УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.

суддів: Гончара В.П.,
Карпенко С.О.

Остапчука Д.О.,
Савченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк», ОСОБА_3 про припинення
договору поруки, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Одеської області від 20 березня 2014 року,

в с т а н о в и л
а:

У листопаді 2012 року Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»
звернулося з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
кредитним договором. В обґрунтування
позовної заяви зазначало, що за
договором про надання споживчого
кредиту, укладеним 29 травня 2006 року між
банком та ОСОБА_3, останній отримав
кредит в сумі 195 000 доларів США строком
до 29 травня 2020 року зі сплатою 11,8%
річних. У забезпечення виконання
позичальником взятих за кредитним
договором зобов'язань 29 травня 2006
року між банком та ОСОБА_4 укладено
договір поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням
позичальником зобов'язань за кредитним
договором у нього виникла кредитна
заборгованість, що станом на 16 жовтня
2012 року складає 2 108 733,40 грн, яку
позивач просив стягнути у солідарному
порядку з відповідачів.

ОСОБА_4 звернулась до суду із
зустрічним позовом про припинення
поруки від 29 травня 2006 року,
посилаючись на те, що банк без згоди
поручителя змінив умови кредитного
договору, внаслідок чого збільшився
обсяг її відповідальності.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 26 листопада 2013 року позов
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» заборгованість за
кредитним договором у сумі 2 108 733 грн 40
коп.

У задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано припиненим договір поруки від
29 травня 2006 року № 13427, укладений між
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк», правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк», та ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 20 березня 2014 року рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 26 листопада 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» задоволено, у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 про
припинення поруки відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на користь Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк»
заборгованість за кредитним договором
у сумі 2 108 733,40 грн.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення апеляційного суду
Одеської області від 20 березня 2014 року
і залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню.

Частково задовольняючи позовні вимоги
банку та задовольняючи зустрічний
позов, суд першої інстанції виходив з
того, що сума кредитної заборгованості
підлягає стягненню лише з боржника,
оскільки договір поруки, укладений між
позивачем та ОСОБА_4, є припиненим в
силу вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та стягуючи заборгованість
за кредитним договором солідарно з
боржника і поручителя, відмовивши
останній у припиненні поруки,
апеляційний суд виходив з відсутності
підстав для припинення поруки
унаслідок збільшення процентної
ставки, оскільки таке збільшення
відбулося за згодою ОСОБА_4 як
поручителя.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитися не можна.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 29 травня 2006 року між
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк», правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено
договір про надання споживчого
кредиту, відповідно до якого
відповідач отримав кредит у сумі 195 000
доларів США зі сплатою 11,8% річних
строком до 29 травня 2020 року.

З метою забезпечення виконання цього
кредитного зобов'язання 29
травня 2006 року між банком та ОСОБА_4
укладено договір поруки, за умовами
якого остання зобов'язалася
відповідати за своєчасне та повне
виконання позичальником зобов'язань
за кредитним договором й нести
солідарну відповідальність перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник.

У зв'язку з неналежним виконанням
позичальником умов договору про
надання споживчого кредиту,
Акціонерний комерційний інноваційний
банк «УкрСиббанк», правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк», 19 лютого 2008 року
направив ОСОБА_3 повідомлення № 71618 про
збільшення процентної ставки за
користування кредитом, а 12 березня
2008 року збільшив процентну ставку за
користування кредитом з 11,8% до 23,60%
річних. Крім цього, банк запровадив
нову систему нарахування процентів, за
якою у випадку прострочення платежу за
кредитним договором банк з дати
виникнення простроченої суми
основного боргу нараховує на цю суму
підвищені проценти в розмірі
процентної ставки, збільшеної вдвічі
від діючої на момент виникнення
прострочення.

Відповідно до п. п. 1.3.2, 9.2 договору про
надання споживчого кредиту сторони
домовились, що за умовами цього
договору може бути встановлений новий
розмір процентної ставки за
користування кредитом у разі порушення
позичальником кредитної дисципліни
(тобто неналежного виконання умов
цього договору та/або умов договору, за
яким надано забезпечення виконання
зобов'язань позичальника за цим
договором).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

Частиною першою ст. 554 ЦК України
визначено, що у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя.

Однією з підстав припинення поруки,
передбаченою ч. 1 ст. 559 ЦК України, є
зміна зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Оскільки з урахуванням положень ст. ст.
628, 1048, 1054 ЦК України зміст кредитного
договору становлять зобов'язання
банку-кредитора з надання
позичальникові певної грошової суми як
кредиту та зобов'язання позичальника з
повернення отриманої суми кредиту і
сплати банку винагороди у вигляді
процентів за користування кредитом,
зміна розміру процентної ставки є
зміною зобов'язання.

До припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання без
згоди поручителя, які призвели або
можуть призвести до збільшення обсягу
відповідальності останнього.
Збільшення відповідальності
поручителя внаслідок зміни основного
зобов'язання виникає в разі: підвищення
розміру процентів; відстрочення
виконання, що призводить до збільшення
періоду, за який нараховуються
проценти за користування чужими
грошовими коштами; установлення
(збільшення розміру) неустойки;
встановлення нових умов щодо порядку
зміни процентної ставки в бік
збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких
беруть участь поручителі, збільшення
кредитної процентної ставки навіть за
згодою банку та боржника, але без згоди
поручителя або відповідної умови в
договорі поруки, не дає підстав для
покладення на останнього
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання позичальником
своїх зобов'язань перед банком.

Як встановлено судом першої інстанції,
п. 2.1 вказаного договору поруки
передбачено, що кредитор не вправі без
згоди поручителя змінювати умови
кредитного договору, внаслідок яких
збільшується обсяг відповідальності
поручителя. Під згодою розуміється як
візування змін до кредитного договору
поручителем, так і отримання згоди
шляхом обміну листами, факсимільними
повідомленнями тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що
збільшення процентної ставки до 23,60%
погоджені виключно банком і
кредитором, проте згоди поручителя
ОСОБА_4 на таку зміну зобов'язання у
порядку, встановленому у п. 2.1 договору
поруки, позивач не отримав.

Таким чином, висновок суду апеляційної
інстанції про те, що збільшення
відсоткової ставки відбулося за згодою
поручителя є помилковим. Сторони у
кредитному договорі лише передбачили
можливість збільшення процентної
ставки за певних умов, які можуть
настати, а можуть і не настати, проте
сам розмір збільшеної процентної
ставки не погодили.

Отже, апеляційний суд у достатньому
обсязі не визначився з характером
спірних правовідносин та нормою, яка
підлягає застосуванню, і, не звернувши
уваги на вищенаведені вимоги закону й
умови укладених сторонами кредитного
договору і договору поруки, дійшов
необґрунтованого висновку про
наявність підстав для солідарного
стягнення з відповідачів на користь
банку кредитної заборгованості, а
також про необґрунтованість вимог щодо
припинення поруки.

З'ясувавши обставини справи та давши
належну оцінку зібраним доказам, суд
першої інстанції дійшов правильного і
обґрунтованого висновку про
припинення договору поруки,
укладеного 29 травня 2006 року між
позивачем та ОСОБА_4, в силу ч. 1 ст. 559 ЦК
України і відсутність підстав для
покладення на поручителя солідарної
відповідальності за невиконання
боржником відповідних зобов'язань за
кредитним договором.

Ураховуючи те, що апеляційним судом
помилково скасовано рішення суду
першої інстанції, ухвалене згідно із
законом, рішення апеляційного суду на
підставі ст. 339 ЦПК України підлягає
скасуванню із залишенням у силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и
л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Одеської області від 20 березня 2014
року скасувати, рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 26 листопада
2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С.Олійник

Судді:
В.П.Гончар

С.О. Карпенко

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко