У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової
Г.І., Наумчука М.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до Полтавського
обласного центру зайнятості про
відшкодування моральної шкоди, за
касаційними скаргами ОСОБА_6 та її
представника ОСОБА_7 на рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 12 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до Полтавського
обласного центру зайнятості про
відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що Полтавський
обласний центр зайнятості тривалий час
порушує законні права та інтереси,
оскільки відмовляє у виплаті грошової
компенсації за невикористані у 2011 році
дні відпустки. Даний факт порушення
підтверджується постановою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 01 серпня 2013
року.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просив суд стягнути з
відповідача 6 000 грн у відшкодування
моральної шкоди.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 28 жовтня 2013 року позов
ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 12 грудня 2013
року рішення Октябрського районного
суду м. Полтави від 28 жовтня 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до
Полтавського обласного центру
зайнятості про відшкодування
моральної шкоди відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_6 та її
представник ОСОБА_7 порушують питання
про скасування оскаржуваного рішення
суду апеляційної інстанції, мотивуючи
свою вимогу порушенням судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційні скарги підлягають
відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що постановою
Вищого адміністративного суду України
від 29 січня 2013 року визнано незаконними
дії Полтавського обласного центру
зайнятості щодо відмови ОСОБА_6
приєднати основну щорічну відпустку
повної тривалості 30 календарних днів
до відпустки у зв'язку з вагітністю та
пологами та призначити її з 22 жовтня 2011
року. Зобов'язано Полтавський обласний
центр зайнятості приєднати ОСОБА_6
основну щорічну відпустку повної
тривалості 30 календарних днів до
відпустки у зв'язку з вагітністю та
пологами та призначити її до 22 жовтня
2011 року.

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до Полтавського
обласного центру зайнятості про
стягнення моральної шкоди у зв'язку із
встановленими вищевказаним рішенням
порушеннями її трудових прав. Рішенням
апеляційного суду Полтавської області
від 21 травня 2013 року стягнуто з
Полтавського обласного центру
зайнятості на користь ОСОБА_6 1 000 грн в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

Згідно з відповіддю Полтавського
обласного центру зайнятості від 03
квітня 2013 року ОСОБА_6 повідомлено, що
на виконання постанови Вищого
адміністративного суду України від 29
січня 2013 року наказом Полтавського
обласного центру зайнятості від 12
лютого 2013 року № 51-к «Про внесення змін
до наказу Полтавського обласного
центру зайнятості від 07 жовтня 2011 року
№ 751-к» основна щорічна відпустка
повної тривалості 30 календарних днів
приєднана до відпустки у зв'язку з
вагітністю та пологами і призначена з 22
жовтня до 20 листопада 2011 року. Проте у
зв'язку з хворобою у вказаний період
ОСОБА_6 не було використано право на
відпустку. Враховуючи зазначене, за
заявою ОСОБА_6 їй надано відпустку на
підставі наказу обласного центру
зайнятості від 05 березня 2012 року № 106-к
з 26 березня до 06 квітня 2012 року з
приєднанням до цього періоду додатково
нарахованої частини відпустки
терміном 5 календарних днів з 07 квітня
до 11 квітня 2012 року за період
фактичного збереження трудових
відносин з 21 січня до 25 березня 2012 року.
Тому ОСОБА_6 використана відпустка за
фактично відпрацьований час. У зв'язку
з чим роз'яснено, що Полтавський
обласний центр зайнятості не має
законних підстав згідно із чинним
законодавством про працю для виплати
грошової компенсації за невикористані
дні відпустки. Вказану відповідь
отримано ОСОБА_6 12 квітня 2013 року.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 01 серпня 2013
року визнано незаконними дії
Полтавського обласного центру
зайнятості в частині відмови виплатити
ОСОБА_6 грошову компенсацію за
невикористані у 2011 році дні відпустки
та зобов'язано Полтавський обласний
центр зайнятості виплатити їй
компенсацію за невикористані у 2011 році
дні відпустки.

Залишаючи позовні вимоги без розгляду,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем пропущено строк на звернення
до суду про порушення трудового права,
однак нормами КЗпП України не
передбачено наслідків пропуску строку
на звернення до суду, тому при
вирішенні вказаного спору вважав за
можливе застосувати положення ч. 8 ст. 8
та ст. 72 ЦПК України, як законодавства,
за нормами якого вирішується спір, і у
зв'язку з пропуском строку на
звернення до суду, вважав наявні
підстави для залишення позову без
розгляду.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
керувався положеннями ст. ст. 233, 234 КЗпП
України та виходив з того, що позивачем
пропущено тримісячний строк на
звернення до суду з позовом про
вирішення трудового спору, оскільки
право на звернення у позивача виникло 12
квітня 2013 року, а з позовом вона
звернулася лише 23 серпня 2013 року, а
також послався на те, що у разі пропуску
тримісячного строку для звернення до
суду за захистом порушених трудових
прав суд відмовляє у задоволенні
позову.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на
трудові відносини поширюються норми
цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди
у сфері трудових відносин регулюється
ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Порядок відшкодування шкоди
визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону
підставою для відшкодування моральної
шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є
факт порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, яке призвело до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагало від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_6
посилалася на те, що постановою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 01 серпня 2013
року встановлено незаконність дій
відповідача в частині відмови
виплатити їй грошову компенсацію за
невикористані у 2011 року дні відпустки
та зобов'язано відповідача здійснити
вказані виплати, що стало підставою для
звернення до суду з позовом про
відшкодування моральної шкоди.

Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Як убачається з матеріалів справи, про
порушення своїх прав щодо
незаконності дій Полтавського
обласного центру зайнятості в частині
відмови виплатити ОСОБА_6 грошову
компенсацію за невикористані у 2011 році
дні відпустки позивач дізнався 12
квітня 2013 року після отримання
відповіді Полтавського обласного
центру зайнятості від 03 квітня 2013 року.

Таким чином, перебіг тримісячного
строку звернення ОСОБА_6 до суду із
заявою про відшкодування моральної
шкоди розпочався з дня, коли вона
дізналася про порушення свого права, а
саме: 12 квітня 2013 року, однак з позовом
вона звернулася 23 серпня 2013 року, тобто
з порушенням строків, визначених ст. 233
КЗпП України.

Доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують та зводяться до
переоцінки доказів, що не відповідає
вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд
касаційної інстанції позбавлений
можливості встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
рішення суду апеляційної інстанції
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи скарги про неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права
безпідставні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відхилення касаційної скарги і
залишення рішення суду апеляційної
інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та її
представника ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 12 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.
І. Наумчук