У Х В А Л А

іменем україни

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А. С.,

суддів: Гончара В. П.,
Савченко В. О.,

Карпенко С. О.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Державна реєстраційна
служба України, про визнання шлюбного
договору недійсним та визнання майна
особистою приватною власністю, за
касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, на рішення
Апеляційного суду Київської області
від 29 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, у якому,
посилаючись на приписи ст. ст. 203, 215 ЦК
України, ст. ст. 60, 69, 70, 71, 93, 103 СК України,
просила визнати недійсним шлюбний
договір, укладений між нею та
відповідачем, посвідчений
26 серпня 2011 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, зареєстрований за № 716;
визнати садовий будинок АДРЕСА_1 у
Садовому товаристві «Лагуна»
Хотянівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області; земельну ділянку площею 0,6380
га, що розташована за вказаною адресою,
автомобіль марки Mercedes Benz, модель S 550,
д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2,
автомобіль марки CHEVROLET, модель EXPRESS,
д.н.з. НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_4,
автомобіль марки Mercedes Benz, модель G 55,
д.н.з. НОМЕР_5, номер кузова НОМЕР_6, її
особистою приватною власністю.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 23
січня 2014 року позов задоволено
частково.

Визнано особистою приватною
власністю ОСОБА_3 майно: автомобіль
марки Mercedes Benz, модель S 550, д.н.з. НОМЕР_1,
номер кузова НОМЕР_2, придбаний 15 серпня
2007 року; автомобіль марки CHEVROLET, модель
EXPRESS, д.н.з. НОМЕР_3, номер кузова НОМЕР_4,
придбаний 04 вересня 2008 року; автомобіль
марки Mercedes Benz, модель G 55, д.н.з. НОМЕР_5,
номер кузова НОМЕР_6, придбаний 12 лютого
2008 року.

У задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду
Київської області від 29 травня 2014 року
рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 23 січня 2014
року в частині відмови у задоволенні
позову про визнання недійсним шлюбного
договору, визнання особистою приватною
власністю будинку та земельної ділянки
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним шлюбний договір
від 26 серпня 2011 року, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
та зареєстрований у реєстрі за № 716.

Визнано особистою приватною
власністю ОСОБА_3 садовий будинок з
підвалом під літ. «А» та терасою під
літ. «а» загальною площею 874,60 кв. м з
господарськими спорудами: гаражем під
літ. «Б», погребами під літ. «Б», «Б1»,
«Б2» з навісом під літ. «б», дерев'яним
сараєм під літ. «В», басейном під літ.
«И» та будівлею басейну під літ. «И» за
адресою: АДРЕСА_1, вартістю
12 млн грн, а також земельну
ділянку площею 0,6380 га, що розташована
за адресою: АДРЕСА_2», придбану
відповідно до договору купівлі-продажу
від 26 лютого 2009 року, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстрованого у реєстрі за № 348,
вартістю 600 тис. грн.

Вирішено питання про розподіл
судових витрат. У решті позову
відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5,
яка діє в інтересах ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
ухвалене у справі рішення апеляційного
суду просить скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Ухвалюючи рішення про визнання
спірних автомобілів особистою
приватною власністю позивачки, суд
першої інстанції, з висновками якого у
цій частині погодився і суд
апеляційної інстанції, виходив із
того, що вказані автомобілі були
придбані позивачкою за особисті кошти
до реєстрації шлюбу з відповідачем, а
тому є її особистою власністю.

У цій частині судові рішення ніким
не оскаржуються, тому на предмет
законності та обґрунтованості судом
касаційної інстанції не перевіряються.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині визнання недійсним шлюбного
договору та визнання особистою
приватною власністю позивачки будинку
та земельної ділянки, суд першої
інстанції виходив із того, що умови
оспорюваного шлюбного договору не є
такими, що ставлять позивачку у
надзвичайно невигідне матеріальне
становище, оскільки умовами шлюбного
договору не обмежені рівні права обох
сторін на набуття будь-якого майна, а
обставини, викладені в позовній заяві,
не знайшли свого підтвердження.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову про визнання
недійсним шлюбного договору та
визнання особистою приватною
власністю позивачки будинку та
земельної ділянки та ухвалюючи в цій
частині нове рішення про задоволення
позову, апеляційний суд виходив із
того, що до шлюбного договору було
включено майно, придбане позивачкою до
реєстрації шлюбу з відповідачем, право
власності на яке підлягає державній
реєстрації, що суперечить приписам ч. 5
ст. 93 СК України. Крім того, шлюбний
договір ставить позивачку у невигідне
матеріальне становище, у договорі
визначено правовий статус майна,
набутого під час проживання сторін
однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а
факт проживання однією сім'єю не
встановлений судовим рішенням на
момент укладення шлюбного договору
відповідно до норм сімейного
законодавства.

Проте з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна
з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 14 грудня 2010
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
зареєстровано шлюб.

Із метою визначення правового
статусу окремого майна, що набувалось
упродовж проживання сторонами однією
сім'єю, але до реєстрації шлюбу, 26
серпня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали
шлюбний договір.

Пунктом 1 вказаного договору
передбачено, що на дотримання вимог
ст. 74 СК України сторони погодили,
що будинок АДРЕСА_1 у Садовому
товаристві «Лагуна» Хотянівської
сільської ради з відповідними
господарськими та побутовими
будівлями та спорудами та земельна
ділянка площею 0,6380 га, що розташована
за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер
, є їх спільною сумісною
власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 93 СК України шлюбним
договором регулюються майнові
відносини між подружжям, визначаються
їхні майнові права та обов'язки.

Згідно зі ст. 103 СК України шлюбний
договір на вимогу одного з подружжя або
іншої особи, права та інтереси якої цим
договором порушені, може бути визнаний
недійсним за рішенням суду з підстав,
встановлених ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Частиною 4 ст. 93 СК України
визначено, що шлюбний договір не може
зменшувати обсягу прав дитини, які
встановлені цим Кодексом, а також
ставити одного з подружжя у
надзвичайно невигідне матеріальне
становище.

Обґрунтовуючи підстави позову,
ОСОБА_3 посилалась на те, що шлюбний
договір суперечить приписам ст. ст. 93, 103
СК України, оскільки укладений на вкрай
невигідних для неї умовах. При цьому
позивачка посилалась виключно на
отримання нею у власність земельної
ділянки та житлового будинку до
реєстрації шлюбу.

У той же час позивачкою не
зазначено, в чому саме полягають
невигідні для неї умови і яким чином
даний договір порушує її права.

Крім того, пунктом 4 зазначеного
договору передбачено, що у момент
укладання цього договору сторони
усвідомлюють значення своїх дій,
розуміють природу даного правочину, що
при укладанні договору відсутній
будь-який обман або приховування
фактів. Договір укладається без
будь-якого застосування фізичного
чи психічного тиску, на вигідних для
сторін умовах і не є результатом впливу
тяжких обставин. Правочин вчиняється
із наміром створення відповідних
правових наслідків, не приховує інший
правочин. Сторони розуміють текст
правочину та всі без винятку його
умови.

Ухвалюючи рішення про визнання
шлюбного договору недійсним та
визнаючи особистою приватною
власністю позивачки будинок та
земельну ділянку, на порушення
приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний
суд не звернув уваги на те, що шлюбний
договір було підписано позивачкою із
власної волі, без будь-якого примусу, а
умови цього договору не є такими, що
ставлять її у надзвичайно невигідне
матеріальне становище та не обмежують
її прав.

Крім того, за цим договором не
відбулось передачі у власність
ОСОБА_4 будь-якого майна, право на яке
підлягало державній реєстрації.
Договором визначався лише правовий
режим майна, створення якого
відбувалось у період перебування
сторін у фактичних шлюбних відносинах.

У свою чергу, повно та всебічно
з'ясувавши обставини справи,
дослідивши надані сторонами докази,
вислухавши пояснення сторін, суд
першої інстанції відповідно до
приписів ст. ст. 212-214 ЦПК України дійшов
правильного висновку про відсутність
підстав для визнання шлюбного договору
недійсним та визнання особистою
приватною власністю позивачки
спірного житлового будинку та
земельної ділянки.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного
оскаржуване рішення суду апеляційної
інстанції в частині визнання шлюбного
договору недійсним та визнання
особистою приватною власністю
позивачки житлового будинку та
земельної ділянки відповідно до
приписів ст. 339 ЦПК України підлягає
скасуванню із залишенням у цій частині
в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду
Київської області від 29 травня 2014 року
в частині визнання шлюбного договору
недійсним та визнання особистою
приватною власністю позивачки
житлового будинку та земельної ділянки
скасувати, залишити в цій частині в
силі рішення Вишгородського районного
суду Київської області від 23 січня 2014
року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А. С. Олійник

Судді:
В. П. Гончар

С. О. Карпенко

В. О. Савченко

Д. О. Остапчук