АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Провадження № 22-ц/774/6701/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Дубовенко І. Г. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року м.
Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів -
Глущенко Н.Г., Пищиди М.М.

при секретарі - Бец Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 19 травня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської
обласної ради, третя особа - Головне
управління державної казначейської
служби у Дніпропетровській області,
про визнання нечинним рішення про
звільнення та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 19 травня 2014 року відмовлено
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Дніпропетровської обласної ради, третя
особа - Головне управління державної
казначейської служби у
Дніпропетровській області, про
визнання нечинним рішення про
звільнення та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин справи, що мають
значення для справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, суд вважає
за необхідне апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без
змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції
встановив, що рішенням Новомосковської
районної ради 16 березня 2007 року № 20-7/V
ОСОБА_2 був призначений на посаду
головного лікаря Новомосковської
центральної районної лікарні.

30 серпня 2007 року головою
Новомосковської районної ради було
прийняте розпорядження № 296,
відповідно до якого ОСОБА_2 був
призначений головним лікарем
Новомосковської центральної районної
лікарні з 30 серпня 2007 року і в той же
день між Новомосковською районною
радою, що являлася органом управління
майном, та позивачем був укладений
трудовий договір № 17, відповідно до
якого ОСОБА_2 призначається на посаду
головного лікаря Новомосковської
центральної районної лікарні і з ним
укладається трудовий договір на строк
з 30 серпня 2007 року по 30 серпня 2012 року.
Зазначені обставини встановлені
рішеннями Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області у справі № 2-276/11 від 16 лютого 2012
року та апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19 лютого
2013 року у цій же справі.

Також рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 16 лютого 2012 року
розпорядження голови Новомосковської
районної ради № 28-к від 14 квітня 2009 року
про звільнення ОСОБА_2 з займаної
посади головного лікаря КЗ
«Новомосковська центральна районна
лікарня» на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП
України визнано незаконним та
зобов'язано Дніпропетровську обласну
раду поновити його на посаді головного
лікаря КЗ «Новомосковська центральна
районна лікарня».

Рішення суду першої інстанції в
цій частині рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19 лютого
2013 року залишено без змін.

Рішенням Дніпропетровської
обласної ради № 457-19/VI від 21 червня 2013
року згідно п. 3 ОСОБА_2, головного
лікаря КЗ «Новомосковська центральна
районна лікарня» Дніпропетровської
обласної ради, 26 червня 2013 року
відповідно до п. 6 ст. 40 КЗпП України
звільнено.

Про вищезазначене рішення
позивачу стало відомо 09 липня 2014 року.

Відповідно до вимог ст.ст. 233, 234
ЦПК України працівник може звернутися
з заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки. У разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених ст. 233 цього Кодексу,
районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

Таким чином, суд дійшов
правильного висновку про те, що строк
звернення до суду з позовом про
визнання звільнення незаконним
пропущений з поважних причин, а тому
підлягає поновленню.

Цим же рішенням Дніпропетровської
обласної ради № 457-19/VI від 21 червня 2013
року згідно п. 2 ОСОБА_3 поновлено на
посаді головного лікаря КЗ
«Новомосковська центральна районна
лікарня» Дніпропетровської обласної
ради» 27 червня 2013 року за рішенням суду.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 40
КЗпП України - трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випадку
поновлення на роботі працівника, який
раніше виконував цю роботу.

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України -
звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Відповідно до п. 20 ст. 43 Закону
України «Про місцеве самоврядування»
виключно на пленарних засіданнях
обласної ради вирішуються питання
вирішення в установленому законом
порядку питань щодо управління
об'єктами спільної власності
територіальних громад сіл, селищ, міст,
районів у містах, що перебувають в
управлінні районних і обласних рад;
призначення і звільнення їх
керівників.

Враховуючи те, що до повноважень
відповідача належить питання
призначення та звільнення лише
керівника КЗ «Новомосковська
центральна районна лікарня»
Дніпропетровської обласної ради,
можливості запропонувати іншу роботу в
цій установі не існує, а в розумінні ч. 2
ст. 40 КЗпП України така робота повинна
бути запропонована лише в цій же
установі, то відповідач, відповідно, до
діючого законодавства, був позбавлений
можливості запропонувати головному
лікарю КЗ «Новомосковська центральна
районна лікарня» Дніпропетровської
обласної ради ОСОБА_2 будь-яку іншу
роботу в цій же установі.

В судовому засіданні встановлено,
що ОСОБА_3 займав посаду головного
лікаря КЗ «Новомосковська центральна
районна лікарня» раніше до позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60
ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

З'ясувавши всі обставини справи
та надані сторонами докази, суд дійшов
правильного висновку про те, що
посилання позивача та його
представника на те, що рішення
відповідача щодо звільнення ОСОБА_2 на
підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України є
незаконним - є безпідставними, а
позовні вимоги щодо визнання рішення
відповідача про звільнення ОСОБА_2 від
21 червня 2013 року нечинним - такими, що не
підлягають задоволенню.

Не можуть бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції доводи апеляційної скарги
про те, що судом не з'ясовано обставин
поновлення на роботі попереднього
головного лікаря комунального закладу.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, що
пов'язані з вимогами щодо незаконного
звільнення, суд обґрунтовано виходив з
того, що фінансування працівників КЗ
«Новомосковська центральна районна
лікарня» Дніпропетровської обласної
ради відбувається через розпорядника
коштів за рахунок обласного бюджету, а
тому, в разі визнання звільнення ОСОБА_2
незаконним, середній заробіток за час
вимушеного прогулу повинен
стягуватися не з відповідача, а з КЗ
«Новомосковська центральна районна
лікарня» Дніпропетровської обласної
ради.

Зазначені обставини фінансування вже
були предметом розгляду та встановлені
також рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області у справі №
2-276/11 від 19 лютого 2013 року. Представнику
відповідача в судовому засіданні
роз'яснювалися вимоги ст. 33 ЦПК України,
однак той зазначив, що позовні вимоги і
в цій частині вірно заявлені до
Дніпропетровської обласної ради та
вважав саме її належним відповідачем.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 16 лютого 2012 року в частині
поновлення ОСОБА_2 на посаді головного
лікаря КЗ «Новомосковська центральна
районна лікарня» залишено без змін,
рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19 лютого
2013 року.

Рішенням Дніпропетровської
обласної ради № 457-19/VI від 21 червня 2013
року згідно п. 3 ОСОБА_2, головного
лікаря КЗ «Новомосковська центральна
районна лікарня» Дніпропетровської
обласної ради, 26 червня 2013 року
відповідно до п. 6 ст. 40 КЗпП України
звільнено.

Суду апеляційної інстанції надано
документи відносно трудового спору
попереднього головного лікаря цього
закладу, із яких вбачається, що було
прийняте рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 18 травня 2010 року щодо
поновлення ОСОБА_3 на посаді головного
лікаря КЗ «Новомосковська центральна
районна лікарня» (а.с.150-156). Тобто це
рішення прийняте ще до поновлення на
роботі ОСОБА_2

Відповідно до цього рішення ухвалою
Новомосковського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 18 квітня
2013 року було замінено сторону у
виконавчому провадженні щодо
поновлення ОСОБА_3 на посаді головного
лікаря, де боржником стала
Дніпропетровська обласна рада.
(а.с.157-159).

Враховуючи вищенаведене, вимоги ст.ст.
232, 233, 234, 235 КЗпП України суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2

Доводи позивача, зазначені в
апеляційній скарзі про неповне
з'ясування судом обставин справи, що
мають значення для справи,
необґрунтовані та спростовуються
наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи висновків суду не
спростовують, а із матеріалів справи
вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК
України підстави для скасування чи
зміни судового рішення відсутні, і
оскаржуване рішення судом першої
інстанції ухвалене із додержанням норм
процесуального права та у
відповідності із нормами
матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 19 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
двадцятиденний строк у касаційному
порядку.

Судді: