РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року Київський
районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді
Губської Я.В.

при секретарі
Снісаренко І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк» про визнання
договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

21.10.2014 року ОСОБА_1 звернувся з
позовом до суду до публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк» (
надалі ПАТ «ОТП Банк») про визнання
договору недійсним. Уточнивши позовні
вимоги, просить визнати недійсними
договір про надання кредитної лінії №
CrL-SME 708/301/2008 від 28 липня 2008 року,
додатковий договір № 1 від 18 серпня 2010
року та додатковий договір № 2 від 26
квітня 2011 року до договору № CrL-SME
708/301/2008 від 28 липня 2008 року та
застосувати наслідки недійсності
правочину.

В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що 25.05.2007 року між ним та ЗАТ
«ОТП Банк» був укладений договір про
надання кредитної лінії № CrL-SME 708/301/2008
від 28 липня 2008 року. Також, 18.08.2010 року
укладено додатковий договір №1 та 26
квітня 2011 року додатковий договір №2.
Зазначає, що при укладенні договорів
відповідачем не було надано всю
необхідну інформацію з приводу
отримання кредиту, а саме не було
надано кредитодавцем в письмовій формі
повної інформації про умови
кредитування, а також орієнтовану
сукупну вартість кредиту, яка
надається перед укладенням кредитного
договору, що є порушенням ч. 2 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» та відповідно до ч. 2 ст. 19
даного закону є підприємницькою
практикою, що вводить в оману. Також,
договори укладено з порушенням вимог
Закону України „Про захист прав
споживачів" та Правил про надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затверджених
Постановою Правління Національного
Банку України № 168 від 10 травня 2007 року,
в частині недотримання істотних умов,
які обов'язкові для кредитних
договорів, чим були порушені права як
споживача фінансових послуг. Умови
зазначених договорів не містять
відомостей щодо детального розпису
загальної вартості кредиту, як цього
вимагає ч.4 ст.11 Закону України „Про
захист прав споживачів", а графіки
повернення кредиту та сплати процентів
по спірним договорам не було укладено
взагалі, що є порушенням норм Правил
НБУ про надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту № 168 від 10 травня 2007 року, а отже
при укладені договору кредиту
недодержана така істотна умова, як
укладання зазначеного графіку. Крім
того, при підписанні оскаржуваних
договорів жодних довіреностей, які б
підтверджували право службових осіб
діяти від імені ПАТ «ОТП Банк» та
вчиняти від його імені правочини,
позивачу надано не було. Зазначена
обставина викликає у нього сумнів
відносно того, чи були взагалі особи,
які від імені банку підписали договори
уповноважені на їх підписання.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав з
підстав, викладених в уточненій
позовній заяві та просив задовольнити
позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог, зазначаючи
про те, що порушень чинного
законодавства при укладенні
оскаржуваних договорів з боку
відповідача не було і підстав для
визнання недійсними цих договорів у
суду немає. Також, в судовому засіданні
в обґрунтування своїх заперечень
представник позивача надала до суду
виписку по особовому рахунку, кредитні
заявки на видачу кредиту, графіки
повернення кредиту та сплати
відсотків, розрахунок орієнтовної
сукупної вартості кредиту, з якими
позивач був ознайомлений та на яких
знаходиться його підпис. Також, подала
до суду заяви про застосування строків
позовної давності та наслідків
недійсності правочину.

Суд, вислухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

В судовому засіданні встановлено, що
25.05.2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк»
був укладений договір про надання
кредитної лінії № CrL-SME 708/301/2008 від 28
липня 2008 року. Також, 18.08.2010 року між
ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» був укладений
додатковий договір №1 та 26 квітня 2011
року додатковий договір №2. ( а.с. 4-28).

Звертаючись з позовом до суду позивач
посилається на порушення при
укладанні договорів вимог ч. 2, ч.4 ст. 11,
ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист
прав споживачів», Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, Правил НБУ про
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, ст.ст. 203, 216,
237-239 ЦК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа зобов'язується
надати грошові кошти позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно вимог ст. 526,530 ЦК України
зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог ЦК України у
встановлений строк.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦПК України
зміст правочину не може суперечити
Цивільному кодексу, актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
ч.ч.1-3,5-6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.2 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: 1) особу та
місцезнаходження кредитодавця; 2)
кредитні умови, зокрема: а) мету, для
якої споживчий кредит може бути
витрачений; б) форми його забезпечення;
в) наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями споживача; г)
тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д) орієнтовну
сукупну вартість кредиту (в
процентному значенні та грошовому
виразі) з урахуванням відсоткової
ставки за кредитом та вартості всіх
послуг (реєстратора, нотаріуса,
страховика, оцінювача тощо), пов'язаних
з одержанням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту; е) строк, на який кредит може
бути одержаний; є) варіанти повернення
кредиту, включаючи кількість платежів,
їх частоту та обсяги; ж) можливість
дострокового повернення кредиту та
його умови; з) необхідність здійснення
оцінки майна та, якщо така оцінка є
необхідною, яким вона здійснюється; и)
податковий режим сплати відсотків та
про державні субсидії, на які споживач
має право, або відомості про те, від
кого споживач може одержати докладнішу
інформацію; і) переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування.

Посилання позивача про те, що ОСОБА_1
під час укладання договорів не було
надано всю необхідну інформацію з
приводу отримання кредиту є
необґрунтованим та спростовується
дослідженими в судовому засіданні
матеріалами.

Так, до суду надані представником
позивача графіки повернення кредиту
та сплати відсотків з підписом ОСОБА_1,
розрахунок орієнтовної вартості
кредиту з підписом ОСОБА_1, копії
кредитних заявок ОСОБА_1 на видачу
грошових коштів, виписки по рахунку
позивача.

Таким чином, порушень прав позивача
при укладенні договорів, на які він
посилається в позові та які зазначені
в Законі України «Про захист прав
споживачів» судом під час розгляді
справи не встановлено.

Також, суд вважає за необхідне
зазначити, що Закон України "Про захист
прав споживачів» установлює загальні
підстави відповідальності за
порушення прав споживачів. Однак
відносини, що виникають із договорів
кредитування, відносяться до
договірних відносин, які регулюються
насамперед нормами цивільного
законодавства.

В судовому засіданні представник
відповідача також вказав на те, що
позичальник під час укладання
основного договору та додаткових
договорів в повній мірі був
ознайомлений з умовами надання
кредиту, в тому числі вартістю кредиту,
його особливостями, перевагами та
недоліками, а також іншою інформацією
згідно з вимогами законодавства, вся
надана інформація йому цілком була
зрозуміла та не потребувала
додаткового тлумачення, ніяких
заперечень з боку позивача під час
укладання не надавалось.

Договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
кредитора і позичальника та з
урахуванням вимог цивільного та
банківського законодавства та правил.
Одним із загальних принципів
цивільного законодавства є принцип
свободи договору, який знайшов своє
відображення у ст. ст. 3, 627 ЦК України.
Свобода договору включає в себе й
вільне визначення сторонами його умов,
де фіксуються взаємні права та
обов'язки учасників.

Згідно вимог ст. 526,530 ЦК України
зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог ЦК України у
встановлений строк.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання, а за правилами
ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.

Отримуючи кредит, позивач не пред'являв
до відповідача вимог щодо зміни
кредитування, порядку та строків
сплати кредиту, інших умов
кредитування, надання додаткової
інформації. Зазначені умови
кредитного договору є суттєвими і
оговорені в самому договорі, а його
форма та зміст відповідають положенням
ст. 203 ЦК України.

До подання позовної заяви позивач
погоджувався із всіма умовами
укладеного із Банком кредитного
договору, про що свідчать факти
повернення ним кредитних коштів разом
із нарахованими відсотками, хоча і
допускаючи прострочення платежів.

Судом встановлено та підтверджується
випискою по рахунку позивача, наданої
до суду, що позивач ОСОБА_1 отримавши
кредитні кошти в ПАТ «ОТП Банк»
тривалий час сплачував за їх
користування і лише після пред'явлення
до нього вимог про стягнення
заборгованості за кредитом звернувся з
позовом до відповідача про визнання
недійсними договорів. Суд вважає також
необґрунтованими і доводи позивача
щодо введення його в оману при
підписання договорів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно роз'яснень, викладених в
Постанові Пленуму Верховного суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину, ознакою обману є умисел у
діях однієї із сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка
діяла під впливом обману. Обман щодо
мотивів правочину не має істотного
значення.

В судовому засіданні не знайшли свого
підтвердження доводи позивача про те,
що ПАТ «ОТП Банк» або його працівники
навмисно ввели позивача в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
при підписанні договорів. Посилання
позивача на відсутність при укладенні
договорів довіреностей та повноважень
представників відповідача при
укладенні угод також є голослівним та
поданими без достатніх на то підстав.

Отже, зупинивши свій вибір на «ОТП
Банк» , позивач погодився на умови
надання кредиту як такі, що його
влаштовували. Банк не примушував, не
нав'язував своїх послуг позивачеві та
не вимагав укладення договору. Це була
ініціатива особисто позивача.

Таким чином, аналізуючи
вищезазначене, судом встановлено, що
при підписанні кредитного договору,
всі передбачені чинним законодавством
вимоги для укладення договору були
дотримані, договір містить всі
передбачені чинним законодавством
відомості, дотримано всіх вимог щодо
змісту та форми його укладення, а тому
не вбачається підстав стверджувати про
невідповідність його умов вимогам
законодавства, на що позивач
посилається у своїй позовній заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд вважає, що доводи
позивача не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, є
недоведеними, та не ґрунтуються на
законі, у зв'язку з чим суд відмовляє у
їх задоволенні в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60. 212. 213, 215, 218 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк» про визнання
недійсними договору про надання
кредитної лінії № CrL-SME 708/301/2008 від 28
липня 2008 року, додаткового договору № 1
від 18 серпня 2010 року та додаткового
договору № 2 від 26 квітня 2011 року до
договору № CrL-SME 708/301/2008 від 28 липня 2008
року та застосування наслідків
недійсності правочину - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя :