Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2014 року Оболонський районний
суд м. Києва в складі:

головуючої Скрипник О.Г.

при секретарі Верес Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання
договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У липні місяці 2014 року ОСОБА_1
звернулася до Оболонського районного
суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, про
визнання договору дарування квартири
АДРЕСА_1, укладеного 11 грудня 2009 року,
недійсним.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначила, що укладаючи
договір дарування вказаної вище
квартири, вона мала на меті укладення
договору довічного утримання, оскільки
є людиною похилого віку та за станом
здоров»я потребує сторонньої допомоги
та догляду.

У 2008 році відповідачка запропонувала
їй свої послуги щодо забезпечення
догляду, харчування та утримання житла,
на які позивачка погодилася.

Позивачка зазначає, що після укладення
договору дарування квартири,
відповідачка забезпечувала її
продуктами харчування, медикаментами,
проте починаючи з осені 2012 року
перестала спілкуватися з позивачем,
свої обіцянки по догляду та надання
допомоги в побуті не виконувала.

Посилаючись на те, що укладений договір
дарування спірної квартири не
відповідав її внутрішній волі щодо
правової природи й змісту правочину,
просила на підставі ст.203, 215, ч.1 ст. 229 ЦК
України визнати його недійсним, як
укладеним внаслідок помилки.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав, просив його
задовольнити.

Відповідачка, її представник позов не
визнали, просили відмовити у
задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_2 суду пояснила, що з позивачем по
справі вони познайомилися давно в с.
Головурів Бориспільського району
Київської області, оскільки були
сусідами, позивачка на праві власності
мала житловий будинок, до якого кожного
літа приїздила відпочивати, та який в
1993 році продала сусідці. Незважаючи на
це, з дозволу набувача будинку,
позивачка кожного літа приїздила в
село, проживала в цьому будинку,
підтримувала з відповідачем дружні
відносини, відповідачка забезпечувала
її сільгосппродуктами та молочними
продуктами.

В 2008 році позивачка склала на ОСОБА_3,
яка доводиться матір»ю відповідача
заповіт на спірну квартиру. Пізніше
позивачка почала умовляти відповідача
укласти з нею договір дарування цієї
квартири взамін на здійснення догляду
за позивачкою та її забезпеченням.
Після довгих умовлянь позивачка та
відповідач уклали договір дарування
квартири.

Відповідачка вказує, що весь цей час
вона дотримувалася домовленостей,
позивачку з квартири не виселяла,
забезпечувала продуктами харчування,
сплачувала позивачу по 500, 0 грн
щомісячно на оплату комунальних
послуг.

У зв'язку з тяжкою хворобою
відповідача, лікування якої
потребувало великих затрат, з березня
місяця 2014 року відповідачка та її
сім»я перестали забезпечувати
позивача продуктами харчування та
сплачувати їй грошові кошти у розмірі
500, 0 грн щомісячно на утримання
квартири. З цього часу відносини у
позивача та відповідача погіршилися,
позивачка на телефонні дзвінки не
відповідає, з відповідачем не
спілкується.

Зважаючи на те, що договір дарування
відповідав внутрішній волі позивача та
відповідача, був спрямований на
реальне настання правових наслідків,
відповідачка просила відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши думку учасників судового
процесу, дослідивши письмові докази,
суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого 14.08.1996 року Двадцять
першою київською державною
нотаріальною конторою,
зареєстрованого 27.09.2008 року в
Київському міському бюро технічної
інвентаризації позивачка була
власником двокімнатної квартири
АДРЕСА_1.

Крім того, позивачці на праві власності
належав житловий будинок АДРЕСА_2, який
вона 22.11.1993 року відчужила на користь
іншої особи.

11 грудня 2009 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
посвідчений державним нотаріусом
Одинадцятої київської державної
нотаріальної контори Ковалевською Н.В.
за реєстровим № 8-3540. Згідно з текстом
договору, його підписано у присутності
нотаріуса, особи сторін установлено,
їхню дієздатність та належність
позивачці квартири, що відчужується,
перевірено, зміст ст.ст.182, 210, 215-220, 225,
228-236, 316, 317 державним нотаріусом
роз»яснено.

Допитана в судовому засіданні
державний нотаріус Одинадцятої
київської державної нотаріальної
контори, Ковалевська Н.В. суду пояснила,
що оспорюваний договір дарування
квартири відповідав внутрішній волі
позивача. Під час укладення договору
державний нотаріус роз»яснила
позивачу про правові наслідки, які
настають після укладення договору
дарування. Вважає, що договір дарування
квартири був укладений з дотриманням
вимог ЦК України.

