У х в а л а

іменем україни

3 грудня 2014 року м. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Журавель
В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом
Фермерського господарства «Новий
світанок» до Фермерського
господарства «АІС Агро», ОСОБА_3 про
визнання договорів оренди недійсними,

за касаційною скаргою
Фермерського господарства «АІС Агро»,
поданою представником - Мартинюком
Сергієм Івановичем, на рішення
Турійського районного суду Волинської
області від 15 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Волинської області
від 24 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Фермерське
господарство «Новий світанок»
звернулося до суду з позовом до
Фермерського господарства «АІС Агро»,
ОСОБА_3 про визнання договорів оренди
землі недійсними.

Посилалося на те, що ОСОБА_3 на праві
власності належить земельна ділянка
загальною площею 2,10 га, що розташована
в с. Ставки на території Овлочинської
сільської ради. 16 березня 2010 року між
Фермерським господарством «Новий
світанок» та відповідачем ОСОБА_3 був
укладений договір оренди земельної
ділянки загальною площею 1,73 га,
розташованої на території
Овлочинської сільської ради
Турійського району Волинської області,
та зареєстрований в Овлочинській
сільській раді.

15 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та
Фермерським господарством «АІС Агро»
були укладені договори оренди,
відповідно до яких останньому були
передані в оренду земельні ділянки
площею 0,74 га, 0,99 га та 0,37 га. Позивач
вважає, що вказані договори оренди
порушують його права як орендара, тому
просив визнати їх недійсними.

Рішенням Турійського районного суду
Волинської області від 15 травня 2014 року
позовні вимоги задоволено частково.
Визнано недійсними договори оренди
земельної ділянки від 15 жовтня 2013 року,
укладені між ОСОБА_3 та Фермерським
господарством «АІС Агро» на земельні
ділянки площею 0,74 га та 0,99 га. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 24 липня 2014 року рішення
Турійського районного суду Волинської
області від 15 травня 2014 року залишено
без змін.

У касаційній скарзі представник
Фермерського господарства «АІС Агро» -
Мартинюк С.І., просить скасувати
оскаржувані судові рішення попередніх
інстанцій та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що
орендодавець ОСОБА_3, порушуючи право
орендаря Фермерського господарства
«Новий світанок» на користування
орендованого об'єкта, в
односторонньому порядку відмовився
від договору і в період його дії уклав 15
жовтня 2013 року з іншим орендарем нові
договори оренди, а саме: договір оренди
земельної ділянки площею 0,74 га, 0,99 га та
0,37 га, тобто щодо тих самих земельних
ділянок, частина яких знаходиться в
оренді Фермерського господарства
«Новий світанок».

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на праві
власності належить земельна ділянка
загальною площею 2,10 га, що розташована
в с. Ставки на території Овлочинської
сільської ради, що підтверджується
державним актом на право власності на
земельну ділянку серії АБ № 647046.

16 березня 2010 року між Фермерським
господарством «Новий світанок» та
ОСОБА_3 був укладений договір оренди
земельної ділянки загальною площею 1,73
га, розташованої на території
Овлочинської сільської ради
Турійського району Волинської області,
та зареєстрований в Овлочинській
сільській раді.

15 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та
Фермерським господарством «АІС Агро»
були укладені договори оренди,
відповідно до яких останньому були
передані в оренду земельні ділянки
площею 0,74 га, 0,99 га та 0,37 га, що
розташовані біля с. Ставки.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір,
який підлягає державній реєстрації, є
укладеним з моменту державної
реєстрації.

Статтями 14, 18, 20 Закону України «Про
оренду землі» (чинними на момент
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що договір оренди
укладається у письмовій формі і
набуває чинності після його державної
реєстрації, яка проводиться у порядку,
встановленому законом.

Як вбачається з договору оренди
земельної ділянки від 16 березня 2010
року, він зареєстрований у
Овлочинській сільській раді 16 квітня
2010 року за № 18.

Проте суди попередніх інстанцій,
задовольняючи частково позовні вимоги
про визнання договорів оренди
недійсними, не врахували, що наказом
Державного комітету України по
земельних ресурсах від 23 травня 2003 року
№ 135 «Про створення єдиної системи
державної реєстрації земельних
ділянок, нерухомого майна та прав на
них у складі державного земельного
кадастру та удосконалення структури
державного підприємства "Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельних ресурсах", зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 27 травня
2003 року за № 408/7729, установлено, що
реєстрацію земельних ділянок,
нерухомого майна та прав на них,
договорів оренди землі здійснює
Державне підприємство "Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельних ресурсах".

Крім того, суди не звернули уваги, що
оспорювані договори оренди земельної
ділянки містять всі умови та пройшли
державну реєстрацію у Реєстраційній
службі Турійського районного
управління юстиції у Волинській
області.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» зазначено, що відповідно
до частини першої статті 215 ЦК
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину. Не
може бути визнаний недійсним правочин,
який не вчинено. У зв'язку з цим судам
необхідно правильно визначати момент
вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК
тощо). Зокрема, не є укладеними
правочини (договори), у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх укладення (відсутня
згода за всіма істотними умовами
договору; не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Згідно із статтями 210 та
640 ЦК не є вчиненим також правочин у
разі нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації. Встановивши ці
обставини, суд відмовляє в задоволенні
позову про визнання правочину
недійсним. Наслідки недійсності
правочину не застосовуються до
правочину, який не вчинено. Рішенням
суду не може бути зобов'язано сторони
здійснити державну реєстрацію
правочину, оскільки це суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства - свободі договору (пункт
3 частини першої статті 3 ЦК). Норма
частини третьої статті 182 ЦК щодо
можливості оскарження до суду відмови
у державній реєстрації, ухилення від
державної реєстрації, відмови від
надання інформації про реєстрацію
застосовується лише щодо дій
(бездіяльності) органів, які здійснюють
таку реєстрацію. Вимога про визнання
правочину (договору) неукладеним не
відповідає можливим способам захисту
цивільних прав та інтересів,
передбачених законом. Суди мають
відмовляти в позові з такою вимогою. У
цьому разі можуть заявлятися лише
вимоги, передбачені главою 83 Книги
п'ятої ЦК.

У свою чергу апеляційний суд на
зазначене уваги не звернув і помилково
погодився з висновком місцевого суду
про захист порушеного права позивача в
обраний ним спосіб.

За таких обставин, коли фактичні
обставини належним чином не
встановлені та не перевірені,
неправильно застосовані норми
матеріального права, ухвалені у справі
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Фермерського
господарства «АІС Агро» задовольнити
частково.

Рішення Турійського районного суду
Волинської області від 15 травня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 24 липня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді:Є.П.
Євграфова О.І. Євтушенко В.І. Журавель
Ю.Г. Іваненко