Номер провадження: 22-ц/785/8018/14
Головуючий у першій інстанції Мишко В.
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Ступакова
О.А.

- Бабія А.П.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 31.07.2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб
без самостійних вимог на предмет спору
- КП «Білгород-Дністровське БТІ»,
Білгород-Дністровської державної
нотаріальної контори Одеської області
про визнання права власності на
спадкове майно, яке є самочинно
збудованим,-

встановила:

Позивачка звернулася з вказаним
позовом до суду (а. с. 1-3), в якому
просила: визнати право ОСОБА_3 на
спадкове майно, яке складається з
прибудови літ. «а1» розміром 6,0 х 4,0 м.,
прибудови літ. «а5» розміром 1,53 х 2,42 м.,
які є самочинно збудованими та гараж
літ. «Д» розміром 5,52 х 3,40 м. по АДРЕСА_1;
визнати право власності за ОСОБА_3 на
гараж літ. «Д», розміром 5,52 х 3,40 м. (18,80
кв. м.) 1989 року будівництва по АДРЕСА_1;
розподілити спадкове майно, яке
складається з прибудови літ. «а1»
розміром 6,0 х 4,0 м., прибудови літ. «а5»
розміром 1,53 х 2,42 м. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
в рівних частинах, визнавши право
власності за ОСОБА_3 на частину
спадкового майна, яке складається з
прибудови літ. «а1» розміром 6,0 х 4,0 м.,
прибудови літ. «а5» розміром 1,53 х 2,42 м.,
розташованих за адресою: АДРЕСА_1, та
право власності за ОСОБА_4 на частину
спадкового майна, яке складається з
прибудови літ. «а1» розміром 6,0 х 4,0 м.,
прибудови літ. «а5» розміром 1,53 х 2,42 м.,
розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивачка,
відповідно до її позовної заяви
обґрунтовувала тим, що вона із
відповідачем є власниками в порядку
спадкування по 2/10 частин будинку по
АДРЕСА_1. Однак, вони не можуть дійти
згоди щодо володіння та користування
спадковим майном, яке складається з
прибудови літ. «а1», розміром 6,0х4,0 м.,
прибудови літ. «а5», розміром 1,53х2,42 м.,
гаражу літ. «Д», розміром 5,52х3,40 м. по
АДРЕСА_1. Тому вона звернулася до суду
за захистом свого права.

В судовому засіданні в суді першої
інстанції, як зазначено в рішенні суду,
позивачка та її представник підтримали
позовні вимоги в повному обсязі та
просили їх задовольнити. Відповідач та
його представник в судове засідання
31.07.2014 року не з'явилися, але подали до
суду заяву, згідно якої просили
розглянути справу за їх відсутності у
зв'язку із зайнятістю та неможливістю
бути присутніми в даному судовому
засіданні, а також представником
відповідача подано до суду заперечення
на позовну заяву ОСОБА_3, згідно якого
він просив відмовити ОСОБА_3 у
задоволенні її позовної заяви до
ОСОБА_4 в повному обсязі. Представники
третіх осіб в судовому засіданні не
були присутні, хоча про час та місце
судового розгляду були повідомлені
належним чином, про що свідчать наявні
в матеріалах справи відповідні
розписки.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 31.07.2014 року в задоволенні позовної
заяви ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 31.07.2014 року, в якій просить рішенням
суду від 31.07.2014 року скасувати, ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити, посилаючись на те, що не
погоджується з оскаржуваним рішенням
суду та вважає, що воно було прийнято
без повного та всебічного з'ясування
всіх обставин справи та з суттєвим
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

В судовому засіданні позивачка та її
представник підтримали апеляційну
скаргу, представник відповідача
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги. Інші учасники
процесу в судове засідання не
з'явилися, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином, причини неявки суду не
повідомили, клопотання про відкладення
розгляду справи від них на адресу суду
не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду зміні, в
частині часткової зміни мотивувальної
частини з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підставами для зміни рішення
суду першої інстанції є зокрема:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на
підставі свідоцтва про право власності
на житловий будинок, виданого
Б-Дністровським ВКГ 06.01.1983 року, яке
було зареєстровано в Б-Дністровському
МБТІ, належало 2/10 частин житлового
будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 та
складається з житлового будинку літ.
«А», житловою площею 64,5 кв. м., загальною
площею 126 кв. м., надвірних будівель під
літ. «Б» літньої кухні, «В, Є» -
убиралень, «Г» - сараю, споруд № 1-10, І,
розташованих на земельній ділянці,
площею 600 кв. м.

Окрім того, ОСОБА_5 25.08.1983 року було
отримано дозвіл на будівництво літньої
кухні розміром 3,0 х 4,0 м., сараю розміром
3 х 4 м. та гаражу розміром 3,5 х 5 м. В свою
чергу, ОСОБА_5 самочинно збудовано
будівлі: прибудову літ. «а1» розміром 6,0
х 4,0 м., прибудови літ. «а5» розміром 1,53 х
2,42 м., гаражу літ. «Д» розміром 5,52 х 3,40 м.
по АДРЕСА_1

Після смерті ОСОБА_5 право власності
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 15.06.2010 року
перейшло до ОСОБА_4

ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право
на спадщину за законом, виданого
Б-Дністровською державною
нотаріальною конторою 31.10.1991 року
належало 2/10 частин житлового будинку
по АДРЕСА_1, який складається з
житлового будинку літ. «А», житловою
площею 64,5 кв. м., загальною площею 126 кв.
м., надвірних будівель під літ. «Б»
літньої кухні, «В, Є» - убиралень, «Г» -
сараю, «Д» - гаражу, споруд № 1-10, І,
розташованих на земельній ділянці,
площею 600 кв. м.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 19.06.2012 року
після смерті ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, право власності на
вказане майно перейшло до її сестри -
ОСОБА_3

Між тим, у спадкоємців ОСОБА_5 та ОСОБА_6
- ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутня будь-яка
домовленість та згода щодо поділу їх
часток у спадщині, що було та є
підставами для постійного подання ними
до судів різних юрисдикцій та
інстанцій відповідних позовів,
апеляційних та касаційних скарг.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_3 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_4 про визнання права
власності на спадкове майно, яке є
самочинно збудованим.

Між тим, суд вважав, що такі вимоги
ОСОБА_3 є неправомірними,
необґрунтованими та безпідставними з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
було вище зазначено, 19.06.2012 року
державним нотаріусом Б-Дністровської
МДНК Кушнір І.В. було видано ОСОБА_3
свідоцтво про право на спадщину за
законом (спадкова справа № 87/2010,
реєстраційний номер 2031) після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 року її сестри - ОСОБА_6

Так, спадщина, на яку видано свідоцтво,
складається з: 2/10 часток житлового
будинку під АДРЕСА_1, який складається в
цілому з одного житлового, кам. бут.
будинку, зазначеного на плані під літ.
«А», житловою площею 64,5 кв. м., загальною
площею 126 кв. м., надвірних будівель під
літ. «Б» - літньої кухні, «В, Є» -
убиралень, «Г» - сараю, «Д» - гаражу,
споруд № 1-10, І, розташованих на
земельній ділянці, площею 600 кв. м.

29.11.2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із
позовом про визнання частково
недійсним та скасування свідоцтва про
право на спадщину, видане 19.06.2012 року
державним нотаріусом Б-Дністровської
МДНК Кушнір І.В.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 21.01.2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_4 про визнання частково недійсним
та скасування свідоцтва про право на
спадщину відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 19.06.2014 року рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 21.01.2014 року залишено без змін.

Таким чином, отримане ОСОБА_3 19.06.2012 року
свідоцтво про право на спадщину за
законом є дійсним, чинним та
обов'язковим для виконання.

Тому, на думку суду, відсутні і підстави
для повторного визнання права ОСОБА_3
на спадкове майно, яке складається з
гаражу літ. «Д» розміром 5,52 х 3,40 м. по
АДРЕСА_1, та визнання права власності за
ОСОБА_3 на вказаний гараж, оскільки їй
вже було видано свідоцтво про право на
спадщину за законом, до якої входить,
зокрема, цей гараж.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання права ОСОБА_3 на спадкове
майно, яке складається з прибудови літ.
«а1» розміром 6,0 х 4,0 м.; прибудови літ.
«а5» розміром 1,53 х 2,42 м., які є самочинно
збудованими, та розподілу вказаних
об'єктів між нею та ОСОБА_4, суд вважав
за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, було
вище зазначено, не заперечується
сторонами та підтверджується, зокрема,
рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 17.10.2013 року, ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 27.11.2013 року,
постановою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 13.01.2014 року, ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19.02.2014 року, прибудова літ.
«а1» розміром 6,0 х 4,0 м. та прибудова літ.
«а5» розміром 1,53 х 2,42 м., розташовані по
АДРЕСА_1, що є спадковим майном, на яке
ОСОБА_3 просить визнати право та
розподілити з ОСОБА_4, збудовані
спадкодавцем - ОСОБА_5, самочинно.

Статтею 182 Цивільного кодексу України
встановлено, що право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 Цивільного
кодексу України житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Частиною 3 ст. 376 Цивільного кодексу
України встановлено, що право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно із ст. 1218 Цивільного кодексу
України, до складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини.

Встановлено, що ОСОБА_5 самочинно
збудовано прибудову літ. «а1» розміром
6,0 х 4,0 м. та прибудову літ. «а5» розміром
1,53 х 2,42 м. на земельній ділянці за
адресою: АДРЕСА_1.

Статтями 125, 126 Земельного Кодексу
України визначено, що право власності
або постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою та
його державної реєстрації і таке право
посвідчується державним актом.

В матеріалах справи відсутні належні
докази (державний акт, витяг з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно) на підтвердження того,
що земельна ділянка за адресою:
АДРЕСА_1, на якій знаходяться самочинно
збудовані прибудови літ. «а1» розміром
6,0 х 4,0 м. та літ. «а5» розміром 1,53 х 2,42 м.,
надавалась у власність або у постійне
користування ОСОБА_5

Отже, у період життя ОСОБА_5 не набув
право власності на спірні об'єкти.

Тому ОСОБА_3 також не набуває право
власності у порядку спадкування,
оскільки за змістом ст. 1218 Цивільного
кодексу України умовою переходу в
порядку спадкування права власності є
набуття спадкодавцем цього права у
встановленому законом порядку.

Виходячи із змісту ст. 376 Цивільного
кодексу України право власності на
об'єкт самочинного будівництва може
бути визнано за спадкоємцем, що має
право вимагати визнання такого права,
виключно за умови наявності документів
про право власності на землю або про
право користування земельною ділянкою,
що видані на ім'я спадкодавця або
спадкоємця.

В пункті 14 постанови № 6 Пленуму ВССУ
від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» роз'яснено, що на
підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України суд може
задовольнити позов про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно за умови, що будівництво
велося згідно із законодавством,
містобудівною та проектною
документацією, а також у разі, якщо ці
обставини були предметом розгляду
компетентного державного органу.

Між тим, в матеріалах справи відсутні
докази ведення будівництва спірних
об'єктів згідно із законодавством,
містобудівною та проектною
документацією, а також, що дане питання
було предметом розгляду компетентного
державного органу.

Так, ОСОБА_3 не подано жодного
документу, який би підтверджував
відповідність самочинного будівництва
архітектурним, санітарним,
екологічним, будівельним та іншим
нормам і правилам. А також не надано
доказів звернення з відповідними
заявами у компетентні органи про
введення об'єктів самочинного
будівництва в експлуатацію та відмови
у здійсненні відповідних дій.

Відповідно до листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування» від
16.05.2013 року, право власності на об'єкти
самочинного будівництва може бути
визнано за спадкоємцем, що має право
вимагати визнання такого права,
виключно за умови наявності документів
про право власності на землю або про
право користування земельною ділянкою,
що видані на ім'я спадкодавця або
спадкоємця, та актів введення будівлі в
експлуатацію, якщо їх наявність
необхідна відповідно до вимог
законодавства, чинного на час
завершення будівництва.

Між тим, як було вище зазначено, в
матеріалах справи відсутні та
позивачем не представлено до суду
жодного переліченого вище документу.

Судом першої інстанції звернуто увагу
позивача на те, що суд не є органом, який
розглядає питання щодо прийняття
об'єктів будівництва до експлуатації.

Позивачка не позбавлена можливості
звернутися із заявою до органів
місцевого самоврядування, в
компетенцію яких входить вирішення
питання про надання земельної ділянки
у власність або користування та
прийняття спірних об'єктів до
експлуатації.

Крім того, узаконення самочинного
будівництва, згідно п. 9 Прикінцевих
положень Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», здійснюється безкоштовно
інспекціями Державного
архітектурно-будівельного контролю за
результатами технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
споруд об'єктів при наявності
документа, що посвідчує право
власності чи користування земельною
ділянкою, протягом 30 днів з моменту
подачі заяви.

За ч. ч. 2 та 3 ст. 331 Цивільного кодексу
України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації. До
будівництва (створення майна) особа
вважається власником матеріалів,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва (створення
майна).

Пленум Верховного Суду України у
пунктах 7 та 8 постанови «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30.05.2008 року № 7 роз'яснив судам, що у
разі смерті забудовника до завершення
будівництва, його права та обов'язки
входять до складу спадщини лише у тому
разі, якщо будівництво здійснювалось
ним згідно із законом. Якщо ж
спадкодавцем було здійснено самочинне
будівництво, то до спадкоємців
переходить лише право власності на
будівельні матеріали, обладнання тощо,
які були використані в процесі цього
будівництва.

ОСОБА_3 вимог щодо визнання права
власності на будівельні матеріали, які
були використані в процесі самочинного
будівництва спадкодавцем, заявлено не
було, у зв'язку з чим, судом позов
розглянуто в межах заявлених вимог.

Згідно із ч. 3 ст. 10 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, судом першої
інстанції відмовлено в задоволенні
позову.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
відмови в задоволенні позову ОСОБА_3

Однак, судова колегія не погоджується в
повній мірі з мотивувальною частиною
рішення суду, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено,
підтверджується матеріалами справи та
не заперечується сторонами, що
позивачка просить визнати за нею право
власності на спадкове майно по АДРЕСА_1
- прибудову літ. «а1» розміром 6,0 х 4,0 м.,
прибудову літ. «а5» розміром 1,53 х 2,42 м.,
які є самочинно збудованими і гараж
літ. «Д» розміром 5,52 х 3,40 м., який
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 19.06.2012 року,
виданого позивачці, увійшов до складу
спадщини (а. с. 4, 48, 69) та розподілити
спадкове майно, яке складається з
самочинно збудованих прибудов між нею
та відповідачем.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Згідно з матеріалами справи позивачка
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 19.06.2012 року є
власником гаражу літ. «Д» розміром 5,52 х
3,40 м. по АДРЕСА_1 (а. с. 4-5, 48, 69) і це її
право не оспорюється відповідачем
відповідно до його заперечень на позов
(а. с. 158-159) та документ, який засвідчує
право власності позивачки на вказаний
гараж не втрачено, докази протилежного
в матеріалах справи відсутні.

Туму суд першої інстанції правильно
дійшов до висновку про відсутність
підстав для повторного визнання права
власності за позивачкою на зазначений
гараж.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

В судовому засіданні встановлено,
підтверджується матеріалами справи та
не заперечується сторонами, що
прибудова літ. «а1» розміром 6,0 х 4,0 м.,
прибудова літ. «а5» розміром 1,53 х 2,42 м.,
на які позивачка просить визнати за нею
право власності як на спадкове майно та
розподілити їх як спадкове майно є
самочинно збудованими спадкодавцем
ОСОБА_5

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України,
особа, яка здійснила самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Як роз'яснено в п. 6 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)», право власності на
самочинно збудовані житлові будинки,
будівлі, споруди, інше нерухоме майно
не набувають як особи, які здійснили це
будівництво, так і їхні спадкоємці.
Права спадкоємців щодо самочинно
збудованого майна визначається судом
відповідно до положень статті 1218 ЦК та
з урахуванням роз'яснень, наданих у
пункті 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 2008 року № 7
«Про судову практику у справах про
спадкування».

Тобто, на вказані самочинні прибудови,
на які позивачка просить визнати право
власності, як на спадкове майно, не
виникло право власності як у
спадкодавця так і не виникає право
власності у спадкоємців, оскільки ці
самочинні прибудови не є об'єктами
цивільно-правових відносин та не
можуть входити до спадкового майна
відповідно до ст. 1218 ЦК України, а також
не можуть і розподілятися між
спадкоємцями як спадкове майно.

Тому в задоволенні позовних вимог
позивачки, в цій частині, необхідно
відмовити саме з цих підстав.

Висновки суду першої інстанції
стосовно порядку визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно та стосовно доказів
надання земельної ділянки під
самочинно збудованими прибудовами не
мають правового значення, враховуючи
предмет позовних вимог, в зв'язку з чим
мотивувальну частину рішення суду, в
цій частині необхідно частково
змінити.

Як роз'яснено в п. п. 7. 8 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
30.05.2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування», якщо
спадкодавцем було здійснено самочинне
будівництво (частина перша статті 376 ЦК)
до спадкоємців переходить право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва. Якщо
будівництво здійснювалося згідно із
законом, то у разі смерті забудовника
до завершення будівництва його права
та обов'язки як забудовника входять до
складу спадщини.

Тобто, при самочинному будівництві до
спадкоємців переходить лише право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва, а якщо
будівництво здійснювалося згідно із
законом, то до складу спадщини входять
лише права та обов'язки спадкодавця як
забудовника.

Тому суд першої інстанції правильно
дійшов до висновку, що позивачкою вимог
щодо визнання права власності на
будівельні матеріали, які були
використані в процесі самочинного
будівництва спадкодавцем, заявлено не
було, у зв'язку з чим, судом позов
розглянуто в межах заявлених вимог (ст.
11 ЦПК України), також позивачкою не
заявлялися позовні вимоги щодо
визнання її права як забудовника в
порядку спадкування, що вбачається з
позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги стосовно
надання земельної ділянки під спірні
самочинні прибудови, судова колегія не
приймає до уваги, оскільки
мотивувальна частина оскаржуваного
рішення суду, змінена в цій частині.

Також судова колегія не приймає до
уваги доводи апеляційної скарги
стосовно повторного визнання за
позивачкою права власності на гараж
під літ. «Д», оскільки, як зазначено
вище, відсутні підстави відповідно до
ст. 392 ЦК України для визнання за
позивачкою права власності на вказаний
гараж, який належить їй на праві
власності на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом від 19.06.2012
року (а. с. 4-5).

Судова колегія також не приймає до
уваги доводи апеляційної скарги що
відповідно до ст. 376 ЦК України та
положень п. 6 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» суд має право визнати
право власності на самочинно збудовані
споруди, якщо для цієї мети виділена
земельна ділянка.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до позовної заяви позивачка
просила визнати право власності на
самочинно збудовані прибудови як
спадкове майно, однак вказані
прибудови є самочинними та не ввійшли
до складу спадкового майна, з чого
виходив і суд першої інстанції.

Також судова колегія не приймає до
уваги доводи апеляційної скарги
стосовно того, що судом першої
інстанції не було прийнято до уваги
жодного судового рішення, які набрали
чинності та, якими встановлені певні
обставини по справі, оскільки висновки
суду першої інстанції, враховуючи
позовні вимоги позивачки, не
суперечать тим обставинам, на які
посилається апелянтка, які встановлені
іншими судовими рішеннями по справі.

Інші доводи апеляційної скарги судова
колегія також не приймає до уваги,
враховуючи вищевикладене та, оскільки
вони не спростовують висновки суду
першої інстанції, що не позбавляє права
позивачку при наявності підстав з
урахуванням наведеного звернутися з
позовом до суду відповідно до п. п. 7, 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову
практику у справах про спадкування».

Таким чином, судова колегія частково
погоджується з доводами апеляційної
скарги, в частині щодо часткового
обґрунтування рішення суду та не
погоджується з доводами апеляційної
скарги, в частині висновків, на
підставі вищезазначеного, а
мотивувальна частина рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 31.07.2014 року, враховуючи вище
наведене, підлягає частковій зміні, в
іншій частині рішення підлягає
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Змінити частково мотивувальну
частину рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 31.07.2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб
без самостійних вимог на предмет спору
- КП «Білгород-Дністровське БТІ»,
Білгород-Дністровської державної
нотаріальної контори Одеської області
про визнання права власності на
спадкове майно, яке є самочинно
збудованим.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області
О.Д. Варикаша

О.А. Ступаков

А.П.
Бабій