В судовому засіданні встановлено, що
починаючи з дня укладення договору та
до осені 2012 року відповідачка
приїздила до позивача, яка
продовжувала проживати за адресою
АДРЕСА_1, забезпечувала її продуктами
харчування, сплачувала по 500, 0 грн
щомісячно. З осені 2012 року відповідачка
перестала приїздити до позивача, її
утримувати.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона є
жителем с. Головурів, позивачку знала
ще за життя її мами, але краще узнала
близько 10 років тому, що вона частенько
заходила до неї. Пояснила що якось
позивачка зайшла до них, плакала,
казала що її образила сусідка, казала
що переоформить квартиру на них,
сказала що складе заповіт, але вони не
погоджувались на це. Пізніше позивачка
умовляла її і доньку взяти її квартиру
у власність і казала що за це багато не
вимагає, потрібно буде лише трохи
допомагати їй матеріально, доглядати
за могилками. Пояснила також що її сім'я
давала позивачці молоко, продукти з
городу, їздили до неї в Київ і там також
надавали допомогу проте цим літом
позивачка відмовилась від допомоги.

Свідок з боку відповідачки ОСОБА_5, який
є чоловіком відповідачки пояснив суду
наступне. Про договір дарування він
знає зі слів дружини. Спочатку
відповідачка відмовлялась від
укладання цього договору, а потім
погодилась. У позивачки були дружні
стосунки з сім'єю відповідачки,
оскільки відповідачка допомагала
позивачці «з городу». Про умови
договору дарування він не чув, але знає
що квартира була подарована його
дружині для того, щоб вона після смерті
позивачки поховала її, доглянула за
могилою. Вказує що продукти його сім'я
возила позивачці до 2014 року. Коли його
дружина хворіла, він сам возив
продукти позивачці рази два на місяць.
Також він за дорученням дружини
щомісяця передавав позивачці 500
гривень на оплату комунальних послуг
за квартиру.

Свідок з боку позивачки, ОСОБА_6,
жителька села Головурів, показала суду
наступне. Знає позивачку і
відповідачку та її сім'ю приблизно з 1982
року, зі сторонами в неї гарні
сусідські відносини. В 1993 році свідок
купила у позивачки в цьому селі будинок
по АДРЕСА_2, проте позивачка з дозволу
свідка, позивачка щорічно з травня по
вересень місяць користується цим
будинком. Позивачка стала дружити з
відповідачкою та її сім'єю з 2008 року.

Влітку 2008 року свідок була присутня
при розмові сторін, коли відповідачка
пропанувала позивачці, знаючи, що та є
одинокою та хворою людиною, залишити на
неї або на її матір заповіт. А за це вони
будуть утримувати її, забезпечувати
продуктами, надавати будь-яку іншу
допомогу. Знає зі слів обох сторін, що
саме на таких умовах позивачка восени
2008 року склала заповіт на маті
відповідачки, І сама бачила і знає про
це зі слів обох сторін, що на виконання
цієї домовленості і відповідачка і її
сім'я допомагали позивачці,
забезпечували продуктами харчування,
ліками, молоком, возили на машині до
Києва або з Києва. А приблизно у кінці
літа 2009 року відповідачка, при цьому
свідку повідомила позивачку що
дізналась про те, що заповіт можна в
будь-який час скасувати, а тому вона
буде допомагати позивачці лише за
умови, що та передасть їй київську
квартиру у власність. А наприкінці
грудня 2009 року відповідачка сказала що
позивачка подарувала їй квартиру за
умови що вона буде до кінця життя
утримувати її. Навесні 2010 року і сама
позивачка повідомила свідку що
подарувала квартиру відповідачці на
умовах що та буде допомагати їй і
доглядати за нею до кінця життя. Також
позивачка на запитання свідка ще у 2009
році пояснила, що вона консультувалась
з грамотною людиною і та пояснила їй, що
якщо вона подарує квартиру, то
обдарована буде зобов'язана доглядати
її. Про те що цей договір дарування не
покладає на відповідачку будь-яких
зобов'язань по відношенню до позивачки
остання не знала. Свідок також пояснила
суду, що відповідачка до восени 2012 року
виконувала свої зобов'язання по
відношенню до позивачки, допомагала їй,
забезпечувала продуктами харчування. А
на початку вересня 2012 року
відповідачка в присутності свідка,
сказала позивачці, що за квартиру вона
вже відпрацювала і більше допомагати
не буде.

Свідок з боку позивачки, ОСОБА_7
показала суду наступне. Знає позивачку
з 1995 року, між ними склались дружні
стосунки, часто ходять одна до одної в
гості. ОСОБА_1 часто хворіє. В кінці 2008
року позивачка повідомила їй що
зробила заповіт на своїх сусідів по
селу, тому що ця сім'я зобов'язалась
допомагати їй продуктами, піклуватись
про неї і доглядати до самої смерті.
Знає і сама бачила що ця сім'я привозила
позивачці продукти харчування. На
початку 2009 року, коли вона була у
позивачки, до неї приїхали
відповідачка з мамою, які в розмові
казали, що оскільки ОСОБА_1 зробила на
них заповіт, то тепер вона є членом
їхньої сім'ї і вони будуть піклуватись
про неї до самої смерті, допомагати
продуктами харчування, доглядати за
нею. І вони виконували ці обіцянки по
допомозі. Також вона бачила
відповідачку в квартирі позивачки і в
вересні 2009 року, коли відповідачка
привезла продукти харчування і сказала
що хоче щоб за допомогу, оскільки
заповіт можна скасувати, позивачка
передала їй квартиру у власність і тоді
вона і її сім'я буде і в подальшому
допомагати їй. Ця розмова між ними була
в доброзичливій формі і вони дійшли до
згоди. Коли ОСОБА_2 поїхала, позивачка
сказала свідку що в неї немає іншого
виходу як погодитись на пропозицію
ОСОБА_2, так як їй одній в її віці і при
її хворобах жити тяжко, а ОСОБА_2
порядна людина і вона їй довіряє.
Пізніше позивачка розповіла свідку, що
наприкінці 2009 року подарувала квартиру
ОСОБА_2 за умови що та буде до її смерті
піклуватись про неї. Знає що
відповідачка до восени 2012 року
виконувала свої зобов'язання,
допомагала позивачці продуктами, а
потім припинила допомогу.

Свідок з боку позивачки, ОСОБА_9
показала суду наступне. Знає позивачку
з 1985 року, разом працювали на БАМі.
Свідок пояснила що за фахом вона є
лікарем і знає що позивачка дуже хвора
людина, одинока. Вона шукала людей, яки
б допомагали їй, доглядали за нею. Знає
що восени 2008 року позивачка склала
заповіт на свою сусідку в селі
Головурів, де позивачка щорічно
проживала з травня по вересень. Заповіт
склала за домовленості про те, що ця
сусідка та її дочка ОСОБА_2 будуть їй
допомагати, забезпечувати продуктами
харчування, ліками, а у випадку хвороби,
доглядати. Знає, що ці люди виконували
ці свої зобов'язання та що ОСОБА_2
восени 2009 року поставила перед
позивачкою умову про те, що буде і далі
забезпечувати її продуктами
харчування і всіляко допомагати, лише
за умови що відповідачка подарує їй
квартиру.

Відповідачка вимушена була погодитись
на ці умови і наприкінці 2009 року
подарувала квартиру відповідачці, за
умови довічного утримання її.
Напередодні укладання договору
дарування позивачка розповіла свідку,
що консультувалась з грамотною людиною
і та людина сказала, що укладання
договору дарування є гарантія догляду
за нею з боку обдарованого. Свідок
також пояснила суду, що другий раз
бачила відповідачку навесні 2012 року,
коли та привезла позивачці продукти
харчування, в тому числі молоко, сир, а з
восени 2012 року відповідачка перестала
допомагати позивачці.

Згідно із ч.3 ст.203 ЦК
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, установлених
законом (ч.1 ст.229 ЦК).

З роз'яснень, які викладено в п.19
постанови Пленуму ВС «Про судову
практику розгляду справ про визнання
правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9,
убачається, що правочин, учинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент учинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також те,
що вона має істотне значення. Помилка,
допущена внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін, не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність. Виходячи зі
змісту стст.203, 717 ЦК, договір дарування
вважається укладеним, якщо сторони
мають повне уявлення не тільки про
предмет договору, а й досягли згоди про
всі його істотні умови. Договір, що
встановлює обов'язок обдаровуваного
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування,
правовою метою якого є передача
власником свого майна у власність
іншої особи без отримання взаємної
винагороди. З показів свідків та
пояснень самої відповідачки
вбачається, що після укладення
договору дарування квартири
відповідачка утримувала позивача,
доглядала за нею.

Оцінюючи покази свідків, інші
докази в їх сукупності, суд дійшов
висновку, що під час укладення
договору дарування квартири АДРЕСА_1
позивачка неправильно сприймала
фактичні обставини правочину, що
вплинуло на її волевиявлення. Під час
укладення договору про безоплатну
передачу у власність відповідачу
квартири, яка є її єдиним житлом,
позивачка, як особа похилого віку, яка
за станом здоров»я потребує
стороннього догляду та матеріальної
допомоги, погоджувалася на передачу
відповідачу у власність нерухомого
майна лише за умови довічного
утримання та укладаючи договір
дарування помилялася щодо правової
природи правочину прав та обов'язків,
які виникнуть після його укладення нею
та відповідачем.

Отже, укладаючи спірний договір
дарування, позивачка мала на меті
отримати від відповідача необхідну
допомогу та догляд і не мала наміру
дарувати квартиру сторонній людині, що
свідчить про укладення договору під
впливом помилки.

За таких підстав суд вважає, що договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід визнати
недійсним, а тому позов підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст.203, 215, 216, 229, 777 ЦК
України, ст.ст.10, 60, 215-218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання
договору дарування недійсним -
задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1
та ОСОБА_2, посвідчений державним
нотаріусом Одинадцятої київської
державної нотаріальної контори,
Ковалевською Н.В. 11 грудня 2009 року за
реєстровим № 8-3540.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва протягом 10
днів з дня його проголошення шляхом
подання в зазначений строк апеляційної
скарги через Оболонський районний суд
м. Києва. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя
О.Г.Скрипник