22-ц/775/1373/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Турченко
Доповідач Попова С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

09 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Попової С.А.,

суддів
Кочегарової Л.М., Ігнатоля Т.Г.,

при секретарі
Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 07 серпня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Виконавчого комітету
Маріупольської міської ради, Жовтневої
районної адміністрації Маріупольської
міської ради, третя особа - ОСОБА_2, про
визнання неправомірним і скасування
рішення, -

В С Т А Н О В И
Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із вказаним позовом, посилаючись
на наступне. 25.12.2008 р. ОСОБА_3 подарував
їй 12/25 часток житлового будинку
АДРЕСА_1. У листопаді 2013 року вона
отримала з Державного архіву Донецької
області виписку з протоколу № 13
засідання виконкому Молотовської
районної ради депутатів трудящих від
12.04.1950р. про виділ частини земельної
ділянки, що знаходилась у користуванні
ОСОБА_3 на праві забудови ОСОБА_4 З таким
рішенням, про яке позивачка довідалась
лише у листопаді 2013 року, вона не
згодна, оскільки воно було прийнято на
підставі фальшивої заяви ОСОБА_3 Зі
слів ОСОБА_3 позивачці стало відомо, що
йому з 1947 року належала вся земельна
ділянка по АДРЕСА_1, а у 1968 році він
дозволив ОСОБА_5 побудувати будинок на
своїй ділянці, але площею 400 кв.м., отже в
його користуванні залишилось 1083 кв.м. У
1986 році ОСОБА_3 продав 13/25 часток свого
будинку ОСОБА_8, після чого в його
користуванні залишилась земельна
ділянка площею 730кв.м. У серпні 2010 року
ОСОБА_2, яка є сусідкою позивачки,
переставила паркан між їх будинками,
чим зменшила земельну ділянку ОСОБА_6, а
потім й приватизувала свою землю. У
зв'язку з чим позивачка просила визнати
рішення виконкому Молотовської
районної ради депутатів трудящих від
12.04.1950 р. неправомірним та скасувати
його.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
07 серпня 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_1 до Виконавчого комітету
Маріупольської міської ради, Жовтневої
районної адміністрації Маріупольської
міської ради про визнання
неправомірним і скасування рішення
виконкому Молотовської районної ради
депутатів трудящих від 12.04.1950р. -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення її позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_1, яка підтримала доводи
скарги, заперечення проти скарги
представника відповідача виконкому
Маріупольської міської ради - Юдіна
О.С., розглянувши справу відповідно до
ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність
повідомлених про дату і час розгляд
справи представника Жовтневої
районної адміністрації ММР і третьої
особи - ОСОБА_2, дослідивши матеріали
справи і обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає, за
таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це підтверджено
матеріалами справи, ОСОБА_1 за
договором дарування від 25.12.2008р. набула
від дарувальника ОСОБА_3 12/25 частин
будинку АДРЕСА_1, що знаходиться на
земельній ділянці Жовтневої районної
адміністрації Маріупольської міської
ради.

В даній справі позивачка оскаржує
рішення виконкому Молотовської
районної ради депутатів трудящих,
втілене в протоколі № 13 від 12.04.1950р., про
виділ частини земельної ділянки, що
знаходилась у користуванні ОСОБА_3 на
праві забудови ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з
невстановлення факту порушення,
невизнання або оспорювання прав та
законних інтересів ОСОБА_1
оскаржуваним рішенням виконкому
Молотовської районної ради про виділ
частини земельної ділянки, оскільки
при його прийнятті позивачка не була
ані власником, ані користувачем
зазначеної земельної ділянки, а право
власності на 12/25 часток будинку АДРЕСА_1
вона набула лише у грудні 2008р. і
правовстановлюючі документи на саму
земельну ділянку у позивачки відсутні.

З такими висновками суду не можна не
погодитись з огляду на наступне.

За змістом ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
установленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні і суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Одним із таких способів відповідно до
ст. 16 ЦК України є визнання незаконними
рішення, дій чи бездіяльності органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Позивачка прагне захисту права
користування земельною ділянкою, на
якій розташована частина придбаного
нею у 2008 році будинку з належними до
нього будівлями, вважаючи рішення
виконкому Молотовської райради від
12.04.1950р. неправомірним щодо неї.

За загальними положеннями, визначеними
ст. 11 ЦК України, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків є, зокрема,
договори та інші правочини, акти
цивільного законодавства, акти органів
державної влади і місцевого
самоврядування, рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного
кодексу України, на яку в обґрунтування
доводів апеляційної скарги
посилається ОСОБА_1 (в редакції, що
діяла на момент придбання позивачкою
частини домоволодіння у грудні 2008р.),
якщо житловий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, наданій у користування, то в
разі їх відчуження до набувача
переходить право користування тією
частиною земельної ділянки, на якій
вони розміщені, та частиною ділянки,
яка необхідна для їх обслуговування.

Як вбачається з пунктів 1, 6 договору
дарування від 25.12.2008р. ОСОБА_1 прийнла у
дар частину домоволодіння без
визначення розміру земельної ділянки,
яка не є власністю відчужувача ОСОБА_3,
оскільки рішення про її приватизацію
не приймалося (а.с. 16).

Отже, в сенсі наведеної норми і з
урахуванням вказаної в договорі
інформації, що була підвергнута
нотаріальній перевірці, до позивачки
переходить право користування тією
частиною земельної ділянки, яка
зайнята під придбаною частиною
житлового будинку і господарськими
спорудами, та тією частиною ділянки,
яка необхідна для їх обслуговування.

Як в ході розгляду справи судом першої
інстанції, так і в апеляційному суді
позивачка не надала відомостей про
реєстрацію її прав на земельну ділянку
в землевпорядкувальних органах, як на
то застережено у п. 9 договору
дарування.

В розумінні положень наведеної норми
Земельного кодексу України і умов
вказаного договору дарування право
користування земельною ділянкою під
придбаною частиною будинку і ділянкою,
що необхідна для її обслуговування -
виникає з набуттям права власності на
цю частину і господарські споруди, що
трапилось у 2008 році, тобто вже після
прийняття оскаржуваного рішення
виконкому Молотовської райради від
12.04.1950р.

За положеннями ст.ст. 125, 126 ЗК України
(на момент набуття позивачкою
власності на частину домоволодіння)
право власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.
Право власності на земельну ділянку і
право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державними актами.

Як з'ясовано, позивачці земельна
ділянка в певних межах в користування
або у власність не виділялась і на
сьогодні таке право, як зрозуміло з
пояснень сторін в апеляційному суді, не
втілено згідно із положеннями ст.ст. 125,
126 ЗК в будь-який правовстановлюючий
документ, як вірно відзначив суд першої
інстанції. Матеріали справи містять
проект акту узгодження меж земельної
ділянки на місцевості від 01.10.2009р. (а.с.
20), що не підписаний всіма суміжними
землекористувачами.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення
виконкому Молотовської районної ради
приймалось у 1950 році, тобто задовго (за
58 років) до набуття ОСОБА_1 права
власності на частину домоволодіння і
не стосувалось саме її прав на частину
будинку чи земельну ділянку, відсутні
підстави, як правильно вказує суд
першої інстанції, вважати порушеними
права позивачки, вмотивовані
положеннями ст. 120 ЗК України і іншими
нормами законодавства, викладеними у
змісті позовної заяви і апеляційної
скарги.

Даних про те, що її права, що набуті у
встановленому законом порядку (щодо
частини домоволодіння і частини
земельної ділянки під будинком і
прилеглої території, необхідної для
його обслуговування) оспорені або не
визнані, в ході судового розгляду не
здобуто.

Виниклі у позивачки претензії щодо
користування земельною ділянкою, що
знаходиться у фактичному користуванні
кількох осіб, в тому числі незгода із
набуттям суміжним землекористувачем
ОСОБА_2 права власності на земельну
ділянку у 2010 році, лежить в площині
інших правовідносин з іншим суб'єктним
складом, яких, в даному випадку, не
торкається рішення виконкому
Молотовської райради.

Крім того, позивачкою не надано рішень
відповідних органів або суду щодо
ознак фальшування заяви від імені
ОСОБА_3, адресованої Молотовському
міськкомунгоспу, про виділ з його
ділянки частини землі для ОСОБА_4, на що
в обґрунтування заявлених вимог
посилалась позивачка. За не
підтвердженням даного факту належними
доказами в сенсі ст.ст. 57-59 ЦПК України
твердження ОСОБА_1 в позовній заяві і
апеляційній скарзі з цього приводу є
безпідставним.

Позивачкою не наведено обставин
написання ОСОБА_3, за його життя, заяви у
1950 році, яку вона ставить під сумнів, за
яких би таке звернення впливало на
права ОСОБА_1, набуті набагато пізніше -
лише у 2008 році.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні
їм правовідносини, поясненням сторін
та наданим доказам дав належну оцінку.
Суд, із урахуванням вищенаведених норм
законодавства, з дотриманням вимог
ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність матеріально-правових
підстав для задоволення вимог про
визнання неправомірним і скасування
рішення виконкому Молотовської
районної ради депутатів трудящих від
12.04.1950р.

У зв'язку з ухваленням судового рішення
про відмову в задоволенні позову по
суті спору, що грунтується на вимогах
закону, відсутні підстави для
обговорення заяви позивача про
поновлення пропущеного строку за
судовим захистом, що є вторинним.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
позивачкою не надано і в суді
апеляційної інстанції.

Колегією суддів не встановлено
порушень норм процесуального права,
які б могли призвести до неправильного
вирішення справи, в тому числі не
вирішення і не призначення судом
почеркознавчої експертизи, що
стосується написання заяви особою, яка
не була залучена до участі в розгляді
справи і за своє життя не оспорювала
свою заяву.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга позивачки
ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
07 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді