Справа № 369/777/14 Головуючий у І
інстанції Пінкевич Н.С,Провадження №
22-ц/780/4656/14 Доповідач у 2
інстанції СліпченкоКатегорія 46
УХВАЛА

Іменем України

28 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Сліпченка О.І.

суддів Іванової І.В., Олійника В.І.

при секретарі: Горошук І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 12 червня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
відділу Державної виконавчої служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
приватного нотаріуса
Києво-Святошинського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_7, управління
Держземагенства у
Києво-Святошинському районі Київської
області про скасування постанови,
визнання недійсним акту державного
виконавця, свідоцтва про право
власності, державного акту на право
власності на земельну ділянку,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У січні 2014 року позивач звернувся до
суду з даним позовом, посилаючись на те,
що 01 червня 2009 року між ним та ОСОБА_4
був укладений договір купівлі-продажу
земельної ділянки. Реєстрація права
власності проведена лише 12 липня 2011
року та внесені зміни в Поземельну
книгу державного реєстру земель. В
проміжок часу між укладенням договору
та проведення державної реєстрації
права власності державним виконавцем
було відкрито виконавче провадження
про стягнення боргу з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 При проведення
виконавчих дій державним виконавцем 23
лютого 2012 року було винесено постанову
та акт про передачу в рахунок боргу
спірну земельну ділянку, стягувачеві
ОСОБА_2 На підставі постанови та акту
приватним нотаріусом видане свідоцтво
про право власності на земельну
ділянку та виданий державний акт на
право власності на земельну ділянку.
Вважав, що відповідачеві передано у
власність земельну ділянку, яка
належить йому на праві власності.

Просив скасувати як незаконну
постанову старшого державного
виконавця від 23 лютого 2012 року про
передачу в рахунок погашення боргу
ОСОБА_4 стягувачеві ОСОБА_2 земельної
ділянки; визнати недійсним акт
державного виконавця від 23 лютого 2012
року про передачу земельної ділянки в
рахунок погашення боргу стягувачеві
ОСОБА_2; визнати недійсним свідоцтво
про право власності ім'я ОСОБА_2 на
земельну ділянку; визнати недійсним
державний акт на право власності на
спірну земельну на ім'я ОСОБА_2

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
12 червня 2014 року
відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати, з мотивів
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів. Не
може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише з
формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що на час
відкриття виконавчого провадження
позивач не набув права власності на
земельну ділянку, а ОСОБА_2 набута
земельна ділянка у порядку,
встановленому для виконання судових
рішень і відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК
України це майно не може бути
витребувано від добросовісного
набувача та прийшов до обґрунтованого
висновку про відмову в задоволенні
позову.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками суду першої
інстанції, так як вони є
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

Місцевим судом встановлено, що 01 червня
2009 року за договором купівлі-продажу,
ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4, яка діяла
через повіреного ОСОБА_5, земельну
ділянку площею 0,8673 га, кадастровий
номер :06:002:0088, розташовану на
території Білогородської сільської
ради Києво-Святошинського району
Київської області. Вказана земельна
ділянка належала ОСОБА_4 на підставі
державного акта на право власності
серії ЗД № 660094, виданого 04 жовтня 2006
року управлінням Держкомзему у
Києво-Святошинському районі Київської
області.

Договір купівлі-продажу від 01 червня 2009
р. позивач зареєстрував 12 липня 2011 року,
реєстрація проведена за реєстровим
номер 060020088:3:002 Управлінням
Держкомзему у Києво-Святошинському
районі Київської області, що
підтверджується витягом з Поземельної
книги від 30 березня 2012 року №
ВТ-12012.

Постановою старшого державного
виконавця ВДВС Києво-Святошинського
РУЮ Київської області від 23 лютого 2012
року ОСОБА_6, було передано в рахунок
погашення боргу за оцінкою, за якою
воно було передано на реалізацію (762 195.00
грн.), стягувачеві ОСОБА_2 майно:
земельну ділянку площею 0.8673 га,
кадастровий номер :06:002:0088.

Відповідно до акту про передачу майна
стягувачу в рахунок погашення боргу
державним виконавцем спірну земельну
ділянку було передано в рахунок
погашення боргу сгягувачу ОСОБА_2

На підставі вказаного акту про
передачу майна стягувачу в рахунок
погашення боргу від 23 лютого 2012 року
було нотаріусом видано Свідоцтво про
право власності надану земельну
ділянку № 352 від 27 лютого 2012 року на ім'я
ОСОБА_2

На підставі цього Свідоцтва
Управлінням Держкомзему у
Києво-Святошинському районі Київської
області 23 квітня 2012 року було видано
Державний акт на право власності на
спірну земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2,
який зареєстровано в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю за № 02030.

З листа Управління Держкомзему в
Києво-Святошинському районі Київської
області відповідно до даних АС ДЗК
земельна ділянка з кадастровим номером
:06:002:0088 цільове призначення для
ведення особистого селянського
господарства обліковується за ОСОБА_2

Вироком Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 17
лютого 2012 року ОСОБА_4 визнано винною у
вчиненні злочину, передбаченого ч.4
ст.190 КК України. Рішеннями
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 06 грудня 2012 року
та від 22 лютого 2013 року відмовлено в
задоволенні позоввів ОСОБА_1

Вказані судові рішення на час розгляду
справи набрали законної сили.

Частиною 3 ст. 72 Закону України «Про
нотаріат» передбачено, що свідоцтва
про придбання жилого будинку (квартири)
з прилюдних торгів видаються на
підставі акта про продаж (квартири) з
прилюдних торгів чи акта про те, що
будинок (квартира) залишено за
стягувачем у зв'язку з тим, що торги не
відбулися.

За ч.ч. 8, 9 ст. 62 Закону України «Про
виконавче провадження» у разі якщо
стягувач виявив бажання залишити за
собою нереалізоване майно, він
зобов'язаний у п'ятнадцятиденний строк
з дня надходження до державного
виконавця відповідного повідомлення і
внести на відповідний рахунок для
обліку депозитних сум органу державної
виконавчої служби цю між початковою
вартістю нереалізованого майна та
сумою коштів, що підлягають стягненню
на його користь, якщо початкова
вартість нереалізованого майна
перевищує суму боргу, яка підлягає
стягненню за виконавчим документом. За
рахунок перерахованих стягувачем
коштів оплачуються витрати, пов'язані з
організацією та проведенням
виконавчих дій задовольняються вимоги
інших стягувачів та стягується
виконавчий збір і штрафи, а залишок
коштів повертається боржникові. Майно
передається стягувачу за ціною, що
дорівнює початковій вартості майна, за
якою воно передавалося на реалізацію.
Про передачу майна стягувану в рахунок
погашення боргу державний виконавець
виносить постанову, яка затверджується
начальником відділу, якому він
безпосередньо підпорядкований. За
фактом такої передачі державний
виконавець складає акт. Постанова та
акт є підставами для подальшого
оформлення стягувачем власності на це
майно.

У відповідності до абз. 2 п. 24 Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
Наказом Мін'юсту України № 20/5 від 03
березня 2004 року (чинної на час видачі
спірного свідоцтва) на підтвердження
права на спадщину, права власності на
частку в спільному майні подружжя в
разі смерті одного з подружжя,
повноважень виконавця заповіту, про
придбання майна з прилюдних торгів
(аукціону), про придбання майна з
прилюдних торгів (аукціонів), якщо
прилюдні торги (аукціони) не відбулися,
а також посвідчення фактів, що фізична
особа є живою, про перебування її у
певному місці, про прийняття на
зберігання документів видаються
відповідні свідоцтва, форми яких
установлені Правилами ведення
нотаріального діловодства.

На підставі наданих суду доказів,
дослідження матеріалів виконавчого
провадження, суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку, що
приватним нотаріусом дотримано вимоги
чинного законодавства, тому підстав
для визнання недійсним свідоцтва та
державного акту, що виданий на підставі
даного свідоцтва.

Відповідно до ч. 4 ст. 132 ЗК України (у
редакції на день укладення договору
купівлі-продажу) угоди про перехід
права власності на земельну ділянку
підлягають нотаріальному посвідченню
та державній реєстрації. За п. «з» ч. 2
цієї статті угоди повинні містити
момент переходу права власності на
земельну ділянку.

За ч. 2 ст. 131 ЗК України укладення таких
угод здійснюється відповідно до ЦК
України з урахуванням вимог ЗК України.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (у
редакції, чинній на час укладання
договору купівлі-продажу) право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою та його державної реєстрації.

Оскільки на час відкриття виконавчого
провадження позивач не набув права
власності на земельну ділянку, тому
державним виконавцем правомірно, у
межах вимог Закону України «Про
виконавче провадження», вчинені
виконавчі дії та звернуто стягнення на
земельну ділянку, яка належала
боржнику ОСОБА_4

Із витягу з Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна вбачається, що 23 квітня 2010 року
накладено арешт на земельну ділянку
площею 0,8673 га, кадастровий №
:06:002:0088, розташовану на території
Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області. Підставою обтяження вказано
ухвалу Києво-Святошинського районного
суду Київської області від 15 квітня

2010 року.

14 грудня 2010 року державним
виконавцем направлявся запит до
Київської обласної філії ДП - Центр
державного земельного кадастру» щодо
інформації про реєстрацію за боржником
ОСОБА_4 права власності на земельну
ділянку. Згідно з витягом ДП «Центр
державного земельного кадастру» за
ОСОБА_4 зареєстровано право власності
на спірну земельну на підставі
державного акта на право власності від
04 жовтня 2006 року.

Даних, що ДП «Центр державного
земельного кадастру» повідомляло
державну виконавчу службу про
реєстрацію земельної ділянки за іншою
особою матеріали справи не містять і на
час реалізації земельної ділянки
державний виконавець діяв відповідно
до вимог Закону України «Про виконавче
провадження».

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК
України майно не може бути витребувано
від добросовісного набувача, якщо воно
було продане у порядку, встановленому
для виконання судових рішень, а ОСОБА_2
набута земельна ділянка у порядку,
встановленому для виконання судових
рішень.

Таким чином, оцінивши зібрані та
досліджені докази по справі, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку, що позивач не надав суду
достатніх та допустимих доказів на
підтвердження своїх позовних вимог, а
тому позов не підлягає до задоволення.

Колегія суддів, з огляду на зазначене,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини та дійшов
правильного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в порядку
ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, в якій ставиться
питання про ухвалення нового рішення
про задоволення позовних вимог,
колегія суддів вважає, що рішення суду
є законним та обгрунтованим, підстави
для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 12
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: