Справа № 1522/9254/12
Провадження № 2/522/1262/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2014 року Приморський районний
суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
? частини квартири АДРЕСА_1, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси
08 липня 2011 року з позовом звернувся
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та просив розірвати
договір довічного утримання (догляду),
посилаючись на те, що 24 липня 2010 року
між ним та відповідачкою був укладений
договір довічного утримання,
відповідно до якого ОСОБА_3 передав у
власність ОСОБА_2 належну йому на праві
особистої приватної власності 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_2
зобов'язалась довічно повністю
утримувати ОСОБА_3, забезпечуючи його
житлом шляхом збереження права
безоплатного довічного проживання в
квартирі, одягом та взуттям, належним
медичним обслуговуванням,
лікувальними засобами, продуктами
харчування, наданням побутових послуг.
Враховуючи, що з квітня місяця 2011 року
відповідачка не виконувала свої
обов'язки за договором, оскільки
проживала у іншому місті, не надавала
матеріальної допомоги, догляд не
здійснювала, позивач звернувся до суду
з вказаним позовом та просив суд
розірвати договір довічного утримання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, в зв'язку з
чим ОСОБА_1 подала до суду заяву, в якій
просила залучити її до участі у справі
в якості правонаступника померлого.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 14 травня 2012 року ОСОБА_1 була
залучена до участі у справі у якості
позивача.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 17 січня 2013 року, залишеного
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 20 березня 2013 року,
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 10 липня 2013 року
вищевказані рішення скасовані, а
справа направлена на новий розгляд до
Приморського районного суду м. Одеси.

В подальшому, ОСОБА_1 уточнила позовні
вимоги, та просить застосувати
наслідки ч. 1 ст. 756 ЦК України у зв'язку з
неналежним виконанням ОСОБА_2
обов'язків за договором довічного
утримання, укладеним між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 24 липня 2010 року, а саме просить
припинити право власності
відповідачки на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 як
правонаступником ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частину вищевказаної
квартири.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
та її представник підтримали уточнені
позовні вимоги в повному обсязі та
просили їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник
у судовому засіданні позовні вимоги
ОСОБА_1 не визнали. Позивачка пояснила,
що умови договору довічного утримання
від 24 липня 2010 року, укладеного між нею
та ОСОБА_3 виконувались належним чином,
а ОСОБА_3 ніколи особисто не звертався
до неї з претензіями щодо виконання
умов договору. Позов ОСОБА_3,
пред'явлений до суду з вимогами
розірвати вищевказаний договір, був
підписаний ОСОБА_1, яка діяла від його
імені на підставі довіреності. Сам
ОСОБА_3 до суду не з'являвся, жодних
пояснень з приводу вищезазначених
позовних вимог не давав. Також вказала,
що доглядати за ОСОБА_3 вона перестала з
30 квітня 2011 року, оскільки знаходилась
у іншому місті, проте пересилала кошти
на його утримання. Здійснити поховання
ОСОБА_3 не мала змоги у зв'язку з тим, що
ОСОБА_1 не повідомила її про його
смерть, котра сталась ІНФОРМАЦІЯ_1. З
приводу уточнених позовних вимог
ОСОБА_1 про визнання за нею, як
правонаступника ОСОБА_3, право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, представник відповідачки
зазначив, що оскільки не встановлений
факт неналежного виконання ОСОБА_2 умов
договору довічного утримання, то немає
підстав для припинення її права
власності на вищевказане майно та
визнання права власності за ОСОБА_1

Дослідивши матеріали цивільної справи,
вислухавши думки сторін та їх
представників, пояснення свідків,
дослідивши письмові докази по справі,
суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 24 липня 2010 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідно до
вимог ст. ст. 744-746 ЦК України, був
укладений договір довічного утримання
(Т. 1, а. с. 52-53), відповідно до якого
ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2
належну йому на праві особистої
приватної власності 1/2 частину
квартири, а ОСОБА_2 згідно п. 4 договору
зобов'язалася довічно його утримувати,
забезпечуючи житлом, шляхом збереження
права безоплатного довічного
проживання в квартирі, одягом та
взуттям, належним медичним
обслуговуванням, лікувальними
засобами, продуктами харчування,
наданням побутових послуг.

Відповідно до п. 8 договору вартість
матеріального забезпечення
(харчування, одягу, догляду і
необхідної допомоги) сторонами
визначена в розмірі 700, 00 грн. в місяць, з
урахуванням інфляції та індексації,
тобто ОСОБА_2 повинна була щомісячно
пересилати на рахунок ОСОБА_3 на його
утримання вищевказану грошову суму.

Разом з ОСОБА_3 проживала його дружина
ОСОБА_4

Також судом встановлено, що до квітня
місяця 2011 року ОСОБА_2 виконувала взяті
на себе обов'язки по договору довічного
утримання, що не заперечувалось у
судовому засіданні позивачкою ОСОБА_1

Після того, як ОСОБА_3 пережив
мікроінсульт в лютому місяці 2011 року,
його разом з дружиною ОСОБА_2 перевезла
до себе у м. Донецьк, що також не
заперечувалось позивачкою, так як вони
потребували постійного догляду, а на
відстані зробити це було дуже складно.

З медичної картки ОСОБА_3 вбачається, що
в період з 21 березня 2011 року по 27 квітня
2011 року він проходив лікування під
доглядом дільничного лікаря м.
Донецька за адресою відповідачки.

Тобто відповідачка належним чином
виконувала зобов'язання за договором
довічного утримання, зокрема, шляхом
надання відповідного медичного
обслуговування та забезпечення ОСОБА_3
лікувальними засобами.

У судовому засіданні також доведено, що
30 квітня 2011 року ОСОБА_1 забрала ОСОБА_3
та ОСОБА_4 від відповідачки та привезла
їх назад до м. Одеси, після чого почала
перешкоджати відповідачці у виконанні
нею своїх обов'язків по договору
довічного утримання, забороняючи їй
спілкуватись з подружжям.

Вищевказане підтверджується також
показаннями свідка ОСОБА_5, допитаної у
судовому засіданні, яка вказала, що
відповідачка більше 20 років допомагала
подружжю, що виражалося у догляді,
пересиланні коштів, їжі та інших речей.
ОСОБА_2 доглядала ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
часто приїжджала до них, найняла
медсестру для здійснення догляду за
ними, купувала ліки. Також свідок
пояснила, що подружжя було задоволене
укладенням договору довічного
утримання, виконанням обов'язків по
ньому відповідачки, у зв'язку з чим вони
жодного разу не повідомляли про
бажання його розірвати. Також
зазначила, що з квітня місяця 2011 року,
після того, як позивачка забрала
подружжя ОСОБА_4 в м. Одесу,
спілкуватись з ними стало
проблематично, що спростовує
твердження позивачки щодо неналежного
виконання ОСОБА_2 обов'язків за
договором довічного утримання від 24
липня 2010 року.

Незважаючи на перешкоди з боку
позивачки, ОСОБА_2 надсилала кошти
ОСОБА_3 по 716, 00 грн., що підтверджується
квитанцією №2222 від 18 травня 2011 року та
квитанцією №1158 від 23 червня 2011 року (Т.
1, а. с. 91).

Доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3
відмовився від отримання вищевказаних
коштів, не знайшли свого підтвердження
у судовому засіданні. Інших доказів
цього ОСОБА_1 також до суду не надала.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 26 липня 2011 року серія НОМЕР_1 (Т. 1, а.
с. 11), а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 24 жовтня 2011 року серія НОМЕР_2 (Т. 1, а.
с. 12).

Згідно матеріалів спадкової справи
№657/2011 від ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_1
звернулась із заявою про прийняття
спадщини після смерті подружжя ОСОБА_4
та ОСОБА_3 (Т. 1, а. с. 116).

З відповіді Шостої Одеської державної
нотаріальної контори № 2851/02-14 від 29
листопада 2012 року вбачається, що
спадкоємцем за заповітом на все майно
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 є ОСОБА_1
(Т. 1, а. с. 134-135).

Судом досліджені письмові докази,
надані ОСОБА_1 в обґрунтування своїх
позовних вимог, а саме: копія заяви ЖКЕП
«Радіалка» від 06 вересня 2013 року та
копія довідки №61 від 06 вересня 2013 року,
копія виписного епікризу з історії
хвороби ОСОБА_3 №9383/314 (Т. 2, а. с. 17-21).

Однак, вищевказані докази не містять
інформації, щодо невиконання
відповідачкою розпоряджень ОСОБА_3 та
умов договору довічного утримання і не
являється належними доказами в
розумінні ст. 58 ЦПК України.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України,
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною оговору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Статтею 755 ЦК України, регламентовані
випадки, за умови яких договір
довічного утримання (догляду) може бути
розірваний за рішенням суду, а саме: 1)
на вимогу відчужувача або третьої
особи, на користь якої він був
укладений, у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини; 2)
на вимогу набувача.

Згідно ч. 2 ст. 614 ЦК України особа є
невинуватою, якщо вона доведе, що вжила
всіх заходів щодо належного виконання
зобов'язання. Відсутність своєї вини
доводить особа, яка порушила
зобов'язання.

Таким чином, у судовому засіданні
доведено, що відповідачка вжила всіх
заходів по виконанню умов договору
довічного утримання, але через
перешкоди з боку позивачки, вона не
змогла повністю виконати зобов'язання,
з чого витікає відсутність її вини в
неналежному виконанні умов договору в
період з 30 квітня 2011 року до 25 липня 2011
року.

В судовому засіданні позивачкою ОСОБА_1
та її представником не надано доказів
невиконання ОСОБА_2 розпоряджень
ОСОБА_3

Допитані у судовому засіданні свідки
зі сторони позивачки ОСОБА_6 та ОСОБА_7
зазначили, що ніколи не бачили, щоб
ОСОБА_2 доглядала за ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
проте знали, що в лютому місяці 2011 року
відповідачка забрала їх в м. Донецьк.
Згодом ОСОБА_1 забрала подружжя назад в
м. Одесу за проханням ОСОБА_4 Останній
час доглядала за подружжям ОСОБА_1, яка
згодом і здійснювала їх поховання.

Однак, вищевказані показання свідків
не містять доказів того, що ОСОБА_2
неналежним чином виконувала умови
договору довічного утримання, тому суд
не бере їх за основу при винесенні
рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України у
разі розірвання договору довічного
утримання (догляду) у зв'язку з
невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення. У цьому разі витрати,
зроблені набувачем на утримання та
(або) догляд відчужувача, не підлягають
поверненню.

Так як позивачкою у судовому засіданні
не доведений факт неналежного
виконання ОСОБА_2 умов договору
довічного утримання від 24 липня 2010
року, то суд вважає, що підстав для
припинення права власності
відповідачки на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, та визнання за ОСОБА_1, як
правонаступника ОСОБА_3, права
власності на вищевказане майно немає.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона має довести ті
обставини, на які вона постилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а згідно
ст. 16 ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод передбачено право на
справедливий суд, зокрема кожен має
право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом, який
вирішить спір щодо його прав та
обов'язків цивільного характеру.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає, що позивачка ОСОБА_1 не довела
своїх вимог, тому в позові їй повинно
бути відмовлено.

Керуючись вимогами ст. ст. 15, 16, 614, 651,
744-746, 755, 756, ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60,
79, 88, 209-210, 213-215, 218 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
? частини квартири АДРЕСА_1, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Одеської області
шляхом подачі апеляційної скарги через
Приморський районний суд м. Одеси
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
Ю.Б. Свячена