклад позивачу). Розрахунок
заробітної плати має здійснюватись
виключно з урахуванням вимог
Колективних договорів за 2008р. та 2013р.,
де при визначенні розміру посадового
окладу погоджено використання
коефіцієнтів співвідношень розмірів
місячних посадових окладів керівних
працівників, професіоналів, фахівців,
службовців по 2 групі оплати праці до
мінімальної тарифної ставки робітника
1 розряду основного виробництва.

Крім того, у акті ревізії від 03.06.2014 року
додатково зазначено, що з причини
застосування завищених коефіцієнтів,
при встановленні штатними розписами
посадових окладів, керівному складу
зайво нараховано заробітну плату за
посадовим окладом у сумі 233519,67 грн. З
аналізу заробітної плати по працівнику
ОСОБА_2 вбачається, що заборгованість
із заробітної плати за вересень та
жовтень 2013 року відсутня. Більш того, на
момент звільнення, з урахуванням
вищевказаних обставин та перерахунку
заробітної плати з 2011 року з
використанням належних коефіцієнтів,
позивачу було здійснено переплату із
заробітної плати на загальну суму 9 105,15
грн.

Проте колегія суддів відхиляє такі
доводи апеляційної скарги, оскільки
вище вказаний акт ревізії складено
03.06.2014 року, однак позивача звільнено з
підприємства 14.10.2013року. Таким чином, в
день звільнення згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП
України підприємство повинно було
здійснити всі належні на той час
виплати. Крім того, в скарзі
безпідставно зазначено, що Колективні
договори на 2008-2013 рр. не відповідають п.
3.11 Галузевих угод на 2011-2013 роки і
зазначається, що коефіцієнти повинні
застосовуватися згідно п. 3.11 Галузевих
угод на 2011-2013 роки, який передбачає
мінімальний посадовий оклад
працівника. Проте, згідно п. 3.11
Галузевих угод також передбачає і
більш високі коефіцієнти. Крім того,
зменшення цього коефіцієнту є
порушенням умов укладеного між
сторонами трудового договору і прав
працівника, оскільки згідно ст. 97 КЗпП
України власник або уповноважений ним
орган чи фізична особа не має права в
односторонньому порядку приймати
рішення з питань оплати праці, що
погіршують умови, встановлені
законодавством, угодами, колективними
договорами.

Також, ст. 16 КЗпП України
передбачає, що умови колективного
договору, що погіршують порівняно з
чинним законодавством і угодами
становище працівників, є недійсними.

Апелянт також посилається на те,
що заборгованість по компенсації за
невикористану відпустку була погашена
шляхом виплати зайво нарахованих
премій.

Стаття 129 КЗпП України вказує на
те, що не допускаються відрахування з
вихідної допомоги, компенсаційних та
інших виплат, на які згідно з
законодавством не звертається
стягнення.

В даному випадку компенсаційні
виплати - компенсація за невикористану
відпустку в кількості 186 днів, яка не
підлягає відрахуванням або шляхом
виплати зайво нарахованих премій, як
вважає апелянт.

Апелянт вказує в своїй скарзі на те, що
на підприємстві з 2011 р. по 2013 р. включно
здійснювалась виплата премій з
порушенням положень колективного
договору, зокрема здійснювалась
виплата премій, які колективним
договором не передбачені. Згідно акту
перевірки від 03.06.2014 року зазначено, що
загальна сума зайво нарахованої премії
становить 260 312,55грн. Зокрема,
працівнику ОСОБА_2 було зайво
нараховано премію у розмірі 18 298,14 р.

Проте, премія нараховується та
виплачується згідно наказів по
підприємству за підписом начальника
підприємства. Крім цього, як вже було
зазначено, висновки акту ревізії від
03.06.2014 року не можуть застосовуватися
до позивача, оскільки складений у
період, коли її було вже звільнено
(14.10.2013 року). Також, позивачка, будучи
працівником підприємства, ніякого
відношення до нарахування та виплати
премій на підприємстві немає.

Враховуючи вищезазначене, суд першої
інстанції ухвалив законне рішення, яке
не підлягає скасуванню.

Водночас відповідач не позбавлений
можливості звернутися до суду за
захистом своїх прав з відповідними
позовними вимогами, враховуючи
наявність вище вказаного акту.

Інші доводи апеляційної скарги є
безпідставними та необґрунтованими.
Крім того, зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду по
їх оцінці та особистого тлумачення
апелянтом норм матеріального та
процесуального права.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування рішення суду
судом апеляційної інстанції не
встановлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суд
першої інстанції в достатньо повному
об'ємі з'ясував права та обов'язки
учасників спору, обставини справи,
перевірив доводи сторін та давши їм
належну правову оцінку, ухвалив
рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного
міжрайонного підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства "Дніпро-Західний Донбас" -
відхилити.

Заочне рішення Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 10 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Городнича В.С.

Судді:
Варенко О.П.

Лаченкова О.В.