АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач: Корчевний Г.В.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного Г.В.,

Суддів Лапчевської О.Ф., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Івченко О.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, про виселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 26 вересня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, про виселення - задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, малолітню ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», р/р № 0001, , МФО №305299 судовий збір у розмірі 114 (сто чотирнадцять) гривень 70 (сімдесят) копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Посилається, що суд неповно з'ясував обставини справи, дав невірну оцінку доказів по справі.

Зазначає, що через фінансові труднощі відповідачів дійсно утворилася заборгованість по кредиту, однак не в такій сумі, крім того позивачем не надано точних розрахунків по погашенню кредиту, залишку тіла кредиту та процентів за користування кредитом.

Вказує, що рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва від 03 квітня 2013 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 квітня 2012року (на яке посилається суд в оскаржуваному рішенні) про виселення ОСОБА_1 та інших осіб зі спірної квартири, скасовано, та ухвалено нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що вимога про звільнення іпотечного житла відповідачам не направлялася. Крім того, малолітня дитина проживає в квартирі зі свого народження, 2001 року, і таким чином договір іпотеки, укладений між батьками та банком без відповідного дозволу Органу опіки та піклування є нікчемним правочином.

Вважає, що спірна квартира не може бути примусово стягнута (відчужена без згоди власника) на підставі норм ст. 1 ч. 1 Закону України №1304-VI «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набув чинності 03.06.2014 р., однак судом не був застосований. Оскільки іншого житла у власності апелянтів немає, виселення суперечить нормам вказаного закону.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає її такою, що підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Згідно п. 6 цього Пленуму Верховного Суду України, якщо докази у справі зібрані в порядку, передбаченому ст.ст. 132, 133, 140 і ч. 4 ст. 191 ЦПК України, суд може обґрунтувати ними рішення лише за умови, якщо вони були ним оголошені в судовому засіданні, пред'явлені для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, та дослідженні в сукупності з іншими доказами. При ухваленні рішення суд, відповідно до ст. 212 ЦПК України, оцінює докази з урахуванням вимог ст.ст. 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість.

У відповідності до п. 11 вказаного Пленуму Верховного Суду України, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з одночасним порушенням норм процесуального права, в зв'язку з чим підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, з огляду на таке.

Судом першої інстанцій встановлено, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 20 жовтня 2006 року було укладено кредитний договір № KIVPGK01550561, предметом якого було надання ОСОБА_1 кредиту у вигляді кредитної лінії у сумі 73170,00 доларів США із розрахунку 10,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19 жовтня 2026 року (а.с. 6-8).

В якості забезпечення виконання зобов'язання за договором кредиту №KIVPGK01550561 від 20 жовтня 2006 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 20 жовтня 2006 року було укладено договір іпотеки № KIVPGK01550561, згідно з умовами якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до даного договору, вищезгадана квартира належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмета іпотеки становить 433 704,00 гривень. Згідно з п. 12.9 договору іпотеки особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки дали згоду на їх виселення. У п. 12.10 іпотекодавцем засвідчено, що станом на 20 жовтня 2006 року у вказаній квартирі не зареєстровані малолітні та неповнолітні діти, що підтверджується довідкою форми № 3, виданої ЖЕК № 504 від 06 жовтня 2006 року (а.с. 9-11).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 квітня 2012 року у справі № 2-2048/2012 за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, залишеним в цій частині без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2014 року, позов задоволено та звернено стягнення на квартиру квартири АДРЕСА_1, шляхом її продажу з укладанням від імені ПАТ «КБ «ПриватБанк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Відповідно до листа-вимоги від 16 травня 2014 року позивач ПАТ «КБ «ПриватБанк» повідомляв відповідача ОСОБА_1 про необхідність звільнення займаної нею та всіма членами її сім'ї квартири АДРЕСА_1, у тридцяти денний строк з дня отримання вимоги (а.с. 14-17).

Згідно з даними довідки форми № 3, виданої ЖЕК № 504 від 08 січня 2014 року, за адресою: квартира АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с. 126).

Положеннями ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

За даних обставин, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх малолітня дитина ОСОБА_4 на даний час проживають у квартирі АДРЕСА_1, тобто фактично відмовляються виконати вимогу іпотекодержателя - ПАТ «КБ «ПриватБанк» про звільнення займаного ними житлового приміщення у позасудовому порядку і за таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про виселення відповідачів та їх малолітньої дитини з квартири АДРЕСА_1 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на таке.

Доказом неналежного виконання позичальником своїх договірних зобов'язань і наявність боргу підтверджується наявними у матеріалах справи документами, наданим позивачем рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26.04.2012 р. про звернення стягнення на предмет іпотеки, якими підтверджується заявлений банком розмір загального боргу позичальника.

Разом з тим, 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304 - VII від 03.06.2014 р.

Відповідно до ч. 1 цього Закону визначено, що протягом його дії:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом, кредит, який надавався ОСОБА_1 банком, є кредитом в іноземній валюті, та на його забезпечення ОСОБА_1 було передано, як іпотекодавцем, житлову квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,80 кв. м., житловою площею 27,20 кв. м.

З наданих суду апеляційної інстанції витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що у вказаному реєстрі відсутні відомості про наявність речових прав на нерухоме майно відповідачів та їх малолітньої дитини.

Таким чином, відповідно до ч. 1 цього Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304 - VII від 03.06.2014 р., не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, а саме житлова квартира АДРЕСА_1, яке вважається предметом застави.

З огляду на те, що судом першої інстанції не було застосовано закон, який підлягав застосуванню, рішення суду першої інстанції про виселення відповідачів підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За таких обставин, обов'язок відділу Оболонського РВ ГУ ДМС України в м. Києві щодо зняття з реєстрації відповідача на підставі рішення суду про виселення встановлений на законодавчому рівні та не потребує додаткового підтвердження у судовому порядку.

Враховуючи скасування судового рішення про виселення відповідачів, позовні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за адресою: квартирі АДРЕСА_1, задоволенню теж не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присудив до стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 114,70 грн.

З огляду на скасування вказаного рішення, судові витрати підлягають стягненню з позивача в дохід держави.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає, щооскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з одночасним порушенням норм процесуального права, в зв'язку з чим підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 361-365 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, про виселення - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», р/р № 0001, , МФО №305299 на користь держави судовий збір у розмірі 114 (сто чотирнадцять) гривень 70 (сімдесят) копійок.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: