Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3863/14
Головуючий у 1-й інстанції:Колодіна Л.В.
Суддя-доповідач: Мануйлов Ю.С.
16 вересня 2014 року
Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:
Головуючого: Осоцького І.І.
суддів: Мануйлова Ю.С.
при секретарі: Буримі В.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 22 липня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до
Виконавчого комітету Мелітопольської
міської ради Запорізької області,
ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права
власності на самочинно збудований
гараж та інші господарські споруди,-
Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів про визнання права
власності на самочинно збудовані
В позовній заяві вказував, що є
власником житлового будинку АДРЕСА_1.
За час мешкання у даному будинку
самовільно побудував:
- у 1990 році сарай «Е-1», розміром 6,73 х 2,56 +
0,19 х 0,48, вартістю 4984 грн.; сарай « 3-1»,
розміром 2,25 х 3,61 м, вартістю 6545 грн.;
прибудову «е-1», розміром 5,69 х 3,90 -0,12 х 1,96
+ (0,25 х 0,13) х 3 м, вартістю 6298 грн.; навіс
«И», розміром 2,94 х 5,27 м, вартістю 1645 грн.;
- у 1995 році прибудову «а2-1», розміром 6,55
х 8,84 + 0,1 х 4,45 м, вартістю 80 506 грн.;
- у 1998 році терасу «а1 -1», розміром 2,43 х
6,96 м, вартістю 8 245 грн.;
- у 2000 році гараж «Г-1», розміром 8,21 х 5,12 -
1,32 х 0,27 + 0,26 х 0,90 м, вартістю 27 629 грн.;
мансарду над «Г-1», розміром 4,96 х 7,96,
вартістю 49 213 грн.; тамбур «г-1», розміром
1,32 х 1,17 м, вартістю 1 919 грн.; прибудову
«в-1», розміром 1,39 х 11,52 + 4,45 х 4,02 - 1,05 х 1,19
м, вартістю 24 343 грн.; прибудову «г2-1»,
розміром 4,2 х 6,37 + 0,12 х 1,25 м, вартістю 42 218
грн.; навіс «г1», розміром 2,20 х 6,51 - 0,90 х
0,26 - 0,90 х 2,71 м, вартістю 1715 грн.; навіс
«М», розміром 2,58 х 5,05 + (1,33 + 1,36)2 х 4,32 м,
вартістю 3 630 грн.,
- у 2001 році навіс «К», розміром 4,87 х 6,37 м,
вартістю 6 113 грн.; навіс «з», розміром 1,05
х 1,50 + 0,56 х 1,20 + 5,20 х 5,40 + 4,17 х 1,36 - 1,47 х 1,23 м,
вартістю 2 988 грн. Загальна вартість
самочинно збудованих будівель складає
267 991 грн. 00 коп.
Також вказував, що в позасудовому
порядку оформити право власності на
вказане самочинне будівництво не має
можливості, тому він просить суд
визнати за ними право власності на
вказане самочинне будівництво.
В судове засідання сторони не
з'явились, про час та місце слухання
справи повідомлені належним чином.
Від представника позивача - ОСОБА_6 до
суду надійшла заява з проханням
слухати справу у його відсутність,
позовні вимоги позивача підтримав в
Від представника відповідача -
Виконавчого комітету Мелітопольської
міської ради Запорізької області -
Додудзинського М.М. до суду надійшло
заперечення, в якому просив суд слухати
справу у його відсутність та відмовити
в задоволенні позову з наступних
підстав. У Постанові Пленуму ВССУ з
розгляду цивільних у кримінальних
справ «Про практику застосування
судами статті 376 ЦК України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» від 30.03.2012 № 6
встановлено, що розташовані на
земельній ділянці поряд із житловим
будинком господарсько-побутові
будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні
кухні тощо відповідно до положень
статей 186, 381 ЦК України є приналежністю
головної речі (будинку). У зв'язку із цим
положення частини 5 статті 376 ЦК України
не є підставою для визнання за
власником такого житлового будинку
самостійного права власності на
самочинно побудовані
господарсько-побутові будівлі й
споруди, що були зведені після набуття
ним права власності на будинок чи
садибу. Прийняття в експлуатацію таких
об'єктів нерухомості має здійснюватися
відповідною інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
спосіб, визначений «Порядком прийняття
в експлуатацію індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, громадських будинків І
та ІІ категорії складності, які
збудовані без дозволу на виконання
будівельних робіт і проведення
технічного обстеження їх будівельних
конструкцій та інженерних мереж»,
затвердженим наказом Міністерства
регіонального розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України від 24 червня 2011 року № 91. Також
вказував, що позивач не зазначив та не
надав доказів щодо звернення до
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
давали підстави вважати про наявність
спору про право.

Від відповідачки ОСОБА_3 до суду
надійшло заперечення на позовну заяву,
в якому просила суд слухати справу у її
відсутність та відмовити в
задоволенні позову з наступних
підстав. Здійснення позивачем
самовільного будівництва споруд на
земельній ділянці по АДРЕСА_1 порушує
її права як власника сусіднього
домоволодіння по АДРЕСА_2. Відстань між
самовільно збудованим гаражем з
мансардою та належним їй житловим
будинком менша норми санітарних норм і
правил забудови. Крім того, ставила під
сумнів висновок ПП «Архітектурне
планування та проектування» про
відсутність порушень при самовільному
будівництві позивачем споруд,
оскільки вказане підприємство
зупинило свою діяльність з лютого 2010
року. Також вважала, що позивачем не
надані докази порушення його прав.

Від відповідача ОСОБА_5 до суду
надійшла заява з проханням слухати
справу у його відсутність, позовні
вимоги визнав.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 22 липня 2014 року позов
ОСОБА_4 до Виконавчого комітету
Мелітопольської міської ради
Запорізької області, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про
визнання права власності на самочинно
збудований гараж та інші господарські
споруди - задоволено у повному обсязі:

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
право власності на сарай «Е-1», розміром
6,73 х 2,56 + 0,19 х 0,48 м; сарай « 3-1», розміром
2,25 х 3,61 м; прибудову «е-1», розміром 5,69 х
3,90 - 0,12 х 1,96 + (0,25 х 0,13) х 3 м; навіс «И»,
розміром 2,94 х 5,27 м; прибудову «а2-1»,
розміром 6,55 х 8,84 + 0,1 х 4,45 м; терасу «аМ»,
розміром 2,43 х 6,96 м; гараж «Г-1», розміром
8,21 х 5,12 - 1,32 х 0,27 + 0,26 х 0,90 м; мансарду над
«Г-1», розміром» 4,96 х 7,96 м; тамбур «г-1»,
розміром 1,32 х 1,17 м; прибудову «в-1»,
розміром 1,39 х 11,52 + 4,45 х 4,02 - 1,05 х 1,19 м;
прибудову «г2-1», розміром 4,20 х 6,37 + 0,12 х
1,25 м; навіс «г1», розміром 2,20 х 6,51 - 0,90 х
0,26 - 0,90 х 2,71 м; навіс «М», розміром 2,58 х 5,05
+ (1,33 + 1,36)2 х 4,32 м; навіс «К», розміром 4,87 х
6,37 м; навіс «з», розміром 1,05 х 1,50 + 0,56 х 1,20
+ 5,20 х 5,40 + 4,17 х 1,36 - 1,47 х 1,23 м, що
розташовані на земельній ділянці за
адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у позові.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно з п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального в або процесуального
права.

Задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції, виходив з того, що
самочинні будівлі, які збудовані
позивачем на земельній ділянці, що
відведено для реконструкції,
відповідають будівельним нормам та
правилам і не порушують права третіх
осіб.

Однак з такими висновками судів
повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства й
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Обґрунтованим визнається
рішення, в якому повно відображені
обставини, що мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності та
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Проте вказані вимоги закону
залишилися поза увагою суду.

Визнаючи за позивачем право
власності на самовільно побудовані
споруди, суд першої інстанції фактично
перейняв на себе функції органу
місцевого самоврядування та Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Запорізькій області та її
підрозділів, на які чинним
законодавством покладені повноваження
по узаконенню самовільно побудованих
споруд та прийняття їх до експлуатації.

Зокрема, відповідно до ч.2 ст.331 ЦК
України право власності на
новостворене нерухоме майно виникає з
моменту його прийняття до
експлуатації, а згідно до змісту пп. 1 п.
«б» ст. 31 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україна» прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів у порядку, встановленому
законодавством, відноситься до відання
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад.

Основні вимоги та умови прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів визначені постановою Кабінету
Міністрів України від 08 жовтня 2008 року
№ 923 «Про Порядок прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів».

Відповідно до статті 26 Закону України
«Про основи містобудування» спори з
питань містобудування вирішуються
радами, інспекціями державного
будівельного архітектурного контролю
у межах їх повноважень, а також судом
відповідно до законодавства.

Таким чином, загальною процедурою
вирішення справ щодо самочинного
будівництва є адміністративна
процедура, а компетентними органами
для її здійснення є орган місцевого
самоврядування та інспекції
державного будівельного
архітектурного контролю.

За загальним правилом, кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1
ст. З ЦПК України).

У зв'язку із цим звернення до суду з
позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Згідно положень ст. 18 даного Закону
України «Про основи містобудування»
передбачено, що закінчені будівництвом
об'єкти підлягають прийняттю в
експлуатацію в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів.

Експлуатація не прийнятих у
встановленому законодавством порядку
об'єктів забороняється.

За змістом ст.26 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
до порядку проектування та будівництво
об'єктів власниками або користувачами
земельних ділянок входить прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів. У відповідності до положень
ст. 39 того ж закону прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів здійснюється на підставі
готовності об'єкта до експлуатації
шляхом видачі інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю
сертифіката в порядку, визначеному КМУ.

У зв'язку з наведеними вище нормами
матеріального права, вирішуючи справи
щодо самочинного будівництва суди
повинні перевіряти загальні умови,
дотримання яких вимагається при
будівництві або реконструкції
будь-якого об'єкта нерухомості, а також
наявність права на земельну ділянку, на
якому ведеться нове будівництво, або
дозвіл власника цієї ділянки, або
власника вже існуючої будівлі на
будівництво, реконструкцію; дотримання
цільового призначення та дозволеного
використання земельної ділянки, а
також червоних ліній, встановлених
проектами планування; наявність
затвердженої у встановленому порядку
проектної документації, яка є
підставою для видачі дозволу на
будівництво; дозвіл на будівництво, а
саме документ, виданий замовнику
(забудовнику) органами місцевого
самоврядування, що посвідчує право
власника, володільця, орендатора або
користувача об'єкта нерухомості
здійснити забудову земельної ділянки,
будівництво, реконструкцію будівлі,
споруди, спорудження; дотримання
містобудівних регламентів,
будівельних, екологічних,
санітарно-гігієнічних, протипожежних
та інших правил, нормативів; дотримання
прав та законних інтересів власників,
землеволодільців, землекористувачів
та орендарів.

За вимогами ст. 30-1 Закону України «Про
планування і забудов територій»
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів здійснюється
приймальними комісіями, проте
позивачем не наданий суду акт про
введення в експлуатацію здійснених ним
споруд відповідною приймальною
комісією.

За змістом ст.39 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», експлуатація закінчених
будівництвом об'єктів, не прийнятих в

експлуатацію, забороняється

Враховуючи норми Закону України
«Про основи містобудування» та Закон
України «Про планування і забудову
територій», для вирішення питання про
визнання за особою права власності на
об'єкт нерухомого майна в тому разі,
коли в прийнятті такого об'єкта в
експлуатацію відмовлено, обов'язковою
умовою дотримання усіх визначених
законом вимог та умов, які необхідні
для прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта.

Із матеріалів цивільної справи, не
вбачається що позивач ОСОБА_4,
здійснюючи будівництво спірних
приміщень по АДРЕСА_1 мав дозвіл на ці
дії та затверджений проект, а по
закінченню будівництва здав його в
експлуатацію чи у прийнятті до
експлуатації самочинних споруд йому
було відмовлено.

Матеріали справи не містять жодних
даних про звернення позивача ді органу
місцевого самоврядування з питання
узаконення самовільні збудованих
споруд та про відмову цього органу у
його вирішенні.

Отже, за вказаних обставин, правових
підстав для задоволення вимо позивача
суд першої інстанції не мав, а тому
ухвалене по справі рішення підлягаї
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у позові за
безпідставністю.

У відповідності до ч. 5 ст. 376 ЦК України
на вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

Проте, здійснення позивачем
самовільного будівництва споруд на
земельнії ділянці по АДРЕСА_1, порушує
мої права як власника сусіднього
домоволодіння по АДРЕСА_2.

Зокрема, у позові позивач просить суд
визнати за ним право власності на
самовільно збудований гараж «Г-1»
розмірами 8,21x5,12 - 1,32 x 0,27+

0, 27 + 0, 26 x 0,90 м., мансандру над «Г-1»
розмірами 4,96 х 7,96 м.

Проте, відстань між самовільно
збудованим гаражем з мансандрою над
ним та належним мені житловим будинком
становить 1,7 м., що є порушенням
санітарних норм і правил забудови.

А саме: у відповідності до п.23
Інструкції «Про порядок планування,
забудови та благоустрою районів
індивідуального житлового будівництва
у містах та селищах міського типу
України», затвердженої Держбудом
України 16.08.1962 року встановлено
санітарні вимоги до забудовників:

- Сараї, гаражі - не ближче 10 м. від вікон
житлового будинку, а на ділянці менше 400
м. - не ближче 7 м;

Відповідно до п. 2.9 ДБН 79-92 «Житлові
будівлі для індивідуальних
забудовників України» відстань від
стін будівель з вікнами, які виходять
із житлових кімнат, кухонь, веранд та
головних входів у будівлю до інших
житлових будівель та господарських
споруд повинно бути не менше 7 м. по
містобудівним вимогам.

Позивачем при будівництві гаражу були
порушені санітарно-будівельні норми,
оскільки навіть дозволом на
будівництва гаражу (який був дійсний до
01.07.1968 року) на земельній ділянці
позивача встановлено, що відстань між
гаражем та моїм будинком повинна
становити 8,0 м., а фактично, як зазначено
вище, ця відстань становить 1,7 м.

Так, у відповідності до п. 6 висновку
судової будівельно-технічної
експертизи № 131 від 16.01.2004 року
зазначено, що при будівництві гаражу
ОСОБА_8 на земельній ділянці
домоволодіння АДРЕСА_1 порушені вимоги
санітарно-технічних норм (відстань між
гаражем на ділянці по АДРЕСА_1 та
літньою кухнею на ділянці по АДРЕСА_2
становить 1,7 м).

Окрім того, про порушення моїх прав
внаслідок самовільного будівництва
ОСОБА_4 гаражу з мансардою свідчить і
акт земельної комісії Мелітопольської
міської ради від 22.04.2011 року, яка
встановила, що гараж збудовано таким
чином, що край даху знаходиться над
огорожею проміж двох ділянок і дощова
вода з даху попадає на ділянку ОСОБА_3,
під стіну мого будинку, розташованого
менш 1 м. від огорожі; протипожежна
відстань між самочинними спорудами
ОСОБА_4 та домоволодінням ОСОБА_3
складає менш ніж 8 м., що порушує вимоги
ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і
забудова міських і сільських поселень»
(п. 3.13.).

Всі підтверджуючі ці обставини
документи подавались до суду першої
інстанції разом із запереченнями.

Також, поза увагою суду першої
інстанції і залишилась та обставина, що
до позовної заяви ОСОБА_4 додано копію
висновку ПП «Архітектурне планування
та проектування» про відсутність
порушень при самовільному будівництві
споруд, вказаних у позові.

Між тим, дане підприємство зупинило
свою діяльність ще з лютого 2010 року та з
січня 2011 року підприємство знаходиться
у стадії припинення, про що свідчить
довідка засновника даного
підприємства ОСОБА_9 від 18.04.2011 року,
копія подавалася до суду.

Окрім того, у висновку вказується про
те, що оформлення самочинних споруд
можливе лише за умови надання згоди на
це власників сусідніх домоволодінь.

Проте, подібної згоди відповідачка
ОСОБА_3 не надавала через вищезазначені
обставини.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції в достатньому обсязі не
визначився із характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню; не звернув
уваги на наведене та дійшов
передчасного висновку про наявність
підстав для задоволення позовних
вимог.

Всупереч зазначеним вище вимогам
закону, районним судом визнано право
власності позивача на новостворене
нерухоме майно, яке не вводилось у
експлуатацію.

За таких обставин ухвалене у
справі рішення вважати обґрунтованими
немає підстав. Таке рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів.

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 22 липня 2014 року у цій справі
скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного
змісту : «У задоволенні позову ОСОБА_4
до Виконавчого комітету
Мелітопольської міської ради
Запорізької області, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про
визнання права власності на самочинно
збудований гараж та інші господарські
споруди відмовити».

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте, може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів шляхом подачі
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

судді: