У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Колодійчука В.М.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,
Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до Міжгірської районної спілки
споживчих товариств, треті особи:
Міжгірське міське споживче товариство,
Управління Пенсійного фонду України в
Ужгородському районі Закарпатської
області про стягнення заробітної плати
за вимушений прогул, стягнення
моральної шкоди, за касаційною скаргою
Міжгірської районної спілки споживчих
товариств на рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 9 квітня 2014 року, ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від 29 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом, в якому просила
стягнути з відповідача на її користь
середню заробітну плату за вимушений
прогул за період з 11 березня 2008 року по
30 жовтня 2012 року у розмірі 255000 грн в
порядку ч.2 ст.225 КЗпП України та 100 000 грн
моральної шкоди в порядку ст. 237-1 КЗпП
України.

Позов мотивовано тим, що згідно
Закону України «Про споживчу
кооперацію» споживчим товариствам
делеговано право звільняти голів
правлінь споживчих товариств та
вносити відповідні записи в їх трудові
книжки. Відповідачем було прийнято
постанову правління Міжгірської
райспоживспілки від 7 липня 2006 року №39
«Про зміну запису в трудовій книжці
ОСОБА_5 згідно судових рішень», якою
змінено формулювання її звільнення з
посади голови правління Міжгірського
міського споживчого товариства,
викладеного в постанові відповідача
від 12 липня 1999 року №6 (запис в трудовій
книжці за №24.)

На підставі цієї постанови
відповідач вніс в трудову книжку
позивача запис про зміну формулювання
звільнення за №27: «Запис за №24
недійсна. Звільнена з посади голови
правління Міжгірського споживчого
товариства за власним бажанням на
підставі ст. 38 КзПП України». При цьому
відповідач у четвертій графі трудової
книжки записав, що підставою для
звільнення є рішення Міжгірського
районного суду від 6 жовтня 2005 року,
хоча такого рішення про звільнення з
вказаної посади взагалі не існує.

Після оскарження незаконних дій
відповідача Міжгірський районний суд
ухвалою від 22 листопада 2006 року
скасував постанову про зміну
формулювання звільнення та визнав
недійсним запис в трудовій книжці про
зміну формулювання звільнення та
скасував запис в трудовій книжці за №27.

Згідно ч.2 ст. 235 КЗпП України у разі
визнання судом формулювання причин
звільнення працівника неправильним,
або таким, що не відповідає чинному
законодавству у випадку коли це не
тягне за собою поновлення на роботі,
якщо неправильне формулювання причин
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, роботодавець за рішенням
суду виплачує цьому працівникові
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

Внесення у трудову книжку
неправильного запису №27 про
звільнення із займаної посади за
рішенням суду позивач не могла
працевлаштуватись за фахом та досвідом
роботи на посаду, яка б відповідала за
рівнем посаді, на якій працювала до
внесення даного запису у трудову
книжку.

За вказаним фактом було порушено
кримінальну справу за ч.1 ст. 366 КК
України (службове підроблення), трудова
книжка постановою слідчого у липні 2008
року вилучена та визнана речовим
доказом.

Кримінальна справа розслідувалась та
розглядалась судами більше 6 років, у
процесі яких трудова книжка була
речовим доказом по справі.

Посадовою особою відповідача, запис у
трудовій книжці був виправлений лише 30
жовтня 2012 року.

За період з 11 березня 2008 року, коли
було вилучено трудову книжку позивача
досудовим слідством як речовий доказ
по кримінальній справі до 30
жовтня 2012 року, коли відповідач змінив
незаконно внесений запис про зміну
формулювання звільнення, позивач не
працювала та не отримувала заробітну
плату.

Відповідно до поданої відповідачем
довідки, середня заробітна плата на
посаді голови правління Міжгірського
МСТ за цей період складала 5000 грн.

Середній заробіток за час вимушеного
прогулу за 51 місяць складає 255 000
грн.

Також, позивачу завдано моральної
шкоди, оскільки за вказаний період вона
не могла працевлаштуватись, не мала
коштів для утримання родини, була
позбавлена можливості вести звичайний
спосіб життя. Необхідно було докладати
додаткових зусиль для організації
життя. Завдану моральну шкоду оцінила у
розмірі 100 000 грн.

Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 9 квітня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Закарпатської
області від 29 серпня 2014 року, позов
задоволено частково. Стягнуто з
Міжгірської райспоживспілки на
користь ОСОБА_5 255 000 грн
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу за мінусом податків та
обов'язкових платежів; 5000 грн моральної
шкоди. В задоволенні іншої частини
позовних вимог відмовлено. Вирішено
питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач, не погоджуючись з даними
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій подав касаційну скаргу, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права просить їх
скасувати та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
частково задовольняючи позов виходив з
того, що внаслідок внесення
відповідачем у трудову книжку позивача
неправильного запису про звільнення її
з займаної посади за рішенням суду,
вона не могла працевлаштуватися за
фахом та досвідом роботи на посаду, яка
б відповідала за рівнем посаді, на якій
вона працювала до внесення
неправильного запису, у зв'язку з чим
тривалий час не працювала і не
отримувала заробітну плату, тому з
відповідача на її користь підлягає
стягненню середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 11
березня 2008 року (вилучення трудової
книжки) по 30 жовтня 2012 року (виправлення
неправильного запису) в сумі 255000 грн. із
розрахунку середньої заробітної плати
у розмірі 5000 грн на місяць. Відповідно
до ст. 237-1 КЗпП України суди дійшли
висновку про наявність правових
підстав для стягнення на користь
позивача моральної шкоди, розмір якої
визначено в сумі 5000 грн.

З такими висновками судів погодитися
не можна, оскільки вони зроблені без
належного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін, без
належної оцінки наявних у матеріалах
справи доказів, та з порушенням норм
процесуального права, з огляду на
наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів
попередніх інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що постановою правління
Міжгірської райспоживспілки від 7
липня 2006 року №39 «Про зміну запису в
трудовій книжці ОСОБА_5 згідно судових
рішень», змінено формулювання причин
звільнення позивачки з посади голови
правління Міжгірського міського
споживчого товариства, викладеного в
постанові відповідача від 12 липня 1999
року №6 (запис в трудовій книжці за №24),
на підставі якої відповідач вніс в
трудову книжку ОСОБА_5 запис про зміну
формулювання причин її звільнення за
№27, а саме: «Запис за №24 від
12 липня 1999 року є недійсним. Звільнено з
посади голови правління Міжгірського
споживчого товариства за власним
бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.
При цьому у четвертій графі трудової
книжки зазначив, що підставою для
звільнення позивачки є рішення
Міжгірського районного суду від 6
жовтня 2005 року. Разом з тим, такого
рішення суду про звільнення ОСОБА_5 не
існує.

Вказані дії відповідача були
оскаржені позивачем до суду. Рішенням
Міжгірського районного суду від 22
листопада 2006 року скасовано п.2
постанови правління Міжгірської
райспоживспілки від 7 липня 2006 року за
№39 про звільнення ОСОБА_5 з посади за
власним бажанням, і в цій частині
визнано недійсним внесений запис за №27
від 7 липня 2006 року у трудову книжку
ОСОБА_5

За вказаним фактом було порушено
кримінальну справу, розслідування по
якій на час розгляду позову ОСОБА_5 не
закінчено, а трудова книжна постановою
слідчого від 11 березня 2008 року була
вилучена і визнана речовим доказом та
приєднана до кримінальної справи.

До вирішення справи в суді речовий
доказ - трудову книжку ОСОБА_5 передано
останній на зберігання.

Відповідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України у
разі визнання формулювання причини
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне за собою
поновлення працівника на роботі, орган
який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і
вказати в рішенні причину звільнення у
точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства та з посиланням
на відповідну статтю (пункт) закону.
Якщо неправильне формулювання причин
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно рішення про
виплату йому середнього заробітку за
час вимушеного прогулу в порядку і на
умовах, передбачених частиною другою
цієї статті.

Згідно з п. 32 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9
від 6 листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП України
оплаті підлягає вимушений прогул,
вимоги працівника про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку підлягають задоволенню в
тому разі і за той період, коли з вини
власника або уповноваженого ним органу
була затримана видача трудової книжки
або неправильне формулювання причин
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника.

У такому випадку суд одночасно із
зміною формулювання звільнення
приймає рішення про виплату власником
на користь працівника середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
період, який не перевищує одного року, а
якщо справа не з вини працівника
розглядається більше року - за весь
строк вимушеного прогулу. Обов'язок
доводити ту обставину, що неправильне
формулювання причин звільнення
перешкоджало працевлаштуванню, лежить
на працівникові.

Разом з тим, докази про те, що запис у
трудовій книжці про звільнення
позивача за власним бажанням на
підставі ст. 38 КЗпП України із
зазначенням, що таке звільнення
здійснено на підставі рішення суду,
перешкоджав її працевлаштуванню, в
матеріалах справи відсутні.

Крім того, судами попередніх
інстанцій не перевірено чи потягло за
собою визнання формулювання причин
звільнення позивача неправильним або
таким, що не відповідає чинному
законодавству, поновлення її на роботі.

Місцевий суд стягнув з відповідача на
користь позивача середній заробіток за
51 місяць, не мотивувавши свої висновки
з урахуванням положень ч.ч.2,3 ст.235 КЗпП
України, не встановив вини відповідача
у неможливості працевлаштування
позивача.

Відповідач посилався на те, що у
спірний період позивач була
зареєстрована як фізична
особа-підприємець та отримувала
доходи.

Згідно із ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Як роз'яснено у п. 5 постанови
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

В порушення ст. ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК
України суди не мотивували на підставі
яких доказів дійшли висновку про
завдання моральної шкоди позивачу та
неможливість її працевлаштування
через вчинений відповідачем запис у
трудовій книжці.

Суди не визначилися з характером
спірних правовідносин та нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню, повно та всебічно не
з'ясували обставини, необхідні для
правильного вирішення справи.

В ході розгляду даної справи судами
не дотримано вимог ч.4
ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами, як першої, так і
апеляційної інстанцій, фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що в
свою чергу призвело до поверхового
вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені судами
першої та апеляційної інстанцій
рішення не можуть вважатися законними
і обґрунтованими, у зв'язку із чим,
відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід
скасувати з передачею справи до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міжгірської районної
спілки споживчих товариств
задовольнити.

Рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 9 квітня 2014 року,
ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 29 серпня
2014 року скасувати.

Справу передати до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук судді
В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова
І.М. Фаловська