Справа № 370/251/14-ц Головуючий у І
інстанції Оберемко В.О.Провадження №
22-ц/780/3482/14 Доповідач у 2
інстанції МельникКатегорія 46
УХВАЛА

Іменем України

11 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко
Ю.О.

та секретаря Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою заступника
прокурора Київської області на рішення
Макарівського районного суду
Київської області від 01 квітня 2014 року
у справі за позовом заступника
прокурора Київської області в
інтересах держави в особі Кабінету
Міністрів України, Державного
підприємства «Макарівське лісове
господарство» до Київської обласної
державної адміністрації, ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12 про визнання незаконними і
скасування розпоряджень, визнання
недійсними державних актів на право
власності на землю та витребування
землі, -

в с т а н о в и л а :

Заступник прокурора Київської області
(далі - прокурор) в інтересах держави в
особі Кабінету Міністрів України та
Державного підприємства «Макарівське
лісове господарство» звернувся у суд з
позовом до Київської обласної
державної адміністрації, ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, в якому з урахуванням заяви про
зміну предмету позову просив визнати
незаконними і скасувати розпорядження
Київської обласної державної
адміністрації про вилучення земельних
ділянок із користування Державного
підприємства «Макарівське лісове
господарство» та їх передачу у
власність відповідачам, визнати
недійсними державні акти на право
власності на землю, видані
відповідачам на підставі вказаних
розпоряджень та витребувати на користь
держави спірні земельні ділянки з
незаконного володіння ОСОБА_12

В обґрунтування позову прокурор
зазначав, що спірні земельні ділянки
було передано у власність відповідачам
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10.
та ОСОБА_11 розпорядженнями голови
Київської обласної державної
адміністрації поза межами її
повноважень, оскільки передача
вказаних земельних ділянок лісового
фонду, які було вилучено у Державного
підприємства «Макарівське лісове
господарство», на його думку, мала
здійснюватися Кабінетом Міністрів
України так як відноситься до його
повноважень. Крім того, прокурор також
зазначав, що відповідачами не було
сплачено втрати лісогосподарського
виробництва у зв'язку із вилученням
спірних земельних ділянок для потреб,
не пов'язаних з сільськогосподарським
та лісогосподарським виробництвом.

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 01 квітня 2014 року
у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
прокурор звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить апеляційний суд
скасувати рішення суду першої
інстанції з підстав порушення ним норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

В апеляції прокурор вказує, що
повноваженнями щодо вилучення та
передачі у власність спірних земельних
ділянок відповідачам, які знаходяться
за межами населених пунктів для
сільськогосподарського використання
обласні державні адміністрації не
наділені, а надання в постійне
користування і вилучення таких
земельних ділянок законом віднесено до
виключної компетенції Кабінету
Міністрів України, тому розпорядження
голови обласної державної
адміністрації щодо цих земельних
ділянок є такими, що прийняті з
перевищенням повноважень.

Крім того, апелянт вважає несплату
відповідачами втрат
лісогосподарського виробництва
додатковою підставою визнання
недійсними зазначених вище
розпоряджень.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися у судове засідання,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
місцевого суду в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Згідно з вимогами ст.
214 ЦПК України під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої
інстанції відповідає зазначеним
вимогам закону з огляду на
нижченаведене.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень.
Суд розглядає справу в межах заявлених
вимог на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у цих сторін виникає
спір. Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, розпорядженнями
голови Київської обласної державної
адміністрації від 18.03.2008 року «Про
вилучення, зміну цільового призначення
та передачу земельної ділянки у
власність» №№ 295, 296, 297, 298, 299, 300, 301, 302, 304,
305 відповідачам ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, були передані у
власність земельні ділянки для
ведення особистого селянського
господарства кожному по 0,99 га, які були
вилучені з користування Державного
підприємства «Макарівське лісове
господарство».

На підставі вказаних вище розпоряджень
громадяни ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, отримали
державні акти на право власності на
земельні ділянки серії (т.1, а.с.49-59)

11 квітня 2008 року на підставі
нотаріально посвідчених договорів
купівлі-продажу відповідач ОСОБА_12
придбав спірні земельні ділянки у
відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 (т.1, а.с. 12-33),
після чого отримав державні акти на
право власності на ці земельні ділянки
(т.1, а.с. 34-48).

29 вересня 2008 року розпорядженнями
голови Київської обласної державної
адміністрації №№ 1283, 1284 було змінено
цільове призначення земельних ділянок
ОСОБА_12 з земель
сільськогосподарського призначення на
землі промисловості, транспорту,
зв'язку, енергетики, оборони та іншого
призначення для будівництва і
обслуговування готельного комплексу,
виробничо-складських та офісних
приміщень і віднесено їх до земель
промисловості (т.1, а.с.145-146, 200-201, на
підставі яких 14 жовтня 2008 року
відповідач ОСОБА_12 отримав п'ять
державних актів на право власності на
ці земельні ділянки (т.2, а.с.9-13).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідно до ст.21 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації» та п.5
ч.1 ст.37 Лісового Кодексу саме до
повноважень Київської обласної
державної адміністрації, а не Кабінету
Міністрів України віднесено як
припинення права постійного
користування спірними земельними
ділянками ДП «Макарівське лісове
господарство», так і передача їх у
власність відповідачам, оскільки жодна
зі спірних земельних ділянок
відповідачів не має площі 1 га і більше,
а також, що позивачем не надано жодних
належних і допустимих доказів на
підтвердження того, що зазначені
розпорядження голови Київської
обласної державної адміністрації
спрямовані на розпорядження землями
лісового фонду у вигляді єдиного
масиву площею, які значно перевищують 1
га та які могли б свідчити про
перевищення ним повноважень,
передбачених законом, взвязку з чим
відсутні підстави для визнання
недійсними оспорюваних розпоряджень
та державних актів на право власності
на ці земельні ділянки.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Так відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Земельні відносини, що виникають при
використанні лісів, як зазначено в ч. 2
ст. 3 Земельного Кодексу України,
регулюються цим Кодексом,
нормативно-правовими актами про ліси,
якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Повноваження державних адміністрацій
з питань земельних і лісових відносин
визначаються Законом України «Про
місцеві державні адміністрації»,
земельним та лісовим законодавством.

Відповідно ж до ст. 31 Лісового Кодексу
України (у редакції, яка була чинною на
час виникнення спірних правовідносин)
до повноважень обласної державної
адміністрації у сфері лісових відносин
віднесено, у тому числі, передача у
власність, надання в постійне
користування для нелісогосподарських
потреб земельних лісових ділянок
площею до 1 га, що перебувають у
державній власності, на відповідній
території, а також у межах міст
республіканського (Автономної
Республіки Крим) та обласного значення
та припинення права користування ними.

Повноваження Кабінету Міністрів
України у сфері лісових відносин
визначені ст.13 Земельного Кодексу
України, ст.27 Лісового Кодексу України,
до яких, зокрема, належить передача у
власність, надання в постійне
користування для не лісогосподарських
потреб земельних лісових ділянок
площею більше як гектар, що перебувають
у державній власності.

Стаття 57 Лісового Кодексу України
визначає вимоги щодо порядку та умов
зміни цільового призначення земельних
лісових ділянок з метою їх
використання в цілях, не пов'язаних з
веденням лісового господарства.

Відповідно до ч. 1 цієї статті в
редакції, що була чинною на час
виникнення спірних правовідносин,
зміна цільового призначення земельних
лісових ділянок з метою їх
використання в цілях, не пов'язаних з
веденням лісового господарства,
провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих
земельних ділянок у власність або
надання у постійне користування
відповідно до Земельного Кодексу
України.

Аналогічне положення міститься й у ст.
20 Земельного Кодексу України.

Повноваження органів виконавчої влади
та органів місцевого самоврядування
щодо передачі земельних ділянок у
власність і у користування передбачені
ст. 122 Земельного Кодексу України,
відповідно до ч. 7 якої Кабінет
Міністрів України надає земельні
ділянки із земель державної власності
у постійне користування юридичним
особам у випадках, визначених ст.ст. 149,
150 цього Кодексу.

У зазначених статтях йдеться про
порядок вилучення певних земельних
ділянок.

Згідно із ч. 6 ст. 149 Земельного Кодексу
України обласні державні
адміністрації на їх території
вилучають земельні ділянки державної
власності, які перебувають у
постійному користуванні, в межах міст
обласного значення та за межами
населених пунктів для всіх потреб, крім
випадків, визначених чч. 5, 9 цієї статті.

Відповідно до ч. 9 ст. 149 Земельного
Кодексу України, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин,
Кабінет Міністрів України вилучає
земельні ділянки державної власності,
які перебувають у постійному
користуванні, - ріллю, багаторічні
насадження для
несільськогосподарських потреб, ліси -
площею понад 1 га для
нелісогосподарських потреб, а також
земельні ділянки природоохоронного,
оздоровчого, рекреаційного
призначення, крім випадків, визначених
ч.ч. 5-8 цієї статті, та у випадках,
визначених ст. 150 цього Кодексу

Судом установлено, що спірні земельні
ділянки є землями лісового фонду,
віднесені до категорії лісів І
категорії, перебували у державній
власності у користуванні ДП
«Макарівське лісове господасртво» до
прийняття оскаржуваних розпоряджень і
їх передачі відповідачам, знаходяться
за межами населених пунктів і їх
вилучення не належить до компетенції
місцевих державних адміністрацій та
Кабінету Міністрів України,
передбачені ч.ч. 5, 9 ст. 149 Земельного
Кодексу України.

Таким чином, доводи прокурора, що
оспорюванні розпорядження №№295, 296, 297,
298, 299, 300, 301, 302, 304, 305, якими вилучено
земельні ділянки лісогосподарського
призначення з постійного користування
ДП «Київське лісове господарство»,
змінено їх цільове призначення на
землі сільськогосподарського
призначення й передано у власність
громадянам для ведення особистого
селянського господарства, прийняті з
перевищенням повноважень, оскільки
такі повноваження належать Кабінету
Міністрів України, є безпідставними.

Доводи апелянта в тій частині, що
Київською обласною державною
адміністрацією перевищено свої
повноваження у сфері земельних
відносин у даному випадку
спростовуються вищенаведеним.

Також, судова колегія вважає, що сама по
собі та обставина, що оспорюваними
розпорядженнями було вилучено спірні
земельні ділянки з постійного
користування одного й того самого
постійного користувача, які
знаходилися в межах суміжних кварталів
та видання цих розпоряджень різним
громадянам в один день, не може
свідчити про спрямованість цих
правових актів індивідуальної дії
голови обласної державної
адміністрації на розпорядження
землями лісового фонду понад розміру
площі, встановленої законом і
відповідно про перевищення головою
обласної державної адміністрації
своїх повноважень, оскільки такі
обмеження прямо не передбачені чинним
законодавством, а інших належних та
достовірних доказів цього позивачем не
надано і матеріали справи не містять.

На думку колегії суддів, не може бути
підставою для визнання незаконними
оспорюваних розпоряджень голови
обласної державної адміністрації та
державних актів на право власності на
земельні ділянки посилання прокурора в
апеляційній скарзі на те, що
відповідачами не було сплачено кошти
за втрати лісогосподарського
виробництва у зв'язку із вилученням
спірних земельних ділянок для потреб,
не пов'язаних з сільськогосподарським
та лісогосподарським виробництвом,
оскільки дана обставина може бути лише
підставою для стягнення цих втрат у
встановленому законодавством порядку.

Інших вагомих, достовірних та
достатніх доводів, які б містили
інформацію щодо предмета доказування і
спростовували б висновки суду першої
інстанції та впливали на законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга та зміст
оскаржуваного рішення не дають підстав
для висновку, що судом першої інстанції
при розгляді справи допущені порушення
норм матеріального чи процесуального
права, які відповідно до ст.309 ЦПК
України могли б бути підставою для його
скасування і ухваленням нового.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Київської області відхилити.

Рішення Макарівського районного суду
Київської області від 01 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: