Справа № 539/2647/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2014 року
Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді -
Іващенка Ю. А.

при секретарі - Мирна Т.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Лубни
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ВАТ «Лубенський м»ясокомбінат» про
визнання правочину дійсним та визнання
права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ВАТ «Лубенський м»ясокомбінат» про
визнання правочину дійсним та визнання
права власності на нерухоме майно,
мотивуючи тим, що 15.01.2013 р. між ним та
відповідачем, керуючись рішенням
комітету кредиторів від 18.07.2012 року, був
укладений договір купівлі - продажу №37,
за яким продавець продав йому , а він
купив майно ліквідаційної маси - гараж
для легкових автомобілів за 14 000 грн.
Крім цього, договором було передбачено
сплату коштів за виготовлення
технічного паспорту в сумі 862,22 грн.
Згідно умов даного договору ним було
сплачено відповідачу кошти в сумі 14862,22
грн. за даний гараж, а відповідач на
виконання умов договору фактично
передав йому даний гараж. Таким чином
вважав, що сторони виконали умови
договору. З метою отримання свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
він звернувся до органів державної
реєстрації, на що отримав відмову,
мотивовану тим, що даний договір від
15.01.2013 року нотаріально не посвідчений.
Він неодноразово звертався до
відповідача з проханням посвідчити
даний договір купівлі - продажу, однак
ВАТ «Лубенський м»ясокомбінат» з
невідомих йому причин зволікав з
нотаріальним посвідченням договору. На
підстав викладеного, керуючись ст.. 220
ЦК України позивач ОСОБА_1 прохав суд :
визнати договір купівлі - продажу від
15.01.2013 року № 37 , укладений між ним та
ВАТ «Лубенський м»ясокомбінат» -
дійсним та визнати за ним право
власності на гараж для легкових
автомобілів площею 135,1 кв.м. за адресою
АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 позов підтримав та прохав його
задовольнити, обґрунтовуючи
обставинами, викладеними в позовній
заяві.

Представник відповідача ВАТ
«Лубенський м»ясокомбінат» Петренко
Л.І. проти задоволення позову не
заперечувала, пояснила, що на час
укладення договору від 15.01.2013 року , він
не міг бути нотаріально посвідченим,
оскільки не було в наявності всіх
необхідних для цього документів.

З»ясувавши обставини справи на
підставі доказів, наданих особами, які
беруть участь у справі, суд вважає за
необхідне в задоволенні позову
відмовити.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше, як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

На підставі доказів, наданих особами,
які беруть участь у справі, судом
встановлено, що 15 січня 2013 року на
підставі протоколу №13 від 18.07.2012 року
засідання комітету кредиторів ВАТ
«Лубенський м»ясокомбінат», яким
узгоджено реалізацію гаражу для
легкових автомобілів за ціною 14 000 грн.,
між ОСОБА_1 , як покупцем та ВАТ
«Лубенський м»ясокомбінат» в особі
арбітражного керуючого Голейної Л.Ю.,
як продавцем було підписано договір
купівлі - продажу гаражу для легкових
автомобілів за ціною 14000 грн. Договором
також було передбачено відшкодування
покупцем витрат на виготовлення тех.
документації на суму 862,22 грн.

Згідно акту прийому передачі від 15.01.2013
року ВАТ «Лубенський м»ясокомбінат»
було передано ОСОБА_1 гараж для
легкових автомобілів.

Згідно квитанції до прибуткового
касового ордеру від 15.01.2013 року ОСОБА_1
було сплачено ВАТ «Лубенський м»ясо
комбінат» за гараж для легкових
автомобілів згідно умов договору 14862,22
грн.

Гараж легкових автомобілів, загальною
площею 135,1 кв.м., належить на праві
власності ВАТ «Лубенський м»ясо
комбінат» відповідно до свідоцтва про
право власності на нерухоме майно від
01.11.2012 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції
України право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом.

Згідно зі ст. 182 ЦК України, право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість і правочинів щодо
нерухомості є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Як вбачається з ч. 1 ст. 210 ЦК України,
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України,
договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

З положень ст. 657 ЦК України, вбачається,
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

З матеріалів справи вбачається , що
предметом договору від 15.01.2013 року є
нерухоме майно, а тому він підлягав, як
нотаріальному посвідченню, так і
державній реєстрації.

Пленум Верховного Суду України у п. 13
постанови «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір
про визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст. ст.
210, 640 ЦК України пов'язується з їх
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу
гаражу у силу ст. 657 ЦК України у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин,
підлягав і нотаріальному посвідченню,
і державній реєстрації, тому не може
бути визнаний судом дійсним.

Крім цього, як зазначив в судовому
засіданні представник відповідача
станом на час підписання договору
15.01.2013 року не були в наявності всі
документи , необхідні для
нотаріального посвідчення даного
договору, а тому ніхто від
нотаріального його посвідчення не
ухилявся, та коли фактично документи
були виготовлені змінилося чинне
законодавство та для нотаріального
посвідчення договору виникли інші
вимоги та виникла необхідність
збирання інших документів.

Таким чином і сам факт ухилення
відповідача від нотаріального
посвідчення договору в судовому
засіданні не знайшов свого
підтвердження.

Суд також враховує, що станом на час
розгляду справи, сторони договору є в
наявності, вважають, що умови договору
ними виконані, претензій один до одного
не мають, тому фактично між ними
відсутній реальний спір щодо вимог, які
заявлені в позові і будь яких перешкод
для нотаріального посвідчення
договору купівлі - продажу гаражу, за
умови виготовлення необхідних для
цього документів, що передбачені
чинним законодавством, у них не має.

Суд же при здійсненні правосуддя не
може своїми рішеннями підміняти
виконання функцій іншими органами
державної влади.

Враховуючи викладене, суд знаходить
визнання відповідачем позову таким, що
суперечить вимогам закону, а тому у
відповідності до ст. 174 ЦПК України дане
визнання позову не приймається судом.

Керуючись ст. ст.10, 11, 60, 61, 88, 213-215, 218 ЦПК
України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ВАТ
«Лубенський м»ясокомбінат» про
визнання правочину дійсним та визнання
права власності на нерухоме майно -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Полтавської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду
Іващенко Ю. А.