У Х В А Л А

іменем україни

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Наумчука М. І.,

Мостової Г. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Балабинська селищна рада
Запорізького району Запорізької
області, про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
приведення у попередній стан земельної
ділянки шляхом знесення самовільно
побудованих споруд (будівель), за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 22 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні належною їй
земельною ділянкою, яка розташована по
АДРЕСА_1, приведення цієї земельної
ділянки у попередній стан шляхом
знесення самовільно побудованих
споруд (будівель).

Посилалась на те, що відповідачка
порушила межу суміжного
землекористування, самовільно
побудувала на належній їй земельній
ділянці гараж, сараї та насадила
дерева, у зв'язку з чим чинить їй
перешкоди у користуванні вказаною
земельною ділянкою.

Рішенням Запорізького районного
суду Запорізької області від 29 січня 2014
року позов задоволено.

ОСОБА_3 усунуто перешкоди у
користуванні земельною ділянкою, яка
розташована по АДРЕСА_1, шляхом
зобов'язання ОСОБА_4 знести самовільно
збудовані нею сараї, позначені у
технічному паспорті під літ. «Д» та літ.
«Е», а також літ. «Г» - гараж,
розташований по АДРЕСА_2, поклавши усі
витрати зі зносу на відповідача.

У випадку, якщо ОСОБА_4 не виконає
рішення суду протягом одного місяця
після набрання ним законної сили, то
ОСОБА_3 вправі зробити знос двох сараїв,
позначених у технічному паспорті під
літ. «Д» та літ. «Е», а також літ. «Г» -
гаражу, розташованого за адресою:
АДРЕСА_2, своїми діями, з наступним
стягненням витрат з ОСОБА_4

Зобов'язано ОСОБА_4 відновити межу,
яка поділяє земельні ділянки АДРЕСА_1 і
АДРЕСА_2, відповідно до даних
земельно-кадастрової документації.

Зобов'язано ОСОБА_4 пересадити
дерева на відстань 3-х метрів, а кущі на
відстань 1-го метра від межі, яка
поділяє земельні ділянки АДРЕСА_1 і
АДРЕСА_2.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 22 квітня
2014 року рішення Запорізького
районного суду Запорізької області від
29 січня 2014 року скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі
ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом
норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, ухвалене у справі
рішення апеляційного суду просить
скасувати та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, посилаючись на приписи ст. ст. 95,
152 ЗК України, ст. 376 ЦК України, суд
першої інстанції виходив із того, що
самочинним будівництвом гаража, двох
сараїв та насадженням дерев, які
проведені відповідачем, порушуються
права позивача, як власника суміжного
домоволодіння з прибудинковими
спорудами та земельної ділянки.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
позивач у суді не довів обставин, на які
посилався як на обґрунтування своїх
вимог.

Проте з такими висновками
апеляційного суду повністю погодитись
не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 є власниками суміжних
будинковолодінь та земельних ділянок,
які розташовані по АДРЕСА_1.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 95 ЗК
України землекористувачі мають право
споруджувати жилі будинки, виробничі
та інші будівлі і споруди, а
п. «г» ч. 1 ст. 96 ЗК України
встановлено обов'язок не порушувати
прав власників суміжних земельних
ділянок та землекористувачів.

Згідно з ч. 1 ст. 103 ЗК України
власники та землекористувачі
земельних ділянок повинні обирати такі
способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо).

Згідно зі ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Підпунктом 3.25 Державних будівельних
норм 360-92** «Містобудування. Планування
і забудова міських і сільських
поселень» встановлено, що для догляду
за будівлями і здійснення їх поточного
ремонту відстань до межі сусідньої
ділянки від найбільш виступної
конструкції стіни треба приймати не
менше 1,0 м. При цьому повинно бути
забезпечене влаштування необхідних
інженерно-технічних заходів, що
запобігатимуть стіканню атмосферних
опадів з покрівель та карнизів
будівель на територію суміжних
ділянок.

Обґрунтовуючи підстави позову,
позивач посилався на те, що на межі
суміжних земельних ділянок
відповідачем самовільно збудовано
гараж та два сараї, що порушує її права
на користування наданою земельною
ділянкою. Крім того, кореневища
насаджених відповідачем дерев та кущів
проникають на земельну ділянку
позивача, а дерева ростуть у
безпосередній близькості до межі
ділянки, внаслідок чого створюють їй
незручності в обслуговуванні будинку.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи
рішення про відсутність підстав для
знесення гаража та двох сараїв,
апеляційний суд виходив із того, що
вказані споруди збудовані
відповідачем не на земельній ділянці
позивача, а на їх межі. Крім того,
спірний гараж відповідача примикає до
гаража позивача, тому два гаражі, які
фактично збудовані сторонами, є єдиним
комплексом, оскільки мають спільну
стіну та один дах, що не суперечить
приписам будівельних норм та правил.

У той же час на порушення приписів
ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не
звернув уваги на те, що відповідно до
технічного паспорта на житловий
будинок АДРЕСА_2, який на праві
власності належить відповідачу,
виконаного Орендним підприємством
Запорізького міжміського бюро
технічної інвентаризації від 07 грудня
2009 року, мають місце самовільно
збудовані господарські будівлі.
Зокрема, сараї літ. «Д» та літ. «Е»
побудовані на межі суміжних земельних
ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а гараж літ.
«Г» виступає на належну позивачу
земельну ділянку (а. с. 57).

Зазначене також підтверджується і
актом обстеження земельних ділянок
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 від 11 липня 2011 року,
складеним Балабинською селищною радою
Запорізького району Запорізької
області. Крім зазначеного, цим актом
також встановлено і те, що фактичне
використання відповідачем земельних
ділянок на теперішній час не
відповідає розмірам, вказаним у
технічних паспортах (а. с. 55-56).

Крім того, роблячи висновок про те,
що спірний гараж літ. «Г», який
побудований відповідачем, становить
єдиний комплекс із гаражем позивача,
оскільки вони мають спільну стіну та
один дах, на порушення приписів
ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не
з'ясував, із яких будівельних
матеріалів ці гаражі побудовані та чи
може за наявності окремих технічних
паспортів, у кожному із яких зазначені
гаражі як окремі господарські будівлі,
побудований відповідачем гараж літ.
«Г» становити єдиний комплекс із
гаражем позивача. У матеріалах справи
відсутні будь-які докази спільного
будівництва сторонами вказаних
гаражів.

Крім того, відмовляючи в
задоволенні позову ОСОБА_3 в частині
покладання обов'язку на ОСОБА_4 з
пересадження кущів та дерев,
апеляційний суд з цього приводу ніяких
мотивів не навів, оцінки наданим
доказам не надав.

З огляду на таке апеляційний суд,
скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи ОСОБА_3 у
позові, дійшов передчасного висновку
про безпідставність позову.

Порушення апеляційним судом при
розгляді справи норм процесуального
права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для її
правильного вирішення, тому ухвалене
рішення апеляційного суду не може
вважатись законним і обґрунтованим та
в силу ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Запорізької області від 22 квітня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

Г. І. Мостова

М. І. Наумчук

Д. О. Остапчук