Ухвала

іменем україни

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,
суддів:Маляренка А.В.,Леванчука А.О.,
Нагорняка В.А.,Писаної Т.О.,розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання права власності на квартиру,
за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 28 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 14 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зазначеним позовом, в якому
просив визнати за ним право власності
на квартиру АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що з 21 липня 1979 року по 01 грудня 2005 року
перебував із відповідачкою в
зареєстрованому шлюбі. З 27 липня 1987
року вони сім'єю проживали у квартирі
АДРЕСА_1 на підставі ордера виконкому
Запорізької міської ради народних
депутатів від 27 липня 1987 року. Ордер
виданий на його ім'я та він є членом
Житлово-будівельного кооперативу 308
«Перетворювач-7» (далі - ЖБК 308
«Перетворювач-7»), до якого належить
будинок. Вказує, що у червні 1992 року ним
в повному обсязі сплачений пай за
квартиру, про що свідчить довідка ЖБК 308
«Перетворювач-7» від 01 жовтня 2012 року.
Вважає, що після повної виплати паю у
нього виникло право власності на
вказану квартиру, бажає вселитися до
спірної квартири, але відповідачка
перешкоджає йому у цьому.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 28 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 14 січня 2014 року, у позові ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про визнання права власності на
квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати оскаржувані судові рішення і
ухвалити нове рішення, яким визнати за
ним право власності на Ѕ частини
квартири АДРЕСА_1, вселити його в
квартиру АДРЕСА_1 та вжити заходів щодо
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на квартиру АДРЕСА_1,
обґрунтовуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
позові, з висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
позивачем обраний не той спосіб
захисту порушеного права, позовні
вимоги не є законними, а тому не
підлягають задоволенню у повному
обсязі, оскільки задоволення позовних
вимог призведе до порушення визнаного
права власності відповідачки.

Крім того, апеляційний суд, розглядаючи
апеляційну скаргу ОСОБА_6, зазначив, що
посилання апелянта на те, що судом
першої інстанції не розглянуті його
вимоги про вселення до спірної
квартири, безпідставні, оскільки такі
вимоги, крім визнання за ним права
власності на спірну квартиру, згідно з
позовною заявою ним не заявлялись.
Також безпідставні доводи апелянта та
його посилання на положення КпШС
України 1969 року, так як відповідно до
позову правовою підставою його вимог
були положення ЦК України, які
регулюють право власності. Ці правові
підстави позивач не змінював протягом
всього розгляду справи. Відповідно до
ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивач має право
лише до початку розгляду судом справи
по суті шляхом подання письмової заяви
змінити предмет або підставу позову.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки вони
зроблені при неповному з'ясуванні
обставин справи та з порушенням норм
процесуального та матеріального
закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові
рішення не відповідають.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Судами встановлено, що на підставі
ордера № 685, виданого 27 липня 1987 року
виконкомом Запорізької міської Ради
депутатів трудящих, позивачеві разом
із сім'єю у складі трьох осіб було
надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Вказаний будинок належав ЖБК 308
«Перетворювач-7» (а. с. 9).

ОСОБА_6 був членом ЖБК 308
«Перетворювач-7» та як його член свій
пай за вказану квартиру він повністю
виплатив у червні 1992 року в сумі 13 406,66
крб.

Після повної виплати паю в серпні 1992
року у ОСОБА_6 виникло право власності
на вказану квартиру, проте у
встановленому законом порядку
зареєстровано ним не було та свідоцтва
про право власності отримано не було.

Відповідно до виписки з протоколу
засідання ЖБК 308 «Перетворювач-7» від 04
червня 2013 року ОСОБА_6 на підставі
п.п. 40-5, 40-7 розділу 4 Статуту ЖБК-308
«Перетворювач-7» виключено з членів ЖБК
308 «Перетворювач-7», а ОСОБА_7 прийнято
до членів ЖБК 308 «Перетворювач-7».

Статтею 47 Конституції України
визначено, що кожен має право на житло.
Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону або судового рішення.

Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР
ніхто не може бути обмежений в праві
користування житловим приміщенням
інакше як на підставах і в порядку,
передбаченому законом, житлові права
охороняються законом, за винятком
випадків, коли вони використовуються
проти їх призначення або з порушенням
прав інших громадян.

Згідно п. п. «а» п. 6 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 вересня
1987 року № 9 «Про практику застосування
судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи» при
розгляді спорів про поділ квартири між
подружжям, яке розлучилося, слід
враховувати, що пай, внесений подружжям
в ЖБК у період сумісного проживання за
рахунок спільних коштів, а також за
рахунок коштів, подарованих подружжю
або одержаних ним у позичку, а після
повної сплати пайового внеску -
квартира є їх спільним майном і
підлягає поділу на загальних
підставах.

Системний аналіз наведених норм, з
урахуванням обставин справи, дають
підстави вважати, що оскільки пай
внесено ОСОБА_6 у період сумісного
проживання з ОСОБА_7 та квартира
виділялась подружжю, то дана квартира
є спільним майном подружжя і підлягає
поділу незалежно від того, на чиє ім'я
оформлено право власності на неї.

З огляду на допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до положень ст. 338
ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 28 листопада 2013 року та
ухвалу Апеляційного суду Запорізької
області від 14 січня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А.
МакарчукСудді: А.В. Маляренко А.О.
Леванчук В.А. Нагорняк Т.О. Писана