Справа № 369/7824/14 Головуючий у І інстанції Дубас Т.В.
Провадження № 22-ц/780/20/15 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв
Категорія 18 27.01.2014
РІШЕННЯ

Іменем України

27 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики та розписки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 01 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики. Згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність 39 000,00 доларів США. Факт отримання даних коштів та їх кількість підтверджується розпискою відповідача від 01.11.2011 року підписаною власноруч та при свідках. Проте, відповідач ухиляється від виконання умов договору та відмовляється повернути кошти, отримані за вказаним договором. В зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідача суму позики з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення на загальну суму 707 838,94 грн.

Відповідач в свою чергу звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики та розписки, який обґрунтовував тим що, 29.08.2013 року, а саме з моменту отримання позовної заяви, йому стало відомо про існування договору позики, який нібито був укладений 01.11.2011 року між ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Проте, оспорюваний договір позики ОСОБА_1 не підписував, волевиявлення на вчинення такого договору не виявляв. А тому, посилаючись на норми ст.ст. 202, 203, 207, 215 ЦК України просив визнати недійсним договір позики від 01 листопада 2011 року та визнати недійсною розписку від 01.11.2011 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики з врахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних та пені в розмірі 397 358,84 гривні та судовий збір в розмірі 3 441 гривень, а всього 400 799,84 грн. (чотириста тисяч сімсот дев'яносто дев'ять гривень та вісімдесят чотири копійки). В решті позову відмовлено.

В зустрічному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики та розписки відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач за зустрічним позовом ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог, та задоволення зустрічного позову в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції в порушення процесуальних норм, передбачених ст.ст. 179, 213 ЦПК України не з'ясував повно та всебічно обставини справи, залишив поза увагою клопотання про призначення додаткової експертизи, оскільки єдиним доказом на підтвердження його вимог є саме проведення експертизи документів, яких він не підписував та не складав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 01 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики, згідно якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв у власність 39 000,00 доларів США. Факт отримання даних коштів та їх кількість підтверджується розпискою, власноруч написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

Згідно, п. 2 Договору ОСОБА_1 зобов'язувався повернути ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 39 000,00 доларів США до 31 січня 2012 року.

Відповідно до п. 4 Договору, в разі, не повернення позичальником позичені кошти у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в примусовому порядку.

Пунктом 5 договору передбачено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

На підтвердження взятих на себе зобов'язань згідно договору позики, відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 була написана розписка від 01.11.2011 року, згідно якої він підтвердив отримання від ОСОБА_2 коштів у сумі 39 000 дол. США, які зобов'язався повернути до 31.01.2012 р.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 05.12.2014 №12380/12381/14-32 підпис від імені ОСОБА_1 нижче основного тексту у рядку «ОСОБА_1.» у розписці від імені ОСОБА_1 від 01.11.2011 (а.с. 42) та підписи від імені ОСОБА_1 в нижній правій частині першого аркушу та у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» : ОСОБА_1» у договорі позики від 01.11.2011 року виконано ОСОБА_1

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Таким чином, ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що відповідач належним чином не виконав зобов'язання щодо повернення суми боргу за договору позики, а тому позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону та підтверджуються встановленими обставинами справи.

Однак, колегія суддів повністю не погоджується з такими висновками суду першої інстанція та вважає за необхідне зазначити наступне.

Позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних та пені.

Разом з тим, нормами Закону «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ, передбачено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Крім того, в письмових поясненнях відповідач за первісним позовом звертав увагу суду, що пеня нарахована позивачем за межами строку позовної давності, однак суд на зазначене уваги не звернув та не надав належної правової оцінки вказаним обставинам.

Так, відповідно до вимог ст. 258 ЦПК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З розрахунку наданого позивачем вбачається, що пеня нарахована за період з 31.01.2012 року по 08.08.2013 року, тобто поза межами строку позовної давності, а тому пеня в розмірі 70 762,89 грн. підлягає зменшенню в межах одного року.

Таким чином, розмір пені за період з 14.08.2012 року по 09.06.2013 буде становити 38 430 грн., а саме в періоді з 14.08.2012 року по 09.06.2013 року 300 днів. Відповідно до умов договору розмір пені складає подвійна облікова ставка НБУ від простроченої суми за кожен день. Облікова ставка НБУ в зазначений період становила 7.5 %, отже подвійна ставка 15%. В розрахунку на день пеня буде становити (311 727 * 15%) / 365 = 128.1 грн., що за 300 прострочених днів складатиме 300 * 128.1 = 38 430 грн.

Розмір пені за період з 10.06.2013 року по 08.08.2013 року буде становити 7173.6 грн., а саме в періоді з 10.06.2013 року по 08.08.2013 року 60 днів. Відповідно до умов договору розмір пені складає подвійна облікова ставка НБУ від простроченої суми за кожен день. Облікова ставка НБУ в зазначений період становила 7 %, отже подвійна ставка 14%. В розрахунку на день пеня буде становити (311 727 * 14%) / 365 = 119.57 грн., що за 60 прострочених днів складатиме 60 * 119.57 = 7174.2 грн.

Отже з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 311727 грн. боргу, 45 604. 2 грн. пені (7174.2 +38 430) та 14 245.5 в якості 3% річних за порушення строку, а всього 371 576.49 грн.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції в частині наявності підстав до повного задоволення позову не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах та вимогах закону, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України, є підставою до скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2014 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 371 576, 49 (триста сімдесят одна тисяча п'ятсот сімдесят шість гривень 49 копійок) та судовий збір в розмірі 1806,18 (одна тисяча вісімсот шість гривень 18 копійок).

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.