РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/5155/14-ц

пр. № 2/759/2899/14

05 серпня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді
Ул'яновської О.В.,

при секретарі
Бандурі Н.О.,

з участю: представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя та його
поділ,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 р. позивач звернувся
до суду із зазначеною позовною заявою
після уточнення позивних вимог у
судовому засіданні просить визнати
грошову суму розміром 199075 грн. внесену
відповідачкою на депозит
Святошинського районного суду м. Києва
та грошову суму розміром 98480 грн.,
сплачену відповідачкою за договором
купівлі-продажу гаражного боксу НОМЕР_1
ряд 4 в ГБК «Південний» спільною
сумісною власністю, набутою подружжям
між позивачем та відповідачкою у
період їх спільного шлюбу з 20.06.1997 р. по
01.02.2012 р.; поділити спільне майно
подружжя позивача та відповідачки;
стягнути з відповідачки на користь
позивача 99537, 50 грн., шляхом виплати йому
вказаної суми з депозиту
Святошинського районного суду м. Києва,
внесеної від імені відповідачки;
стягнути з відповідачки на його
користь 49240 грн. та судові витрати,
посилаючись на те, що у серпні 2013 р.
відповідачка після розірвання шлюбу з
позивачем, не маючи ніяких доходів
придбала на своє ім'я гаражний бокс
ціною 98480 грн., що свідчить про
наявність інших грошових коштів також
у 2014 р. відповідачкою на депозит
Святошинського районного суду м. Києва
внесено кошті у розмірі 199075 грн. по
іншій справі між тимиж сторонами яки
були приховані відповідачкою під час
спільного проживання.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, пояснивши, що оскільки
відповідачка після розірвання шлюбу
ніде не працювала, походження цих
коштів підтвердити не може, а тому, вони
були приховані нею за час спільного
проживання.

Відповідач та представник
відповідача проти позову та пояснень
представника позивача заперечували,
пояснивши, що на кошти за які було
придбано гараж позивачем ніяких
доказів не було надано, а лише тільки
припущення, що гроші могли бути у
відповідачки, оскільки на час
придбання гаража вона офіційно не
працювала. Стосовно коштів які були
внесенні на депозит Святошинського
районного суду м. Києва зазначили, що
вони взяті у борг підтвердивши
розписками.

Суд, всебічно з'ясувавши
обставини, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні,
вважає встановленими такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до частини 3 ст.61
ЦПК України, обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Спірним майном у справі є:

- грошова сума розміром 199075 грн. внесена
відповідачкою на депозит
Святошинського районного суду м. Києва;

- грошова сума розміром 98480 грн.,
сплачена відповідачкою за договором
купівлі-продажу гаражного боксу НОМЕР_1
ряд 4 в ГБК «Південний».

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 01.02.2012 р. було
розірвано.

Рішенням №2/759/540/13 Святошинського
районного суду м. Києва про поділ
спільного майна подружжя стосовно двох
автомобілів було встановлено що
автомобілі є спільною власністю
подружжя (а.с.6-18).

Після розірвання шлюбу все набуте
сторонами з дати цієї події втрачає
статус майна, що є спільною сумісною
або спільною частковою власністю
подружжя і належить окремо сторонами
на праві приватної власності.

В силу ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п. 24 Пленуму ВСУ
України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» визначено, що до складу
майна, що підлягає поділу включається
загальне майно подружжя, наявне у нього
на час розгляду справи.

З метою забезпечення зустрічного
позову в справі №2/2608/7036/12
Святошинського районного суду м. Києва
про припинення права власності та
виплати компенсації, що підлягає
сплаті на ім'я позивача відповідачкою
07.03.2014 р. згідно вимог ст. 365 ЦК України
було внесено суму грошової компенсації
у розмірі 199075 грн. (а.с.49-59).

Зазначена сума грошей не є
набутою відповідачкою в період браку і
не може бути об'єктом права спільної
сумісної власності, таким, що підлягає
поділу, оскільки підтверджується
розписками, згідно яких відповідачкою
06.03.2014 р. було отримано від батька
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 позику у розмірі
100000 грн. та за цієюж датою було отримано
від ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 позику у
розмірі 100000 грн. Гроші у сумі 200000 грн.
позичені під зобов'язання бути
повернутими до кінця 2014 р. (а.с.69-71).

На підтвердження того, що
зазначені кошти були позичені для
внесення їх на депозитний рахунок
Святошинського районного суду м. Києва
свідчить те, що враховуючи велику суму
та хвилювання відповідачки про
небезпеку, перерахування зазначених
грошей відбувалося за допомогою та у
присутності позикодавця ОСОБА_6, який
помилково при заповненні квитанції
зазначив своє прізвище як платника,
однак інші реквізити та призначення
платежу в інтересах відповідачки
наведені правильно (а.с. 72).

Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України
на підтвердження укладання договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або іншій документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
зазначеної грошової суми.

Згідно договору купівлі-продажу
відповідачкою 23.08.2013 р. було придбано
гаражний бокс НОМЕР_1, ряд 4 у ГБК
«Південний» по АДРЕСА_1 за який було
сплачено грошову суму у розмірі 98480 грн.
(а.с. 83-85).

При визначенні майна яке підлягає
поділу необхідно вирішив питання, коли
саме сторонами припинено ведення
спільного господарства; обсягу
спільного майна, нажитого на час
припинення ведення спільного
господарства; джерел його придбання,
наявності боргів подружжя за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї. Визначивши час припинення шлюбу,
необхідно також вирішити питання, з
якого часу припинено сторонами ведення
спільного господарства, оскільки від
цього залежить правильність вирішення
справи.

З аналізу чинного СК України
можна дійти висновку, що на майно,
набуте дружиною і чоловіком у період
шлюбу, поширюється презумпція права
спільної сумісної власності. Тому у
разі виникнення спору заінтересована
сторона має довести, що певне майно є її
особистою власністю.

Верховний Суд України в пункті 23
постанови №11 Пленуму «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21.12.2007р. з наступними
змінами і доповненнями, вказує про те,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановити обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясувати джерело і час
його придбання.

А в пункті 24 цієї ж Постанови
зазначено, що до складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи…

Тобто, перш за все суд повинен
встановити час припинення сторонами
ведення спільного господарства.

Шлюб між сторонами рішенням
Святошинського районного суду м. Києва
від 01.02.2012 р. було розірвано, згідно
якого вбачається, що позов про
розлучення було подано позивачем, де
встановлено, що сторони не підтримують
шлюбних стосунків, не ведуть спільного
господарства (а.с. 103).

В судовому засіданні
представники сторін не заперечували
той факт, що колишнє подружнє життя
фактично припинили своє існування до
ухвалення рішення суду про розлучення.

На підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута
за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

За вимогами ст. 61 СК об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Об'єктом права спільної
сумісної власності є заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина
та чоловік мають право на поділ майна,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності.

За ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Способи та порядок поділу майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, визначені в ст.71 СК
України, частина 2 якої вказує про те, що
неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

В даному випадку, гараж
відповідно до частини 2 ст.183 ЦК України
має ознаки неподільної речі, оскільки
його поділ без втрати його цільового
призначення неможливий.

Згідно частини 5 ст.71 СК України,
присудження одному із подружжя
грошової компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Цю вимогу закону сторонами не
виконано, у зв'язку із чим докази щодо
вартості спірного гаражного боксу в
даному випадку правового значення не
мають.

В пункті 25 вказаної вище
Постанови Пленуму Верховного Суду
України зазначено, що, вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема, неподільні речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст.71 СК України щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим з
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

В цьому ж пункті 25 своєї Постанови
Верховний суд України роз'яснює про те,
якщо у разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визначає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Належних та допустимих доказів на
підтвердження витрати спільних
коштів, що є спільною власністю
подружжя, на купівлю спірного
гаражного боксу позивач суду не надав.

Судом встановлено, позивач надає
суперечливі пояснення. Так, зазначивши,
що не вів спільне господарство під час
шлюбу та після розлучення у лютому 2012
р., стверджує, що витрачені кошти у
серпні 2013 р. на придбання гаражу є їх
спільною власністю, при цьому, при
розгляді справи №2/759/1139/13 про стягнення
аліментів на утримання дитини
позивачем було надано довідку, згідно
якої доходи його в середньому в місяць
складають 1200 грн., а на той час у
позивачки середній дохід на сім'ю
значно перевищував. Тим паче, позивач
при вирішенні справи за №2/759/1645/14
зазначив, що проживає за адресою
АДРЕСА_2 і в нього є інша сім'я, а
неприязні стосунки із відповідачкою
виникли ще під час їхнього спільного
проживання (а.с. 57, 58).

В пункті 30 Постанови №11 Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21.12.2007р. з наступними
змінами і доповненнями вказано, якщо
під час окремого проживання подружжя
після фактичного припинення шлюбних
відносин спільне майно членами не
придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст.57
СК України може визнати особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
майно, набуте кожним з них за цей період
та за вказаних обставин і провести
поділ тільки того майна, що було їхньою
спільною власністю до настання таких
обставин.

В частині 6 ст. 57 СК України
вказано, що суд може визнати особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
майно, набуте, ним за час їхнього
окремого проживання у зв'язку з
фактичним припиненням спільних
відносин.

Як встановлено судом, спірний
гаражний бокс НОМЕР_1, ряд 4 у ГБК
«Південний» по АДРЕСА_1 придбаний
згідно договору купівлі-продажу
гаражного боксу від 23.08.2013 р., тобто, вже
після фактичного припинення ведення з
відповідачкою спільного господарства
та спільних відносин, а також після
розірвання шлюбу майже через півтора
року.

Оцінюючи у сукупності зібрані у
справі докази, суд критично
відноситься до пояснень позивача щодо
витрачених коштів відповідачкою у
якості їх спільної власності,
пояснення позивача є суперечливими, а
тому у суду немає підстав для
задоволення позову.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 57, 60, 61, 69, 70, 71 СК
України; ст.ст. 183, 319, 321, 365, 1047 ЦК України,
Постановою №11 Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р.
з наступними змінами і доповненнями,
правовою позицією Верховного Суду
України, викладеною в справі №6-37цс13
від 15.05.2013 р., ст. ст. 10, 11, 15, 60, 61, 88, 179, 209,
212, 214, 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя
та його поділ - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено
до Апеляційного суду м. Києва через
районний суд шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів.

СУДДЯ: