У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А. С.,

суддів: Гончара В. П.,
Савченко В. О.,

Карпенко С. О.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного
підприємства «ОККО-НАФТОПРОДУКТ» про
стягнення заборгованості із
заробітної плати та компенсації за
несвоєчасний розрахунок, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Жидачівського районного суду
Львівської області від 16 серпня 2013 року
та ухвалу Апеляційного суду Львівської
області від 10 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Приватного
підприємства «ОККО-НАФТОПРОДУКТ» (далі
- ПП «ОККО-НАФТОПРОДУКТ»), у якому,
посилаючись на те, що при звільненні
14 березня 2011 року з ним не було
проведено повного розрахунку, просив
стягнути на свою користь 25 567 грн
заборгованості із виплати заробітної
плати та 24 120 грн 14 коп. середнього
заробітку за час затримки розрахунку.

Рішенням Жидачівського районного
суду Львівської області від
16 серпня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 10 грудня 2013 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалені у
справі судові рішення просить
скасувати та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився і суд апеляційної
інстанції, виходив із того, що термін
затримки виплати заробітної плати
позивачу не є істотним, у зв'язку з чим
відсутні підстави для застосування
відповідальності, передбаченої
ст. 117 КЗпП України.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна з огляду
на наступне.

Судами встановлено, що згідно з
наказом від 22 вересня 2010 року
№ 120-п в порядку переведення з
Львівської філії Публічного
акціонерного товариства «Концерн
Газнафтогаз» ОСОБА_3 з 22 вересня 2010 року
прийнятий на роботу в ПП
«ОККО-НАФТОПРОДУКТ».

Згідно з наказом від 14 березня 2011
року № 113-у ОСОБА_3 звільнений з роботи
за власним бажанням на підставі ст. 38
КЗпП України.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач
посилався на те, що при його звільненні
з ним не було проведено повного
розрахунку із заробітної плати.
Посилаючись на приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП
України, просив стягнути з відповідача
на свою користь 25 567 грн невиплаченої
заробітної плати та 24 120 грн 14 коп.
середнього заробітку за час затримки
розрахунку.

Відповідно до статті 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівнику сум у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП України, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на корить працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Результат аналізу наведених норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що передбачений частиною
першою статті 117 КЗпП України обов'язок
роботодавця щодо виплати середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні настає за умови
невиплати з його вини належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП України, при
цьому визначальними є такі обставини,
як невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Невиконання роботодавцем вимог ст.
116 КЗпП України є триваючим
правопорушенням, тому звільнений
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного
Кодексу й моментом припинення
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Із довідки про нараховану та
виплачену заробітну плату позивачу за
період з 22 вересня 2010 року по 14 березня
2011 року від 08 серпня 2012 року №
746, складеної ПП «ОККО-НАФТОПРОДУКТ»,
вбачається, що на день звільнення - 14
березня 2011 року позивачу нараховано 2 562
грн 46 коп., із яких 2 422 грн 49
коп. було виплачено 14 березня 2012 року, а
139 грн 97 коп. - 22 березня 2012 року
(а. с. 30).

У той же час із довідки Акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» від
08 травня 2013 року № 81-6-00/634-БТ вбачається,
що на відкритий в АТ «Райффайзен Банк
Аваль» картковий рахунок на ім'я ОСОБА_3
була нарахована заробітна плата у
розмірі 2 422 грн 49 коп. - 15 березня
2011 року та 343 грн 83 коп. - 23 березня 2011
року (а. с. 109).

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позову, суди виходили із того, що термін
затримки виплати заробітної плати
ОСОБА_3 не є значним і не може свідчити
про порушення відповідачем вимог ст. 116
КЗпП України, у зв'язку з чим відсутні
підстави для застосування
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України.

У той же час на порушення приписів
ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди не
звернули уваги на те, що затримка у
виплаті заробітної плати позивачу при
його звільненні мала місце, а незначний
термін такої затримки не може свідчити
про відсутність вини роботодавця в
невиплаті працівникові належних
коштів і не є підставою для звільнення
роботодавця від обов'язку сплатити
зазначені кошти з урахуванням приписів
ст. 117 КЗпП України.

Крім того, вирішуючи спір по суті,
суди не звернули уваги на наявність
розбіжностей у довідках, складених ПП
«ОККО-НАФТОПРОДУКТ» та АТ «Райффайзен
Банк Аваль», щодо розміру та дати
виплати заробітної плати позивачу, не
перевірили розміру належних до виплати
сум при його звільненні та не
встановили день фактичного розрахунку
з працівником.

Разом із тим, за встановлених судом
обставин, слід перевірити дотримання
позивачем строку звернення до суду з
позовом, встановленого ст. 233 КЗпП
України, про застосування якого,
заперечуючи проти позову, просив
відповідач.

Рішенням Конституційного Суду
України від 22 лютого 2012 року №
4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 КЗпП України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237-1 КЗпП України визначено, що для
звернення працівника до суду з заявою
про вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатись про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільнені сум, фактично з ним не
розрахувався.

З огляду на таке висновки судів про
безпідставність позову є передчасними.

Порушення судами при розгляді справи
норм процесуального права (ст. ст. 10, 60,
179 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для її правильного
вирішення, тому ухвалені ними судові
рішення не можуть вважатись законними
і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жидачівського районного
суду Львівської області від 16 серпня 2013
року та ухвалу Апеляційного суду
Львівської області від 10 грудня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А. С. Олійник

Судді:
В. П. Гончар

С. О. Карпенко

В. О. Савченко

Д. О. Остапчук