Справа № 204/2814/2014-ц
Провадження № 2/204/1552/2014 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2014 року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючої судді
Самсонової В.В.

при секретарі
Власенко О.О.

за участю позивачки
ОСОБА_1

за участю відповідачки
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору дарування
недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2014 року позивачка звернулася
до суду з позовом, в якому просила
Договір дарування від 31 січня 1995 року
на 141/400 частини домоволодіння АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визнати
недійсним. В обґрунтування позову
позивачка вказала на те, що рішенням
суду Красногвардійського району м.
Дніпропетровська від 03 липня 1978 року
був розділ домоволодіння АДРЕСА_1. У
вищевказаному домоволодінні
розташовані два житлових будинки А-1 та
Б-1. За рішенням суду від 03 липня 1978 року
будинок Б-1 було виділено родині
Заривняк нині ОСОБА_4, а будинок А-1 було
виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Суд
зобов'язав ОСОБА_5 у будинку А-1 закрити
чотири дверні отвори , а ОСОБА_3 суд
зобов'язав сплатити гроші в сумі 574
рубля за майно ОСОБА_5, для розділу
будинку А-1 на дві квартири. Рішення
суду від 03 липня 1978 року набрало
законну силу. Позивачка звернулась до
ОСОБА_3 про виконання суду, коли був
судовий виконавець, ОСОБА_3 відповіла
«коли зберу гроші». Позивачка
добровільно виконала рішення суду від
03 липня 1978 року, у будинку А-1 закрила
чотири дверні отвори і будинок А-1 став
мати дві квартири: номери один та один -
А, що підтверджується технічним
паспортом від 07 грудня 1978 року. ОСОБА_3
померла у серпні 2005 року. Рішення суду
від 03 липня 1978 року ОСОБА_3 не виконана,
тобто не купила майно на суму 574 рубля і
у ОСОБА_3 не наступило правової
підстави у володінні своєю часткою у
будинку А-1. В жовтні 2007 року позивачка
звернулась до Красногвардійського
суду з позовом про звільнення її майна
у будинку А-1. Вимоги поставила ОСОБА_2,
дочці ОСОБА_3 На її позов ОСОБА_2 подала
заперечення від 01 березня 2010 року, у
яких не вказано і не додано документ
про виконання рішення суду від 03.07.1978
року. У запереченні також вказано та
додано договір дарування № 3-123 від 31
січня 1995 року, згідно якого ОСОБА_3
подарувала ОСОБА_2 141/400 частин
домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право особистої
власності на домоволодіння, виданого
виконкомом Красногвардійської райради
від 17.12.1987 року. Це свідоцтво є оманним
тому, що ОСОБА_3 не надала виконкому
документ про купівлю майна у будинку
А-1. До суду ОСОБА_2 не зверталась. У
запереченні від 01.03.2010 року не вказано и
не додано рішення суду про визнання за
ОСОБА_2 права у будинку А-1
домоволодіння № 16 по вул. Меренкова в м.
Дніпропетровськ.

Позивачка в судовому засіданні свої
позовні вимоги підтримала та просила
задовольнити в повному обсязі,
посилалася на обставини викладені в
позовній заяві.

Відповідачка в судовому засіданні
заперечувала проти задоволення
позовних вимог позивачки та просила
відмовити їй в повному обсязі. При
цьому, вказувала на рішення суду, якими
були врегульовані відносини між
власниками спірного домоволодіння та
вказала, що позивачці було відомо про
спірний договір, але до теперішнього
часу вона його не оскаржувала до суду,
тому вона пропустила строк звернення
до суду з даним позовом.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали
справи, суд вважає, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають по наступним
підставам.

У судовому засіданні встановлено, що
відповідачка ОСОБА_2 отримала частину
домоволодіння 1-А у розмірі 141/400 частини
по АДРЕСА_1 від ОСОБА_3 згідно Договору
дарування від 31 січня 1995 року. Крім
цього, на підставі рішення
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 21.02.2005 року
позивачці ОСОБА_1 належить 18/100
домоволодіння АДРЕСА_1, ОСОБА_6 належить
70/100 домоволодіння АДРЕСА_1,
відповідачці ОСОБА_2 належить 12/100
домоволодіння АДРЕСА_1. Домоволодіння
розташоване на земельній ділянці
площею 599,0 кв.м. Рішенням
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 18.12.2002 року між
трьома співвласниками: ОСОБА_2, ОСОБА_1 і
ОСОБА_6 визначений порядок
користування земельною ділянкою і
визначені земельна ділянка спільного
користування. Рішення набрало законної
сили. Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
27 грудня 2006 року, у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_4
про усунення перешкод у користуванні
домоволодіння, де позивачка просила
зобов'язати відповідачку зменшити
розмір ганку до 1,27 кв.м та усунути
межові огорожі, у задоволенні позову
відмовлено. Рішення набрало чинності.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, вищевказані обставини встановлені
судовими рішеннями, які набрали
законної сили. Тому, доказуванню
вищевказані обставини не підлягають.

Крім того, стороною спірного Договору
дарування від 31.01.1995 року є ОСОБА_3.
Сторони в судовому засіданні
повідомили суд, що ОСОБА_3 померла в 2005
році. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України,
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Так, сторони в судовому засіданні не
заперечували факту смерті ОСОБА_3 в 2005
році. Тому, доказуванню вищевказані
обставини не підлягають.

Позивачка вважає, що вищевказаний
Договір дарування від 31.01.1995 року не
відповідає вимогам ч. 4 ст. 722 ЦК України,
у зв'язку з чим його необхідно визнати
недійсним.

Відповідачка в судовому засіданні
просила відмовити позивачці в
задоволенні її позовних вимог,
оскільки нею пропущений встановлений
законом строк звернення до суду з
даними позовними вимогами.

Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалась або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Позивачка в судовому засіданні
повідомила, що їй було відомо про
спірний договір з 2010 року, коли
Красногвардійським районним судом м.
Дніпропетровська розглядалася справа
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Виконавчого комітету
Красногвардійської у місті
Дніпропетровську ради, треті особи:
ОСОБА_4, ВАТ «Дніпрогаз» про усунення
перешкод у користуванні приватною
власністю.

Таким чином, позивачка з 2010 року знала
про існування спірного Договору
дарування від 31.01.1995 року, проте, до суду
вона звернулася лише в квітні 2014 року.
Тобто, через чотири роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК
України, якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК
України, суд вважає, що до поважних
підстав пропуску строку слід відносити
лише ті обставини, які є об'єктивно
непереборними та не залежать від
волевиявлення сторони та пов'язані з
дійсними істотними перешкодами чи
труднощами для своєчасного звернення
до суду з відповідним позовом.

Судом не було встановлено поважних
причин пропущення позовної давності
позивачкою для оспорювання спірного
Договору дарування від 31.01.1995 року, у
зв'язку з чим судом не вбачається
обставин для задоволення даного
позову.

Крім того, відповідно до п. п. 1, 4
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
(в редакції 2003 року), цей Кодекс набирає
чинності з 1 січня 2004 року. Положення
зазначеного кодексу застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності.

При цьому, позивачка як на підставу
своїх позовних вимог посилається на ч. 4
ст. 722 ЦК України, хоча спірний договір
був укладений 31.01.1995 року, під час дії ЦК
Української ССР (чинного на той час).

Крім того, в своїх поясненнях позивачка
посилалася на те, що нотаріуса, який
посвідчив спірний договір, ввели в
оману. При цьому, позивачка не
зазначила статті ЦК України, якими
регулюються дані правовідносини,
оскільки суд згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК
України - розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Також, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Але позивачкою не було надано суду
належних доказів того, що нотаріуса,
який посвідчив спірний договір, ввели в
оману. Крім того, позивачка, оспорює
договір дарування, по якому не є
стороною.

За таких обставин, з урахуванням всього
вищевказаного, суд вважає необхідним
відмовити позивачці в задоволенні її
позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 3, 15, 16, 256, 257, 261, 267, 722 ЦК України, п.
п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК (в редакції 2003 року), ст. ст.
10, 11, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору дарування
недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В.
Самсонова