Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/3402/14
Головуючий у 1 інстанції: Плечищева О.В.
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі

Головуючого: Кочеткової І.В., судді
Маловічко С.В., Воробйової І.А.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Оріхівського районного суду
Запорізької області від 18 червня 2014
року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості ,-

В С Т А
Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
звернувся з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що
відповідно до укладеного договору №
б/п від 14.02.2006р. відповідачу ОСОБА_2 було
встановлено кредитний ліміт у розмірі
10 000 грн. на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки. Відповідач
підтвердив свою згоду на вказані умови,
написавши та підписавши відповідну
заяву, яка разом з Умовами надання
банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою та
Тарифами складає договір. Внаслідок
невиконання умов цього договору у
позичальника утворилась
заборгованість, яка станом на 31.07.2013р.
складає 39001,64 грн., яку Банк просив
стягнути з відповідача.

Рішенням Оріхівського районного суду
Запорізької області від 18 червня 2014р.
позов повністю задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що
судом неправильно встановлені дійсній
обставини справи, а саме, що між ним і
банком мається кредитний договір.
Наголошує на тому, що вказаний договір
не укладав, заяви на відкриття
кредитної лінії не писав та не
підписував, тому суд безпідставно
стягнув з нього заборгованість за
кредитним договором.

Судом встановлено, що 14 лютого 2006р. між
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір, за умовами якого
позичальнику надано кредит у розмірі 10
000 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою 36 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

При укладенні Договору сторони
керувалися ч.1 ст.634 України, згідно якої
договором приєднання є договір, умови
якого встановлені однією із сторін у
формулярах або інших стандартних
формах, який може бути укладеним лише
шляхом приєднання другої сторони до
запропонованого договору в цілому.
Друга сторона не може запропонувати
свої умови договору.

Договором передбачено порядок та умови
погашення кредиту, погашення
заборгованості по кредиту, сплата
нарахованих за період користування
кредитом відсотків, комісії за
користування кредитом та інших витрат.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання
за договором та угодою виконав в
повному обсязі, а саме надав
відповідачу кредит у розмірі,
встановленому договором.

Відповідно до п.6.5 Умов надання
банківських послуг, позичальник
зобов'язується погашати
заборгованість за кредитом, відсотками
за його використання, за перевитрати
платіжного ліміту, а також оплачувати
комісії на умовах, передбачених
договором.

Згідно п.6.6 Умов надання банківських
послуг, у разі невиконання зобов'язань
за договором, на вимогу банку виконати
зобов'язання з повернення кредиту ( у
тому числі простроченого кредиту та
Овердрафту) оплатити винагороди банку.
Відповідно до п.8.6. умов надання
банківських послуг, при порушенні
позичальником строків платежів по
кожному з грошових зобов'язань,
передбачених цим договором більш, ніж
на 120 днів, позичальник зобов'язаний
сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5
% від суми позову.

Відповідач не надавав своєчасно банку
грошові кошти для погашення
заборгованої за кредитом, відсотками, а
також іншими витратами відповідно до
умов договору, таким чином порушивши
умови кредитного договору та ст.ст. 509,
526, 527, 1054 ЦК України.

У зв'язку з зазначеними порушеннями
зобов'язань за кредитним договором
відповідач станом на 31.07.2013 року має
заборгованість 39001,64 грн., яка
складається із: 8711,12 грн. -
заборгованість за кредитом, 27 957,11 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом; а також штрафів
відповідно до п.8.6 Умов та правил
надання банківських послуг 500,00 грн. -
штраф (фіксована частина), 1833,41 гри. -
штраф (процентна складова).

Задовольняючи позов в повному обсягу,
суд вважав доведеним факт укладення
між сторонами вказаного кредитного
договору, виконання банком своїх
зобов»язань за його умовами, а також
порушення з боку позичальника,
внаслідок чого утворилась
заборгованість в вищезазначеній сумі.

Відповідач в апеляційній скарзі
вказує, що він в ході розгляду справи
судом першої інстанції заперечував
проти позову, посилаючись на те, що
вказану заяву не писав та не
посвідчував копій свого паспорту та
ідентифікаційного коду, картку не
отримував, отже не мав договірних
зобов»язань із ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Проте суд його заперечень не перевірив.

З матеріалів справи вбачається, що за
клопотанням відповідача судом двічі
призначалась у справі почеркознавча
експертиза: ухвалою від 28 жовтня 2013р. до
НДЕКЦ при УМВС України в Запорізькій
області та ухвалою від 27 березня 2014р. до
Харківського наукового дослідницького
інституту судових експертиз ім. М.С.
Бокаріуса. На вирішення експертам були
постановлені питання: чи виконано
рукописні записи та підпис у Заяві
(заповнюється клієнтом) від 14.02.2006р.
ОСОБА_2 чи іншою особою; чи виконано
рукописний запис «Копя верна» і підпис
«ОСОБА_2» на ксерокопіях паспорту та
довідці про ідентифікаційний код
ОСОБА_2 чи іншою особою ( а.с. 35, 91).

Повідомленням № 18/36-55 від 12.02.2014р. НДЕКЦ
при ГУМВС України в Запорізькій
області проінформовано про
неможливість проведення експертизи у
зв»язку з невиконанням клопотання про
надання порівняльних зразків, а саме,
ненадання вільних зразків підпису та
почерку ОСОБА_2, які відповідають за
часом виконання - 2006р. і в достатній
кількості ( а.с. 67).

Повідомленням № 4146 від
22.05.2014р.Харкивський НДІ судових
експертиз ім.. М.С. Бокаріуса
поінформував про неможливість надання
висновку у зв»язку з ненаданням за
клопотання експерта вільних (виконаних
в 2000-2005рр.) підписів та почерку ОСОБА_2 (
а.с. 107).

Враховуючи вказані обставини, суд
вважав, що за відсутності висновків
експертизи та у зв»язку з ненаданням
відповідачем інших доказів на
підтвердження своїх заперечень, у суду
не має підстав ставити під сумнів
вчинення підпису в заяві від 14.02.2006р.
саме ОСОБА_2

Колегія погоджується з такими
висновками суду, оскільки вони
узгоджуються з матеріалами справи та
вимогами чинного законодавства.

Так, у відповідності до вимог ст. 204 ЦПК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом, або якщо він не визнаний судом
недійсним.

В даному випадку з метою доведення
невчинення ним договору, відповідач
обрав такий спосіб доказування як
почеркознавча експертиза, яка не
змогла вирішити поставлені питання,
ким вчинені підписи та записи у
документах, які є складовими
кредитного договору та підтверджують
його наявність між сторонами. Тому суд
обґрунтовано вважав, що відповідач не
довів цих обставин.

Решта матеріалів справи свідчить про
те, що договір виконано Банком, який
перерахував на відкритий позичальнику
рахунок ліміт у сумі 10 000 грн., а
позичальник скористався грошовими
кошами, знявши їх з цього рахунку
декількома траншами.

Так, згідно з випискою по картрахунку
НОМЕР_1, відкритому 10.03.2006р. за заявою
ОСОБА_2, протягом періоду часу з дати
відкриття рахунку по липень 2008р.
позичальник не тільки знімав кошти в
межах ліміту кредитування, але й
здійснював платежі, частково погашаючи
борг, зокрема, і через касу.

На запит Оріхівського суду Банк
намагався витребувати касові
документи про здійснені ОСОБА_2 платежі
до каси: від 20.03.2006р. на суму 730 грн., від
20.04.2006р. на суму 700 грн., від 06.06.2006р. на
суму 750 грн., від 03.07.2006р. на суму 750 грн.,
30.08.2006р. на суму 10 595,47 грн., але на час
розгляду справи ці касові документи
були знищені за спливом 5-річного
терміну зберігання.

В ході розгляду справи з»ясовано, що до
заяви внесені достовірні дані про
відповідача, що саме його копія
паспорта та ідентифікаційного коду
надані банку. Проте, заперечуючи
укладення договору з Банком, у якого
мались такі документи відповідача,
особисте надання яких Банку
заперечував відповідач, з жовтня 2013р.
до теперішнього часу відповідач не
звернувся до органів внутрішніх справ
щодо неправомірних дій відносно нього.

В апеляційному суді адвокат
відповідача висловлював позицію щодо
наміру призначити ще одну
почеркознавчу експертизу, але
відповідного клопотання так і не
заявив.

З його пояснень і письмових заяв, а
також зі змісту апеляційної скарги
вбачається, що необхідної кількості
вільних зразків почерку і підписів у
відповідача до теперішнього часу не
знайшлось, а також відсутні джерела,
звідки вони могли би бути витребувані.
Єдиним додатковим документом
адвокатом заявлено про заяву
відповідача в райвідділ на отримання
паспорту, але за датою її написання
вона не може служити порівняльним
матеріалом, оскільки паспорт ОСОБА_2
отримано у 1997р., а експерти клопотали
про вільні зразки за період не раніше
2000р.

Згідно із ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок
експерта для суду не є обов»язковим і
оцінюється судом за правилами,
встановленими статтею 212 ЦПК України.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, об»єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв»язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає у
рішенні, в якому наводить мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд попри відсутність експертного
висновку, перевірив і проаналізував
інші матеріали справи.

Як вже зазначалось вище, ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» підтверджував випискою з
банківського рахунку ті обставини, що
відповідач як власник картки
користувався нею потягом 2006-2008р.,
знімаючи та погашаючи кредитні кошти,
зокрема, шляхом перерахування грошових
коштів на кредитну картку з іншої
картки.

Відповідач не спростував те, що надані
в заяві відомості про нього не
відповідають дійсності, а також не
пояснив їх знаходження у банку разом з
паспортом та ідентифікаційним кодом, а
також довідкою з його місяця роботи, де
він працював на час укладення договору.

Тому за сукупністю зібраних у справі
доказів суд зробив правильний висновок
про те, що між сторонами у справі
маються кредитні правовідносини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що
судом не вирішувалось питання щодо
строків позовної давності.

Проте за вимогами ч. 3 ст. 267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою ним до винесення рішення.

Але з матеріалів справи не вбачається,
що ОСОБА_2 або його представником чи
адвокатом подавалась така письмова
заява про застосування строку позовної
давності до постановлення рішення
судом першої інстанції. Тому не можна в
такому разі застосовувати строк
позовної давності у апеляційній
інстанції.

Таким чином, перевіривши в
апеляційному порядку законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія вважає, що висновки
суду про недоведеність позивачем своїх
заперечень проти позову є правильними.
При цьому вбачається, що суд всіляко
сприяв відповідачу при розгляді
справи, задовольняючи його клопотання
про витребування доказів, двічі
призначаючи експертизу, збираючи
порівняльний матеріал для її
проведення за неодноразовими
клопотаннями експертів, але сам
відповідач зайняв однобічну позицію,
зосередившись лише на тому, що у заяві
стоїть не його підпис, що призвело,
зокрема, до упущення такого дієвого
способу захисту як застосування
позовної давності.

Беручи до уваги все вищевикладене,
колегія не вбачає підстав для зміни або
скасування рішення суду, тому у
відповідності до вимог ст. 308 ЦПК
України апеляційну скаргу слід
відхилити, залишивши без змін
оскаржуване рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Оріхівського районного суду
Запорізької області від 18 червня 2014
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: