У х в а л а

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - служба у справах дітей
виконавчого комітету Бориспільської
міської ради Київської області, про
позбавлення батьківських прав за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 11 липня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 25 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у неї та ОСОБА_4
народився син - ОСОБА_5 Посилаючись на
те, що відповідач не спілкується із
сином, не виховує та не утримує його,
позивачка просила позбавити його
батьківських прав відносно
малолітнього ОСОБА_5

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 11 липня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 25 вересня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено. Позбавлено ОСОБА_4
батьківських прав відносно
малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що відповідач ухиляється від
виконання своїх обов'язків по
відношенню до дитини, не спілкується і
не приймає участі у її вихованні та
матеріальному забезпеченні.

нехтує своїми обов'язками батька по
відношенню до дитини,

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який
проживає з матір'ю.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась
на те, що відповідач не спілкується із
сином, не виховує та не утримує його.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати,
батько можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він: не
забрали дитину з пологового будинку
або з іншого закладу охорони здоров'я
без поважної причини і протягом шести
місяців не виявляли щодо неї
батьківського піклування; ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; жорстоко поводяться
з дитиною; є хронічними алкоголіками
або наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного злочину
щодо дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.п. 15-16 постанови від 30
березня 2007 року № 3 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав», позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно її утримують, та ін.), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

Особи можуть бути позбавлені
батьківських прав лише щодо дитини, яка
не досягла вісімнадцяти років, і тільки
з підстав, передбачених ст. 164 СК
України.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК
України належним чином не перевірили
тверджень відповідача про те, що він у
лютому 2012 року звернувся до служби у
справах дітей виконавчого комітету
Бориспільської міської ради із заявою,
в якій просив визначити час
спілкування з дитиною, що може свідчити
про перешкоди у спілкуванні з дитиною
та відсутність об'єктивної можливості
батька бачитися з дитиною.

Суди не мотивували, у чому полягає
винна поведінка батька та свідоме
нехтування ним обов'язками щодо
утримання та виховання дитини, не дали
належної оцінки протоколу служби у
справах дітей виконавчого комітету
Бориспільської міської ради від 07
лютого 2012 року щодо недоцільності
позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав
відносно малолітнього ОСОБА_5

Висновки судів про умисне ухилення
відповідача від виконання обов'язків
по вихованню дитини носять характер
припущень, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК
України і основані на формальному
переписі поданих позивачкою доказів
без їх належної оцінки.

Отже, задовольняючи позов, суди у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України доводів сторін по суті
позовних вимог не перевірили; фактичні
обставини справи, від яких залежить
правильне вирішення спору, належним
чином не встановили; не визначились які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; належним чином не
обґрунтували висновку про позбавлення
відповідача батьківських прав
відносно малолітнього ОСОБА_5 та не
навели достатніх правових підстав для
такого висновку.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, правовідносини між
сторонами не визначені, судові рішення
не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 11 липня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 25 вересня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська