У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року м. КиївКолегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоГончара В.П.,суддів: Амеліна В.І.,

Дербенцевої Т.П.,Остапчука Д.О.,

Савченко В.О.,розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Зазначав, що 24 грудня 2012 року між ним та його колишньою дружною ОСОБА_5 було укладено угоду про поділ майна, яке перебуває у спільні сумісні власності подружжя, на підставі якої позивач сплатив ОСОБА_5 50 000 грн на відшкодування вартості 1/2 частини вищезазначеної квартири. Позивач вважав, що угода про поділ майна від 24 грудня 2012 року, укладена ним внаслідок помилки, оскільки належна йому на праві власності квартира не є сумісною власністю подружжя, а тому і не підлягала поділу між ними.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України визнати недійсною угоду про поділ майна від 24 грудня 2012 року, укладену між ним та ОСОБА_5, стягнути із відповідачки на свою користь 50 000 грн переданих на виконання недійсного правочину.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 4 березня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2014 року рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 4 березня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсною угоду про поділ майна від 24 грудня 2012 року, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 50 000 грн переданих на виконання недійсного правочину.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до положень ст. 69 СК України позивач та ОСОБА_5 розділили майно за взаємною згодою, а тому відсутні підстави для визнання угоди про поділ майна недійсною.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем укладено спірну угоду внаслідок помилки, оскільки належна йому на праві власності квартира не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому не підлягала поділу в порядку передбаченому ст. 69 СК України.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (ч. 2 ст. 69 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Судами встановлено, що з 4 листопада 1995 року по 19 листопада 2012 року позивач та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 6, 7-8).

ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1. Право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, позивач набув внаслідок її приватизації, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 9 червня 1994 року, право власності на іншу 1/2 частину квартири ОСОБА_4 набув на підставі рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 листопада 2012 року, яким встановлено факт прийняття позивачем спадщини, після смерті його батька ОСОБА_6 та діда ОСОБА_7, та визнано за позивачем право власності на 1/2 частину зазначеної квартири (а. с. 4, 9-10).

Із матеріалів справи вбачається, що 24 грудня 2012 року ОСОБА_5 надала позивачу розписку про отримання нею від позивача 50 000 грн в рахунок вартості 1/2 частини квартири, в порядку поділу майна (а. с. 11).

Статтею 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна б було вважати, що правочин не був вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення, тобто помилку в характері (природі) правочину, прав та обов'язків сторін.

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, які спонукали до його вчинення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, апеляційний суд вищезазначеного не врахував та дійшов до помилкового висновку про те, що спірний правочин укладено внаслідок помилки, не звернув уваги на те, що не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, які спонукали до його вчинення. У зв'язку із зазначеним рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Крім того, не може залишатися в силі рішення суду першої інстанції, оскільки судом не враховано положення передбачене ст. 69 СК України, яким встановлено відповідну форму для договору про поділ нерухомого майна подружжя, не встановлено, які правовідносини виникли між сторонами на підставі розписки від 24 грудня 2012 року та яка норма матеріального закону підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи зазначене, судові рішення не можуть залишатися в силі, допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 4 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко

2

№ 6-21875св14Головуючий у першій інстанції: Мельник Ю.П. Доповідач: Гончар В.П.