Справа № 296/4159/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" вересня 2014 р.

м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира
у складі:

головуючого - судді Маслак В.П.,

при секретарі Давиденко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Житомирі цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЕкономКомфорт" про
визнання договорів недійсними та
стягнення коштів,-

В С Т А
Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про
визнання недійсними договорів , що
укладені з ТОВ "ЕкономКомфорт". В
обгрунтування позову вказав, що 19.09.2013р.
уклав з відповідачем договір №01701/13,
відповідно до якого адміністратор
(відповідач) за згодою іншої сторони -
учасника (позивача) зобов'язується за
плату вчинити від імені та за рахунок
останнього певні юридичні дії,
спрямовані на придбання товару,
визначеного в додатку №1 до договору, а
саме: отримання в позику 100 000,00грн. для
придбання нерухомості. Цього ж дня між
сторонами укладено договір №01701,
предметом якого є дбайливе оформлення
договору та надання інформаційних
послуг. На виконання договору позивач
сплатив відповідачу 7000,00грн. 19.09.2013р.
між сторонами укладено договір №01703/13,
відповідно до якого відповідач
зобов'язався за плату вчиняти від імені
та за рахунок позивача певні юридичні
дії спрямовані на придбання товару, а
саме: отримання в позику 150 000,00грн. для
придбання нерухомості. Згідно договору
№01703, предметом якого є дбайливе
оформлення договору та надання
інформаційних послуг, позивач сплатив
відповідачу 10500,00грн. Позивач зазначав,
що умови вищезазначених договорів є
такими, що не відповідають положенням
Закону України «Про захист прав
споживачів», оскільки мають істотний
дисбаланс прав та обов'язків сторін.
Умови договорів, зокрема щодо оплати
послуг, позивач вважає
несправедливими, а тому згідно ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів» просить визнати договори
недійсними. Як підставу визнання
договорів №01701/13, №01703/13 недійсними
вказує ст.227 ЦК України, оскільки
відповідач здійснює свою діяльність
без спеціального дозволу - ліцензії. До
спірних правовідносин позивач просить
застосувати реституцію (абз.1 ч.1 ст.216
ЦПК України).

В запереченнях на позовну заяву від
23.06.2014р. відповідач вказав, що сторони
на власний розсуд врегулювали умови
договорів, а тому посилання позивача на
те, що вони суперечать Закону України
«Про захист прав споживачів» є
безпідставними. Позивач не є
професійним учасником ринку
фінансових послуг, а тому дія Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» не поширюється на
професійну діяльність ТОВ
"ЕкономКомфорт".

В судове засідання представник
позивача не з'явилася, надіслала заяву
про розгляд справи без її участі,
позовні вимоги підтримує у повному
обсязі.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, в запереченнях
на позовну заяву просив розглядати
справу без його участі та відмовити в
позові у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи в
межах заявлених позовних вимог, вважає
позов таким, що підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.09.2013р. між ТОВ
"ЕкономКомфорт" (адміністратор) та
ОСОБА_1 (учасник) укладено договори
№01701/13 та №01703/13, згідно п.1.1 яких
передбачено, що одна сторона
адміністратор за згодою іншої сторони
учасника, зобов'язується за плату
вчинити від імені та за рахунок
останнього певні юридичні дії,
спрямовані на придбання товару,
визначеного в додатку №1 до договорів
(нерухомості), в тому числі:

а) сформувати групу учасників,
забезпечити її адміністрування;

б) присвоїти та повідомити учаснику
його номер групи та персональний код у
групі;

в) організовувати та проводити
розподіли Свідоцтв;

г) здійснити оплату товару на користь
учасника та/або надати учаснику
відповідну суму у позику;

д) надавати інші послуги та здійснювати
інші правочини, погоджені сторонами, у
порядку та в строки, передбачені цим
договором та додатковою угодою до
нього.

Згідно з додатком № 1 до Договору №01701/13
від 19.09.2013р. позивач взяв на себе
зобов'язання вносити на рахунок
відповідача щомісячні внески,
передбачені угодою, що складаються: з
чистого платежу-555,56 грн.,
адміністративних витрат - 150,00грн.,
основного платежу - 705,56 грн. та
товарного платежу, що становить 7% від
вартості позики.

Додатком № 1 до Договору №01703/13 від
19.09.2013р. передбачено, що позивач взяв на
себе зобов'язання вносити на рахунок
відповідача щомісячні внески,
передбачені угодою, що складаються: з
чистого платежу-833,33 грн.,
адміністративних витрат - 250,00грн.,
основного платежу - 1058,33 грн. та
товарного платежу, що становить 7% від
вартості позики.

Крім того, цього ж дня 19.09.2013р. між
сторонами також укладено договори №
01701 та №01703 у відповідності до яких
позивач доручає, а відповідач приймає
на себе зобов'язання за плату
здійснити наступні дії: забезпечити
дбайливе оформлення Договору про
участь у програмі для Замовника
(позивача) з дотриманням вимог чинного
законодавства; надавати інформаційні,
консультаційні, роз'яснювальні та
довідкові послуги з питань діяльності
та подальшої участі Замовника
(позивача) у програмі.

Згідно п.2.1 договору № 01701 сторони
дійшли згоди, що оплата наданих послуг
є договірною, виражається у
процентному відношенні у розмірі 7% від
вартості цільової позики і становить
7000,00грн.

У відповідності до п.2.1 договору № 01703
сторони дійшли згоди, що оплата наданих
послуг є договірною, виражається у
процентному відношенні у розмірі 7% від
вартості цільової позики і становить
10500,00грн.

На виконання умов вказаних договорів
позивач сплатив TOB «ЕкономКомфорт»
7000,00грн. та 10500,00грн., що стверджується
квитанціями від 19.09.2013р.

Вивчивши зміст оспорюваних договорів
та умови програми "ЕкономКомфорт"
(додаток №2 до договору №01703/13 від
19.09.2013р.), суд приходить до висновку, що
послуга, яку за умовами договорів
передбачено надати ОСОБА_1 за своєю
суттю є фінансовою послугою у виді
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах (ст.4 ч.1
п.111 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг»), оскільки послуги,
які є предметом договорів,
здійснюються шляхом створення
адміністратором груп учасників та
формування фонду групи для придбання
на користь та за рахунок учасників
бажаних товарів та/або отримання
відповідної суми у позику, із
проведенням розподілу права на
отримання товару чи позики відповідно
до визначеної процедури.

Така діяльність, підпадає під
визначення п.1.2 Ліцензійних умов
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах
(затвердж. розпорядженням Національної
комісії, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг 09.10.2012 № 1676), згідно якого
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групі -
фінансова послуга, що надається
ліцензіатом і передбачає залучення
грошових коштів учасників групи,
об'єднання цих коштів з метою придбання
та розподілу товарів між учасниками
групи.

Нормою ст.34 ч.1 п.4 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
передбачено обов'язковість отримання
ліцензії у Національній комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг, у разі
здійснення діяльності з надання
будь-яких фінансових послуг, що
передбачають пряме або опосередковане
залучення фінансових активів від
фізичних осіб.

Згідно договорів №01701/13 та №01703/13 від
19.09.2013р. передбачено залучення коштів
фізичної особи. Отже, для здійснення
відповідачем діяльності, що стала
предметом вказаних договорів,
необхідно мати ліцензію.

Відповідно до листа Національної
комісії, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг від 28.03.2014р. №2583/16-12, ТОВ
"ЕкономКомфорт" ліцензії на надання
фінансових послуг не отримувало.

Отже, згідно з нормою ч.1 та ст.227 ЦК
України є підстави для визнання
недійсними договорів №01701/13 та №01703/13
від 19.09.2013р., як таких, що вчинено
юридичною особою без відповідного
дозволу (ліцензії).

Далі, з обставин справи вбачається, що
відповідач пропонуючи позивачу
надання фінансової послуги, укладає
групу договорів, при тому, що позивач,
як споживач послуги і так має право, без
укладення договорів № 01701 та №01703 на
отримання повної інформації про
послугу та її виконавця, згідно із ст.4
ч.1 п.4 Закону України «Про захист прав
споживачів».

Відповідно до ч.2 ст.627 ЦК у договорах за
участю фізичної особи -споживача
враховуються вимоги законодавства про
захист прав споживачів.

Самі по собі послуги, що є предметом
договорів № 01701 та №01703, позивачу не
потрібні, в разі неможливості
досягнення основної мети відносин із
відповідачем - отримання позики.

Предметом договорів № 01701 та №01703 є:
забезпечення дбайливого оформлення
Договору про участь у програмі для
Замовника (позивача) з дотриманням
вимог чинного законодавства; надання
інформаційних, консультаційних,
роз'яснювальних та довідкових послуг з
питань діяльності та подальшої участі
Замовника (позивача) у програмі.

Роз»яснення стороні договору умов, на
яких інша сторона погоджується його
укласти, а також вчинення нею дій,
пов»язаних з його укладенням, згідно
положень чинного законодавства, не
може вважатися наданям послуг,
оскільки є необхідною складовою для
укладання угоди.

Згідно п.2.1 договорів № 01701 та №01703
вартість вказаних послуг становила
7000,00грн. та 10500,00грн.

Такі умови договорів та вартість
наданих послуг, суд вважає
несправедливими, оскільки відповідно
до ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист
прав споживачів» є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст.18 Закону України «Про
захист прав споживача», якщо положення
договору визнано несправедливим,
включаючи ціну договору, таке
положення може бути змінено або
визнано недійсним. У разі коли зміна
положення або визнання його недійсним
зумовлює зміну інших положень
договору, на вимогу споживача: такі
положення також підлягають зміні; або
договір може бути визнаним недійсним у
цілому.

Отже, згідно ч.1 ст.203 є підстави для
визнання недійсними договорів №01701,
№01703 від 19.09.2013р., як так таких, що
вчинено з порушенням ст.18 Закону
України «Про захист прав споживача».

З урахуванням вищезазначеного, до
спірних правовідносин підлягають
застосуванню положення ст.216 ЦПК
України, а тому підлягають поверненню
позивачу кошти у сумі 17 500,00грн., що були
перераховані відповідачу на виконання
договорів №01701 та №01703 від 19.09.2013р.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 60, 88, 208-209, 212 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір №01701/13,
укладений 19.09.2013р. між ОСОБА_1 та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ЕкономКомфорт".

Визнати недійсним договір №01703/13,
укладений 19.09.2013р. між ОСОБА_1 та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ЕкономКомфорт".

Визнати недійсним договір №01701,
укладений 19.09.2013р. між ОСОБА_1 та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ЕкономКомфорт".

Визнати недійсним договір №01703,
укладений 19.09.2013р. між ОСОБА_1 та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ЕкономКомфорт".

Стягнути з Товариством з обмеженою
відповідальністю "ЕкономКомфорт"
(, адреса: м.Житомир, м-н
Путятинський, 2 оф.618) на користь ОСОБА_1
(АДРЕСА_1) кошти в розмірі 17 500,00грн. та
243,60грн. судового збору.

Стягнути з Товариством з обмеженою
відповідальністю "ЕкономКомфорт"
(, адреса: м.Житомир, м-н
Путятинський, 2 оф.618) в рахунок
державного бюджету 243,60грн. судового
збору за пред'явлення вимоги
немайнового характеру.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Житомирської
області через Корольовський районний
суд міста Житомира шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня отримання копії рішення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Суддя
В. П. Маслак