АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1316/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 5 Степаненко О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
Захарова А. Ф. УХВАЛА
03 вересня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоЗахарової А.
Ф.суддівОхріменко Н. І. , Скіця М. І. при
секретаріРибасюк О.С. з участю
адвокатів ОСОБА_6, ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_8 на рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 31 березня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя
особа орган опіки та піклування
Черкаської міської ради, - про визнання
квартири особистою приватною
власністю, зобов'язання відповідача не
чинити перешкод в користуванні спірною
квартирою, припинення права
користування квартирою, виселення
відповідача разом із малолітньою
дитиною без надання іншого жилого
приміщення, вселення позивача та за
зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_8
про встановлення факту проживання
однією сім`єю без реєстрації шлюбу,
визнання квартири спільною сумісною
власністю та її розподіл,-
Вивчивши матеріали справи, вислухавши
ОСОБА_8, адвоката ОСОБА_6, які підтримали
доводи апеляційної скарги, та ОСОБА_9,
адвоката ОСОБА_7, також представника
органа опіки і піклування Черкаської
міської ради, які заперечували на
доводи апеляційної скарги, судова
в с т а н о в и л а :
В жовтні 2013 року ОСОБА_8 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_9 про усунення
перешкод у користуванні квартирою, яка
йому належить на праві власності, і про
виселення відповідачки без надання
іншого житлового приміщення.
Позивач вказував, що ним 08.10.2004 року
згідно договору купівлі-продажу була
придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1.
Сплачені кошти були отримані
продавцями в повному обсязі, серед яких
була і відповідач ОСОБА_9.
По теперішній час квартира належить
ОСОБА_8 на праві приватної власності, що
підтверджується копією витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 09.10.2004 року, виданого КП
23 жовтня 2004 року було зареєстровано
шлюб між позивачем та ОСОБА_9. Подружжя
разом проживали у вказаній квартирі до
2008 року. В 2008 році зв'язку з
неможливістю проживання з
відповідачкою, на ґрунті неприязних
відносин ОСОБА_8 переїхав на іншу
квартиру. 26.08.2008 року шлюб між ними було
На даний час квартиру безпідставно
займає ОСОБА_9. З серпня 2008 року вона
змінила замки, і, таким чином,
перешкоджає в доступі до квартири.
ОСОБА_8 вважає, що відповідачка не
являється членом його сім'ї, правових
підстав перебувати в його квартирі не
має, добровільно звільнити квартиру
відмовляється, чим створює перешкоди в
користуванні належним йому майном.
На підставі наведеного, ст. 391 ЦК
України, ст. 116 ЖК України, ОСОБА_8 з
урахуванням збільшення позовних вимог
просив суд:
- визнати квартиру за адресою:
АДРЕСА_1 особистою його власністю;
- зобов'язати ОСОБА_9 не чинити
перешкоди в користуванні належною йому
- припинити право користування
ОСОБА_9, з її неповнолітньою дочкою
ОСОБА_10 спірною квартирою; виселити
ОСОБА_9, ОСОБА_10 із цієї квартири без
надання їм іншого жилого приміщення;
- вселити позивача в квартиру;
- стягнути з ОСОБА_9 судові витрати.
В грудні 2013 року ОСОБА_9 звернулася до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_8 про
визнання квартири спільною сумісною
власністю та її розподіл.
В обґрунтування своїх вимог вказувала,
що з ОСОБА_8 вони познайомились у 1999
році. Вже в 2000 році вони почали разом
винаймати квартиру і тривалий час
проживали за адресою: АДРЕСА_2.
В період спільного проживання з
відповідачем з 2000 року вони вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет та проживали як чоловік та
жінка, між ними склалися усталені
відносини, що притаманні подружжю. У 2004
році вони подали до органів реєстрації
актів цивільного стану заяву про
наміри зареєструвати шлюб. Дату
реєстрації шлюбу було призначено на
11.09.2004 року, однак заплановане весілля
не відбулося, оскільки ОСОБА_8 отримав
ножове поранення, а тому дату весілля
були вимушені відкласти на інший день.
23.10.2004 між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було
08.10.2004 року ОСОБА_8 за договором купівлі
- продажу була придбана квартира
АДРЕСА_1, яка належала на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_9 ( позивачці за
зустрічним позовом).
Позивачка та ОСОБА_8 вирішили сплатити
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 частину коштів,
які пропорційно відповідали їх часткам
у власності квартири, а частина коштів
ОСОБА_9, як співвласника, нею не
отримана, оскільки вони придбали
спірну квартиру для спільного
З 2006 року між ОСОБА_9 та відповідачем
почали погіршуватися відносини і в 2007
році ОСОБА_8 переїхав з даної квартири
на інше місце проживання.
В серпні 2008 року шлюб між нею та ОСОБА_8
було розірвано. На даний час у спірній
квартирі проживає ОСОБА_9 з дочкою
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.
В період придбання спірної квартири
ОСОБА_9 з відповідачем проживали разом,
з 2000 року вели спільне господарство,
мали спільний бюджет і проживали сім'єю
як чоловік та дружина, проявляючи
взаємну турботу один про одного, мали
взаємні права та обов'язки, а тому
вищезазначена квартира належить
сторонам на праві спільної сумісної
На підставі наведеного, ст. ст. 63, 68, 69, 71,
74 СК України, ст. 368 ЦК України, ОСОБА_9 з
урахуванням уточнених позовних вимог
просила суд:
- встановити факт проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з
ОСОБА_8 в період з липня 2004 року по
- визнати квартиру АДРЕСА_1,
спільною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_8, що
придбана за спільні кошти чоловіка та
жінки, що проживали однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та спільні кошти
- визнати за ОСОБА_9 право
власності на 1/2 частку квартири
Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 31 березня 2014 року
позовну заяву ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя
особа орган опіки та піклування
Черкаської міської ради, - про визнання
квартири особистою приватною
власністю, зобов'язання відповідача не
чинити перешкод в користуванні спірною
квартирою, припинення права
користування квартирою, виселення
відповідача разом із малолітньою
дитиною без надання іншого жилого
приміщення, вселення позивача, -
задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_9 не чинити перешкоди
ОСОБА_8 в користуванні квартирою
АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_8 в квартиру АДРЕСА_1.

У позовних вимогах про визнання
квартири особистою приватною
власністю, припинення права
користування ОСОБА_9, ОСОБА_10 квартирою
АДРЕСА_1, їх виселення без надання
іншого жилого приміщення, - відмовлено.

Позовну заяву ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання
квартири спільною сумісною власністю
та її розподіл, - задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, який підлягає розподілу.

Визнано за ОСОБА_9 право власності на
35/100 частку квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_8 право власності на
65/100 частку квартири АДРЕСА_1.

У вимогах про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9
судові витрати в сумі 511,98 грн..

В апеляційній скарзі ОСОБА_8,
посилаючись на те, що дане рішення
незаконне, не відповідає обставинам
справи, прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просить його скасувати в частині
визнання за ОСОБА_9 права власності на
35/100 частин квартири АДРЕСА_1 та
визнання за ним право власності на 65/100
частин квартири АДРЕСА_1, а також в
частині стягнення із ОСОБА_8 на користь
ОСОБА_9 судових витрат в сумі 511,98 грн..

Прийняти нове рішення про визнання за
ОСОБА_8 права особистої приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Припинити право користування ОСОБА_9,
ОСОБА_10 квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_9, ОСОБА_10 із квартири за
адресою: АДРЕСА_1 без надання їм іншого
жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8
судовий збір в сумі 473, 01 грн..

Обговоривши матеріали справи, судова
палата вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_8 і відповідачка ОСОБА_9
тривалий час - на протязі декількох
років, - зустрічалися і 23 жовтня 2004 року
між ними Черкаським відділом РАЦС було
зареєстровано шлюб, про що здійснено
актовий запис №1543. Вбачається, що в
липні 2004 року сторони подали заяву до
органів реєстрації актів цивільного
стану про наміри зареєструвати шлюб і
дату реєстрації шлюбу та весілля було
призначено на 11 вересня 2004 року.

Проте, заплановані реєстрація шлюбу і
весілля 11 вересня 2004 року не відбулися,
оскільки ОСОБА_8 за декілька днів до
цього отримав ножове поранення шиї та
лівої ушної раковини, внаслідок чого з
10.09.2004 року по 22.09.2004 року перебував на
лікуванні в хірургічному відділенні
Черкаської міської лікарні № 3 (ар.
спр.138-139 т.1), тому дата весілля була
відкладена на інший день.

Встановлено, що маючи намір проживати
сім'єю окремо від батьків, ОСОБА_8 08.10.2004
року укладає договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, згідно якого
означену квартиру придбав у ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_9 тобто у
батьків відповідачки, у її брата та у
неї, оскільки квартира була
приватизована у свій час на чотирьох
членів сім'ї ( ар. спр. 11-14 т. 2).

Продаж квартири було вчинено за 106000
грн., що становило 20000 доларів США, з
яких 5300 грн., що було еквівалентно 1000
доларів США, продавці отримали від
покупця під час оформлення цього
договору, а решту суми - 100700 грн., що
становить 19000 доларів США, покупець
зобов'язався сплатити продавцям на
протязі чотирьох банківських днів
після одержання кредиту в Черкаській
філії АКІБ «УкрСиббанк» (нотаріально
посвідчений договір купівлі - продажу
квартири від 08.10.2004 року на ар. спр.4 т.1).

Після цього ОСОБА_8 19 жовтня 2004 року
укладає кредитний договір № 528 з АКІБ
«УкрСиббанк», за яким отримує 14000
доларів США для придбання квартири (як
зазначено в п. 1.4 даного кредитного
договору на ар. спр. 27-31 т. 3) і цієї ж дати
- 19 жовтня 2004 року розраховується в
повному обсязі з продавцями квартири,
про що вказує їх нотаріально
посвідчена заява на ар. спр. 6 т.1 від
19.10.2004 року - про відсутність у кожного з
них будь - яких матеріальних претензій
щодо розрахунку за договором купівлі -
продажу від 08.10.2004 року.

З наведеного, таким чином, вбачається,
що позивач ОСОБА_8 купив квартиру
АДРЕСА_1 для проживання в ній сім'єю з
ОСОБА_9, для чого в інтересах саме цієї
сім'ї уклав вищезгаданий кредитний
договір від 19.10.2004 року на суму 14000
доларів США, який, як встановлено з
матеріалів справи, за рахунок цієї
сім'ї був погашений, саме подружжям
ОСОБА_8 і ОСОБА_9.

На це вказують квитанції про погашення
кредиту (отриманого 19.10.2004 року) в
період перебування сторін в шлюбі,
тобто після 23.10.2004 року і до 26 серпня 2008
року, коли цей шлюб було розірвано ( ар.
спр. 30 т. 1) - на ар. спр. 2-5 т. 2; на ар. спр.
44-52 т. 3, а також виписка по кредитному
договору на ім'я ОСОБА_8 за період з
19.10.2004 року по 24.03.2014 рік (договір 000
(Fф528) у валюті USD, період дії: з 19.10. 2004 р.
по 17.10.2014 р., - на ар. спр. 26 т.3.

З останньої вбачається, що за період з 19
жовтня 2004 року по 20 березня 2007 року
сплачено в погашення даного кредиту
3384,35 доларів США, і 11.04.2007 року погашено
решту суми кредиту від 19.10.2004 року, - в
обсязі 10615,65 доларів США.

Слід зауважити, що 11.04.2007 року ОСОБА_8
оформив інший кредитний договір з АКІБ
«УкрСиббанк», - на суму 30000 доларів США,
по якому вже ОСОБА_9 виступила
фінансовим поручителем, з нею 11.04.2007
року був укладений договір поруки №
107781 (ар. спр. 150 т. 1). За рахунок цього
кредиту і було закінчено погашення
попереднього.

Необхідно зазначити, що позивач ОСОБА_8,
не заперечуючи того факту, що кредит
від 19.10.2004 року погашений був, дійсно, в
період шлюбу з відповідачкою,
наголошував на тому, що виплачений
такий був особисто ним, позивачем, за
рахунок його особистих власних коштів,
отриманих в червні 2005 року за договором
банківського вкладу «Гарант»,
укладеного 10 червня 2004 року з АКБ
соціального розвитку «Укрсоцбанк» на
суму 8000 доларів США (ар. спр. 106-107 т.3).

В зв'язку з цим позивач просив визнати
квартиру АДРЕСА_1 його особистою
приватною власністю, зобов'язати
відповідачку не чинити перешкод йому в
користуванні квартирою та виселити
відповідачку з дочкою з даної квартири.

Проти цього заперечувала відповідачка,
пояснивши, що тривалий час проживаючи з
ОСОБА_8, вона навіть не чула про такий
депозитний вклад.

ОСОБА_9 пред'явила зустрічний позов про
визнання зазначеної квартири об'єктом
права спільної сумісної власності та
її розподіл, посилаючись на те, що
познайомилась з позивачем у 1999 році,
тривалий час, - з 2000 року разом
проживали з ним однією сім'єю,
винаймаючи квартиру по АДРЕСА_2, вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет та проживали як чоловік і жінка,
між якими склалися усталені відносини,
що притаманні подружжю, планували
весілля.

В зв'язку з цим, маючи намір придбати
власне житло, вони вирішили сплатити її
батькам ОСОБА_11, ОСОБА_12, (сім'я яких
розпалась на той час і кожний мав свої
сім'ї) та брату ОСОБА_13 частину коштів,
які пропорційні їх часткам у власності
квартири АДРЕСА_1, де вона перебувала на
реєстраційному обліку з 1986 року. Її
частка, як співвласника не включалась у
вартість придбання, оскільки дану
квартиру придбавали для спільного
проживання сім'єю.

Коли під час розгляду справи
з'ясувалось, що ОСОБА_8, перебуваючи з
нею у фактичних шлюбних відносинах,
офіційно розірвав шлюб з першою
дружиною ОСОБА_14 лише після заручин з
відповідачкою та звернення їх до
органів РАГСУ із заявою про реєстрацію
шлюбу у 2004 році, змушена була уточнити
позовні вимоги і просила встановити
факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_8
без реєстрації шлюбу в період з липня
2004 року по 23 жовтня 2004 року і визнати
спірну квартиру їх спільною власністю,
як придбану на спільні кошти чоловіка
та жінки, що проживали однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, та на спільні кошти
подружжя (ар. 8 т. 3).

Відповідно до ст. 74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними (ч. 1 статті).

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу (Право спільної сумісної
власності подружжя).

З матеріалів справи встановлено, що
ОСОБА_8 з грудня 1993 року перебував в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14, в
якому у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася
дочка ОСОБА_15, і який розірваний
рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 02 серпня 2004 року (ар.
спр. 216 т.2).

З даного рішення вбачається, що на
протязі трьох останніх років, як
встановив суд, ОСОБА_8 і ОСОБА_14 шлюбних
відносин не підтримували, спільного
господарства не вели, їх шлюб носив
формальний характер, що практично не
спілкується з поясненнями позивача про
нормальні відносини з першою дружиною
і дещо напружені останнім часом
(мається на увазі перед розлученням) в
зв'язку з тим , що дружина була
категорично проти купівлі житла в
кредит (мотивуючи наявним в неї житлом)
і була не в змозі народити йому ще дітей
(ар. спр. 223-225 т. 2).

З наведеного пояснення вбачається
також, що позивач погодився на
пропозицію ОСОБА_9 придбати житло у її
родичів, «бажаючи заручитися
підтримкою майбутніх родичів та
дружини», що, на думку судової колегії,
підкреслює той факт, що договір купівлі
- продажу спірної квартири від 08.10.2014
року (який, схоже, мав бути укладений
після реєстрації шлюбу між сторонами
ще у вересні 2004 року, як було спочатку
призначено в органах РАГСу) був
укладений ОСОБА_8 в інтересах сім'ї з
ОСОБА_9.

Як встановлено по справі, придбане за
вказаним договором житло і було
використано в інтересах сім'ї сторін,
які проживали тут, - в квартирі АДРЕСА_1
з часу реєстрації шлюбу і по серпень 2008
року, як стверджує позивач, поки
відповідачкою не були змінені без його
дозволу замки у вхідних дверях
квартири (ар.2 т.1).

Враховуючи вищенаведені положення ст.
74 СК України, за обставинами справи
вимоги ОСОБА_9 про встановлення факту
проживання однією сім'єю з ОСОБА_8 без
реєстрації шлюбу не могли бути
задоволені лише через те, що позивач по
серпень 2004 року перебував в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14,
свідоцтво про розірвання якого
оформлено в органах РАЦС Соснівського
району м. Черкаси 07 вересня 2004 року (ар.
спр. 90 т. 1), потім з 10.09. по 22.09.2004 року
перебував на стаціонарному лікуванні в
Черкаській міській лікарні № 3 (ар. спр.
138-139 т.1), про що вище зазначалось, а
потім сторони не мали можливість
проживати спільно, оскільки, як
пояснювали в суді, придбана квартира
була звільнена на протязі одного
місяця з моменту її придбання (ар. спр.
223 т. 2).

Тому суд, оцінивши матеріали справи, і
прийшов до висновку, що доказів, які
могли б підтвердити ведення спільного
господарства, спільний бюджет,
наявність між сторонами усталених
відносин, притаманних подружжю, -
позивачем (за зустрічним позовом)
ОСОБА_9 за вказаний період (з липня 2004
року по 23 жовтня 2007 року) не надано, в
зв'язку з чим відмовив в задоволенні
означених вимог.

Проте, водночас, на думку колегії,
виходячи з викладеного, матеріалами
справи доведено, що договір купівлі -
продажу спірної квартири АДРЕСА_1 було
укладено ОСОБА_16 08.10.2004 року саме в
інтересах сім'ї з ОСОБА_9, реєстрація
шлюбу з якою була перенесена з 11
вересня 2004 року на 23 жовтня 2004 року по
поважній причині (ОСОБА_8 потрапив до
лікарні) і придбане житло було
використане в інтересах сім'ї сторін.
Саме в інтересах цієї сім'ї - з ОСОБА_9
ОСОБА_8 було укладено кредитний договір
19.10.2004 року на суму 14000 доларів США, який
спільними зусиллями сім'ї сторін в
період їх шлюбу і був погашений.

Твердження позивача ОСОБА_8 стосовно
того, що ним особисто був погашений цей
кредит за рахунок його власних коштів,
отриманих в червні 2005 року з
депозитного вкладу «Гарант» згідно
укладеного ним 10.06.2004 року договору з
АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк»
на суму 8000 доларів США, суд
обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки
такі нічим не доведені. Тому суд
правильно визнав такою, що не підлягає
до задоволення вимогу ОСОБА_8 про
визнання спірної квартири його
особистою приватною власністю.

Не знайшли свого підтвердження й
доводи відповідачки ОСОБА_9 відносно
того, що її частка коштів як
співвласника квартири АДРЕСА_1 під час
продажу останньої за договором від
08.10.2004 року не були нею отримані.

Як правильно вказав суд, її доводи з
цього приводу спростовуються
нотаріально посвідченою заявою від
продавців, у тому числі і від ОСОБА_9 за
19. 10.2004 року про отримання грошей від
ОСОБА_8 за продаж цієї квартири (ар. спр.
6 т.1).

Враховуюче викладене, що договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 був
укладений позивачем в інтересах сім'ї
сторін, і придбане житло використане в
інтересах даної сім'ї, якою за рахунок
спільних коштів в період шлюбу був
погашений повністю кредит, який був
отриманий саме на купівлю придбаної
квартири, тобто в інтересах зазначеної
сім'ї, що свідчить про наміри сторін
щодо створення спільної власності,
судова палата вважає, що слід
погодитися з висновком суду про те, що
відповідачка набула права власності на
спірну квартиру внаслідок погашення
кредиту (отриманого на придбання житла)
за спільні кошти подружжя в період
шлюбу з позивачем. І набула право в
обсязі відповідно до половини
вкладених спільних коштів подружжя в
погашення кредиту. А позивач набув
право власності у відповідності до
сплачених продавцям особистих коштів
та половини вкладених спільних коштів
подружжя в погашення кредиту в період
шлюбу.

На користь такого висновку - стосовно
створення спільної власності сторін на
спірну квартиру, - вказує той факт, що
ОСОБА_16 і ОСОБА_9, перебуваючи в шлюбі, 11
квітня 2007 року оформляють зі згоди обох
договір споживчого кредиту між ОСОБА_8
та АКІБ «УкрСиббанк» на суму 30000
доларів США з терміном виконання до 19
квітня 2017 року на проведення у квартирі
ремонту з переплануванням (тобто на
капітальний ремонт). Між ОСОБА_9 та
банком в забезпечення виконання
зобов'язань по кредитному договору
оформлений був договір поруки №107781 від
11 квітня 2007 року, що в цілому свідчить
про наміри сторін щодо створення
спільної власності на спірну квартиру.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Тобто наведеною нормою закріплюється
презумпція правомірності набуття
права власності на певне майно. Право
власності на конкретне майно
вважається набутим правомірно, якщо
інше не буде встановлено в судовому
порядку, або незаконність права
власності не випливатиме із закону.

В даному випадку стосовно обставин
справи право власності кожної із
сторін по справі на спірну квартиру
слід вважати набутим правомірно,
оскільки із закону не випливає
неможливість набуття права власності
внаслідок погашення кредиту, який був
отриманий на придбання (купівлю)
спірного житла і судом не встановлена
незаконність набуття права власності
таким чином.

Наведене спростовує доводи
апеляційної скарги про те, що погашення
кредитних зобов'язань під час шлюбу не
тягне за собою таких правових
наслідків, як визнання права на частину
квартири, як на частку у спільній
сумісній власності подружжя.

У відповідності до ч. 4 ст. 368 ЦК України
майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Згідно ч.1 ст. 68 СК України розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу.

Статтею 69 СК України передбачено, що
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

За ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

З урахуванням викладеного, виходячи з
того, що купуючи спірну квартиру,
ОСОБА_8 сплатив продавцям 6000 доларів
США особистих коштів та 14000 доларів США
отриманих за кредитним договором № 528
від 19.10.2004 року, які були сплачені в
період зареєстрованого шлюбу між
ОСОБА_8 і ОСОБА_9 за рахунок їх спільних
коштів і зусиль, суд обґрунтовано
визнав за ОСОБА_9 право власності на 35/100
частин квартири АДРЕСА_1 (грошова
частка 7000 доларів США = 14000: 2), а за
ОСОБА_8 - право власності на 65/100 частин
цієї ж квартири (грошова частка 6000
доларів США+1/2 від 14000 доларів США = 13000
доларів США).

Визначивши розмір частин і поділивши
таким чином майно між сторонами, суд
першої інстанції, на думку апелянта,
вийшов за межі позовних вимог, які
ставились відповідачкою ОСОБА_9 у
зустрічному позові. Остання вказувала
дві підстави виникнення права спільної
сумісної власності на спірну квартиру.
Перша - це факт проживання однією сім'єю
до шлюбу, але судом відмовлено в
задоволенні такої вимоги. Друга
підстава - оплата особисто
відповідачкою ОСОБА_9 коштів по
кредитним заборгованостям, яка на
думку апелянта, належними засобами
доказування не підтверджена .

Апелянтом на противагу подано до
матеріалів справи копії меморіальних
ордерів про оплату кредиту та копію
депозитного договору на ім'я позивача
особисто, що дає підстави вважати
вкладені ним кошти його особистими.

Проте, з такими доводами не можна
погодитися.

Як зазначалось вище, уточнюючи свої
позовні вимоги в письмовій заяві від
17.03.2014 року, ОСОБА_9 просила встановити
факт проживання її однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з позивачем ОСОБА_8 в
період з липня 2004 року по 23 жовтня 2004
року, визнати квартиру АДРЕСА_1,
спільною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_8 як
таку, що придбана за спільні кошти
чоловіка та жінки, що проживали однією
сім'єю без реєстрації шлюбу та спільні
кошти подружжя і визнати за нею права
власності на ? частину спірної квартири
(ар. спр. 8 т.3).

Як доведено матеріалами справи,
договір купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1 був укладений 08.10.2004 року
позивачем в інтересах сім'ї сторін, в
інтересах якої і використано придбане
житло, і за рахунок спільних коштів -
саме цього подружжя (ОСОБА_8 і ОСОБА_9) в
період шлюбу був погашений повністю
кредит, який позивачем був оформлений
19.10.2004 року саме на придбання вказаної
квартири, тобто в інтересах зазначеної
сім'ї.

Наведене вказує про наміри сторін щодо
створення спільної власності на
квартиру, і оскільки із закону не
випливає неможливість набуття права
власності внаслідок погашення кредиту,
який був оформлений на придбання
(купівлю) спірного житла, і судом не
встановлена незаконність набуття
права власності таким чином, суд цілком
обґрунтовано прийшов до висновку про
можливість визнання за сторонами по
справі права спільної власності на
придбане житло (квартиру) внаслідок
погашення кредиту (який був отриманий
позивачем для придбання вказаного
житла) за рахунок спільних коштів
подружжя в період шлюбу.

І саме за відповідачкою - в обсязі
відповідно до половини сплачених
спільних коштів подружжя, а за
позивачем - у відповідності до
сплачених особистих коштів та половини
вкладених спільних коштів подружжя в
погашення кредиту в період шлюбу.

Матеріалами справи беззаперечно
доведено, що кредит в сумі 14000 доларів
США, отриманий позивачем 19.10.2004 року в
інтересах сім'ї з відповідачкою, був
повністю погашений за рахунок спільних
коштів подружжя в період шлюбу.
Позивачем ОСОБА_8 не надано необхідних
доказів про те, що погашення згаданого
кредиту було здійснено особисто ним за
рахунок отриманого депозитного вкладу
«Гарант».

Виходячи з обставин справи і того, що
закон, гарантуючи захист права
власності, надає власнику право
вимагати усунення будь - яких порушень
його прав, та ще й при умові, що ці
порушення були поєднані з позбавленням
володіння його нерухомим майном,
враховуючи передбачені статтями 16; 386;
391 ЦК України способи захисту права
власності, суд обґрунтовано прийшов до
висновку про те, що вимоги позивача
ОСОБА_8 щодо зобов'язання відповідачки
ОСОБА_9 не чинити йому ( позивачу)
перешкод в користуванні квартирою
АДРЕСА_1, та його вселення у вказану
квартиру підлягають до задоволення.

Що стосується вимог позивача про
припинення права користування ОСОБА_9
та її неповнолітньою дочкою ОСОБА_10, 2009
року народження, квартирою АДРЕСА_1 та
виселення їх без надання іншого жилого
приміщення, то судом, на думку судової
палати, теж правильно вирішені такі.

Позивач просив виселити відповідачку з
дочкою, посилаючись на норми ст. ст. 116;157
ЖК України, 391 ЦК України зазначаючи, що
вони не являються членами його сім'ї, не
мають правових підстав перебувати в
його власності, добровільно звільнити
квартиру відмовляються, чим створюють
перешкоди йому в користуванні належним
позивачу майном, а тому відповідно до ч.
3 ст.116 ЖК України підлягають виселенню
без надання їм іншого житлового
приміщення як особи, що самоправно
зайняли жиле приміщення.

По справі встановлено, що ОСОБА_9
зареєстрована в АДРЕСА_1 з 1986 року, коли
ще тут проживала з батьками, залишилась
перебувати на реєстраційному обліку
тут після договору купівлі - продажу
квартири від 08 жовтня 2004 року і
проживала в квартирі як дружина ОСОБА_8.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно.

Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Враховуючи наведене, слід визнати, що
ОСОБА_9 з неповнолітньою дитиною
проживають в спірній квартирі
правомірно, не є такими, що вселилися
самовільно.

Порушення ними умов проживання в
квартирі та користування нею,
передбачених ст. 116 ЖК України (коли
особи систематично руйнують чи псують
жиле приміщення, або використовують
його не за призначенням, або
систематично порушують правила
співжиття), судом не встановлено, та й з
таких підстав позов не заявлявся.

За таких обставин суд правильно визнав,
що не вбачається підстав для
припинення права користування ОСОБА_9,
ОСОБА_10 квартирою АДРЕСА_1 та їх
виселення без надання іншого жилого
приміщення, тому в задоволенні
означених вимог судом обґрунтовано
відмовлено.

Досліджуючи обставини зустрічної
позовної заяви ОСОБА_9, та перевіряючи
дотримання нею строків позовної
давності, судом встановлено, що початок
позовної давності для вимоги про поділ
спільного майна подружжя, шлюб якого
розірвано, обчислюється не з дати
прийняття постанови державного органу
РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати
набрання рішення суду законної сили
(ст. ст. 109; 110 СК України), а від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Враховуючи, що ОСОБА_9 постійно
проживала з законних підстав у спірній
квартирі, має право на спільне
користування квартирою, суд правильно
визначився, що дізналася відповідачка
про порушення свого права щодо спірної
квартири лише після отримання нею
копії позовної заяви, поданої до суду
ОСОБА_8, тому підстав для застосування
позовної давності до цих правовідносин
не вбачається.

Необхідно зазначити, що правомірно суд
вказав і на те, що не заслуговують на
увагу твердження ОСОБА_8 про
необхідність відповідно до ст. 36 СК
України врахувати зобов'язання ОСОБА_9
по договору споживчого кредиту №
0 від 11.04.2007 року, укладеного між
АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_8 на суму 30000
доларів США, так як вказані
правовідносини не стосуються
припинених правовідносин за договором
кредиту № 528 від 19.10.2004 року на
придбання квартири. До того ж
правовідносини між ОСОБА_8 та ОСОБА_9,
які виникли за договором № 0 від
11.04.2007 року врегульовані рішенням
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 30.07.2012 року, яке залишено без змін
ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 17.12.2012 року та рішенням
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 10.04.2012 року, залишеним в силі
ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 20.05.2013 року.

Правильно вирішено судом і питання
розподілу судових витрат між
сторонами.

Судова палата вважає, що рішення суду
відповідає обставинам справи, вимогам
закону і підстав для його скасування та
задоволення апеляційної скарги, - не
вбачається. Доводи останньої не
заслуговують на увагу, так як висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 218 ЦПК
України, судова палата, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 31 березня 2014 року по
даній справі залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :