Ухвала

іменем україни

03 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Чернівецької
прокуратури з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері в інтересах
держави Україна - Державного концерну
«Укроборонпром» в особі органу,
уповноваженого здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах,
Державного підприємства
«Науково-технічний комплекс «Завод
точної механіки» до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору
зберігання та відшкодування витрат за
зберігання майна, за касаційною
скаргою Чернівецької прокуратури з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері на рішення
Кам'янець-Подільського міськрайонного
суду Хмельницької області від 06 травня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 17 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Чернівецька
прокуратура з нагляду за додержанням
законів воєнній сфері в інтересах
держави - Державного концерну
«Укроборонпром» в особі органу,
уповноваженого здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах,
Державного підприємства
«Науково-технічний комплекс «Завод
точної механіки» (далі - ДП «НТК «Завод
точної механіки») звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору зберігання від 26
квітня 2013 року № 06/02-61 та відшкодування
витрат на зберігання майна в сумі 67 000
грн.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що 26 квітня
2013 року між ОСОБА_3 та ДП «НТК «Завод
точної механіки» був укладений
вищевказаний договір, згідно з яким
останнє взяло на себе зобов'язання з
безоплатного зберігання майна,
належного ОСОБА_3, а саме: катера
«Галеон-290», автомобіля «Мерседес-116»,
автомобіля «Волга ГАЗ-21».

На день укладення договору директором
ДП «НТК «Завод точної механіки» був
ОСОБА_3, проте підписаний він т.в.о.
директора ОСОБА_5, який діяв в
межах наданих йому повноважень
ОСОБА_3

Між тим ОСОБА_5, перебуваючи на посаді
технічного директора, не мав права
підписувати спірний договір, оскільки
на цю посаду концерном він не
призначався.

Згідно з актом ревізії
фінансово-господарської діяльності ДП
«НТК «Завод точної механіки» за період
з 01 грудня 2011 року до 01 серпня
2013 року витрати на зберігання майна
відповідно до договору зберігання від
26 квітня 2013 року № 06/02-61 за місяць
склали 13 400 грн в місяць.

Посилаючись на те, що підприємство
недоотримало доходу на загальну суму 67
000 грн, прокуратура просила
задовольнити позов.

Рішенням Кам'янець-Подільського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 06 травня 2014 року, залишеним
без зміни ухвалою апеляційного суду
Хмельницької області від 17 червня 2014
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі прокурор з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері
просить скасувати рішення та ухвалу
судів попередніх інстанцій, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Згідно з ч. 1 ст. 936 ЦК України за
договором зберігання одна сторона
(зберігач) зобов'язується зберігати
річ, яка передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Отже, договір зберігання є
зобов'язанням, де існують певні права
та обов'язки обох сторін. Зберігач,
зокрема, зобов'язаний забезпечити
зберігання майна і повернути його
іншій стороні, яка, у свою чергу,
зобов'язана після закінчення строку,
зазначеного охоронцем, взяти назад
здане нею на зберігання майно і
відшкодувати зберігачеві витрати.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що 26 квітня 2013 року між
ОСОБА_3 та ДП «НТК «Завод точної
механіки» в особі т.в.о. директора
ОСОБА_5 було укладено договір
зберігання № 06/02-61, згідно з яким ДП
«НТК «Завод точної механіки» взяло на
себе зобов'язання з безоплатного
зберігання майна, яке зазначене в акті
прийому-передачі від 16 квітня
2013 року, належного ОСОБА_3, а саме:
катера «Галеон-290», автомобіля
«Мерседес-116», автомобіля «Волга ГАЗ-21».

Даний договір з боку ДП «НТК «Завод
точної механіки» підписаний технічним
директором ОСОБА_5

Пунктом 7.5 статуту підприємства
підтверджується відсутність
повноважень у колишнього технічного
директора ДП «НТК «Завод точної
механіки» ОСОБА_5 на підписання такого
договору.

Відповідно до п. 14 ч. 1 розділу 8 статуту
«Концерн відповідно до покладених на
нього завдань надає згоду на
відчуження, оренду, передачу та
списання майна підприємства».

Актом ревізії фінансово-господарської
діяльності ДП «НТК «Завод точної
механіки» за період з 01 грудня 2011 року
до звітного періоду 2013 року (01
серпня 2013 року), проведеної відділом
контролю за здійсненням
фінансово-господарської діяльності
підприємств-учасників Державного
концерну «Укроборонпром» від 12 вересня
2013 року, встановлено, що підприємство
недоотримало доходу на загальну суму
67 000 грн, чим йому нанесено
майнової шкоди (збитків) на вказану
суму.

Також установлено, що 20 травня 2013 року
ОСОБА_3 звернувся до підприємства з
заявою про повернення взятого на
зберігання майна, у задоволенні якої
йому було відмовлено та запропоновано
укласти договір на платній основі.

У червні 2013 року ОСОБА_3 подав позов до
Кам'янець-Подільського міськрайонного
суду Хмельницької області про
повернення речей, що були передані на
зберігання згідно з договором, який був
задоволений рішенням від 18 липня 2013
року.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й апеляційний суд,
вважав, що знаходження майна понад
обумовлений договором строк відбулося
з вини підприємства, тому відповідач не
може нести відповідальність за збитки,
завдані в період неправомірного
утримання майна, і відшкодувати їх.

З такими висновками погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор
зазначав, що ОСОБА_5, перебуваючи на
посаді технічного директора, не мав
права підписувати спірний договір,
оскільки на цю посаду він не
призначався.

Суд, вирішуючи спір, в основу свого
рішення поклав посадову інструкцію
технічного директора, затверджену
директором ДП «НТК «Завод точної
механіки» від 07 листопада 2007 року № 50,
згідно з якою обов'язки директора у
разі його тимчасової відсутності
(відрядження, відпустка, лікарняний)
покладаються на технічного директора
підприємства, й зазначив, що
підписання ОСОБА_5 з боку підприємства
спірного договору зберігання не
суперечить вимогам чинного
законодавства.

Відповідно до наказу ДК
«Укроборонпром» від 13 лютого 2012 року
№ 38 ДП «НТК «Завод точної
механіки» зобов'язане погоджувати всі
договори з концерном перед їх
підписанням.

До матеріалів справи додана копія
вказаного наказу, на якій чітко видно
резолюцію колишнього технічного
директора, підтвердження того, що
підписант знав про порушення з його
боку та відсутність у нього
повноважень.

Суд даний документ залишив поза увагою
та без належного дослідження та оцінки.

Так, вищезгадана норма чітко вказує на
те, що ані директор, ані тимчасово
виконуючий обов'язки директора не
вправі самостійно вирішувати питання
про надання приміщення у користування
третім особам. Відповідно до
оскаржуваного договору зберігання, з
метою належного зберігання переданого
майна, використовувались приміщення
державного підприємства, у зв'язку з
чим останнє понесло матеріальні
витрати, пов'язані із цим зберіганням,
та несло відповідальність за
схоронність переданого майна.

Наявність обмежень у тимчасово
виконуючого обов'язки директора на
вчинення даного правочину передбачена
не лише статутом підприємства, але й
тим, що на момент вчинення
оскаржуваного договору на
підприємстві не був призначений
тимчасово виконуючий обов'язки
директора, відповідно до п. 7.3 статуту -
керівник підприємства призначається
на посаду та звільняється з посади
концерном.

Крім того, наказ про призначення т.в.о.
директора ОСОБА_5, на підставі якого він
мав право виконувати ці обов'язки у
разі тимчасової відсутності директора,
в матеріалах справи взагалі відсутній.

Суд також проігнорував норми ст. 203 ЦК
України, якою встановлено загальні
вимоги до правочину, додержання яких є
необхідними для його чинності, та норми
ст. 215 ЦК України, яка визначає підстави
недійсності правочину, не попередив
про наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій, зокрема не уточнив
позовних вимог в частині підстав та
предмета заявленого позову.

У порушення вимог статей 303, 315 ЦПК
України апеляційний суд на зазначене
уваги також не звернув, належним чином
не перевірив доводів апеляційної
скарги, також у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та залишив без змін
рішення суду першої інстанції.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 336 ЦПК України за
наслідками розгляду касаційної скарги
на рішення суд касаційної інстанції
має право постановити ухвалу про повне
або часткове скасування рішення і
передати справу на новий розгляд до
суду першої або апеляційної інстанції.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що
судом першої інстанції неправильно
застосовані норми матеріального права
й допущені порушення норм
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, і ці
порушення не були усунені апеляційним
судом, судові рішення відповідно до ст.
338 ЦПК України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Чернівецької
прокуратури з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері задовольнити.

Рішення Кам'янець-Подільського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 06 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Хмельницької
області від 17 червня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

Ю.Г. Іваненко