Справа № 169/451/13-ц
Провадження № 2/169/155/14
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2014 року
смт. Турійськ

Турійський районний суд Волинської
області в складі:

головуючого судді
Турак О.В.

при секретарі
Луцик Н.М.

з участю позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

представника відповідача
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна
особистою приватною власністю, та
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про визнання права власності на 1/2
частину будинковолодіння,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_3 про визнання майна особистою
приватною власністю.

Позов обґрунтовує тим, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
лютого 1988 року по листопад 2008 року. У 2001
році позивачем за власні кошти було
придбано житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
за адресою: АДРЕСА_1

Посилаючись на те, що сторони на час
придбання спірного будинку фактично
припинили шлюбні та сімейні відносини,
не вели спільно господарство та
проживали окремо, і будинок придбаний
нею за власні кошти, позивач просить
суд визнати житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_1 її особистою
власністю.

Позивач та її представник в судовому
засіданні позов підтримали з підстав,
зазначених у ньому, просили його
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 подав зустрічну
позовну заяву, у якій, посилаючись на ті
обставини, що сторони постійно
проживали разом: спочатку у батьків
позивачки, а у 2002 році переїхали
проживати у спірний будинок, який
придбали разом за спільні кошти, просив
визнати за ним право власності на 1/2
частину житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1.

В судовому засіданні відповідач та
його представник зустрічний позов
підтримали, а у задоволенні первісного
позову просили відмовити з підстав,
зазначених у зустрічній позовній
заяві.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, свідків, дослідивши
письмові докази, суд приходить до
висновку, що позов підставний та
підлягає до задоволення, а у
зустрічному позові слід відмовити з
наступних підстав.

Судом встановлено, що з лютого 1988 року
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі, що стверджується копією
паспорта позивача (а. с. 4, на звороті).

16 липня 2001 року позивач ОСОБА_1 придбала
у ОСОБА_5 житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
АДРЕСА_1 згідно договору купівлі -
продажу житлового будинку (а. с. 8).

Відповідно до вказаного договору
ОСОБА_1 являється власником житлового
будинку по АДРЕСА_1, про що зазначено і в
технічному паспорті (а. с. 14-16).

Заочним рішенням Турійського
районного суду Волинської області від
14 листопада 2008 року шлюб між сторонами
розірвано (а. с. 59).

18 грудня 2008 року видано свідоцтво про
розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.
с. 7).

Згідно зі ст. 60 СК України (чинного з 1
січня 2004 року) майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення Закону було
закріплено й у ст. 22 КпШС України, який
діяв до 1 січня 2004 року, але був чинний
на час набуття спірного майна.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 57 СК
України суд може визнати особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
майно, набуте нею, ним за час їхнього
окремого проживання у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин.

Частиною 2 ст. 28 КпШС України також було
визначено, що суд може визнати майно,
нажите кожним із подружжя під час їх
роздільного проживання при фактичному
припиненні шлюбу, власністю кожного з
них.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року N 11
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Якщо за час окремого
проживання подружжя після фактичного
припинення шлюбних відносин спільне
майно його членами не придбавалося, суд
відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте кожним
з них за цей період та за вказаних
обставин.

В судовому засіданні з показань
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
встановлено, що сторони з 1999 по 2004 роки
фактично припинили шлюбні та сімейні
відносини, не вели спільно
господарство та проживали окремо.

Так, позивач ОСОБА_1 в судовому
засіданні ствердила, що в кінці 90-их
років стосунки між нею та відповідачем
погіршились, та з 1999 по 2003 рік вона
проживала у батьківській хаті, що на
хуторі поблизу смт. Турійська, з мамою
та братом ОСОБА_7 Де в цей час проживав
відповідач, їй не було відомо, оскільки
сторони у вказаний період жодного разу
не бачились та не спілкувались навіть в
телефонному режимі.

Такі пояснення позивача підтвердженні
показаннями свідків. Так, свідок ОСОБА_8
(двоюрідний брат позивачки) в судовому
засіданні ствердив, що у 1998 році
позивач ОСОБА_1 зверталась до нього
особисто за захистом від свого
чоловіка, який прикладав до неї фізичну
силу. У період з 1999 року по 2003 рік, часто
провідуючи батьків позивача, оскільки
є їхнім родичем, він бачив, що там
проживає позивач ОСОБА_1 Відповідача
він там жодного разу не бачив.

Свідок ОСОБА_7 - рідний брат позивачки,
який постійно проживав у батьківській
хаті поблизу смт. Турійськ, в судовому
засіданні суду показав, що у 1999 році
після смерті батька його сестра ОСОБА_1
(позивачка) переїхала проживати до них,
допомагала доглядати маму, вести
підсобне господарство, за рахунок
якого і сплачувала борги за житловий
будинок, який придбала у 2001 році.
Наприкінці 2003 року після смерті мами
ОСОБА_1 переїхала жити у спірний
будинок в смт. Турійськ. ЇЇ чоловік
ОСОБА_3 за вказаний період: 1999 - 2003 року
жодного разу за місцем її проживання не
появлявся.

Про вказані обставини в судовому
засіданні ствердила також свідок
ОСОБА_6, яка знає позивача ОСОБА_1 дуже
давно, остання розповідала їй як
подрузі про своє життя.

Суд не приймає до уваги пояснення
відповідача ОСОБА_3 про те, що сторони
постійно проживали однією сім'єю, вели
спільне господарство. Так, ті
обставини, що до придбання спірного
будинку сторони разом проживали у
батьків позивачки, не відповідають
дійсності, оскільки не підтверджені
жодними доказами та спростовані
показаннями вищевказаних свідків.
Доказів того, з яких причин відповідач
у період 1999 - 2004 року не проживав з
позивачкою (хвороба, відрядження,
заробітки тощо) відповідач суду не
надав.

Не відповідають дійсності і твердження
відповідача в судовому засіданні про
те, що у 2001 році вони з позивачем разом
вирішили придбати спірний будинок по
АДРЕСА_1 та домовлялись із продавцем
про його купівлю.

Такі обставини заперечувала і позивач,
і свідок ОСОБА_5 - продавець будинку,
ствердивши в судовому засіданні, що у
2001 році вона відповідача жодного разу
не бачила і не була з ним на той час
знайома. Про продаж будинку вона
домовлялась лише з позивачкою ОСОБА_9,
яка під час придбання будинку сплатила
їй лише 200 доларів, а решту суми
повертала частинами аж до 2003 року в
міру того, як заробляла гроші за
рахунок ведення підсобного
господарства, про що і ствердила в
судовому засіданні і сама позивачка, і
її брат - свідок ОСОБА_7

Не довів належними доказами відповідач
і придбання будинку за спільні кошти
подружжя, ствердивши в судовому
засіданні про те, що такі кошти давала
його сестра ОСОБА_18, однак жодних
доказів на підтвердження своїх слів не
надав: розписки тощо відсутні, сестра
ОСОБА_18 в судове засідання для дачі
пояснень в якості свідка не з'явилась
та клопотання про її повторний виклик в
судове засідання відповідач не
заявляв.

Будь - які докази того, що станом на 2001
рік сторони мали спільні доходи в
матеріалах справи відсутні. Так,
відповідач був офіційно
працевлаштований лише з 01 грудня 2004
року по 01 липня 2005 року, що
стверджується довідкою від 05 серпня 2014
року №53, а на заробітки закордон їздив
після 2007 року, оскільки закордонний
паспорт, копія якого є в матеріалах
справи, йому виданий 27 квітня 2007 року.

Не відповідають дійсності і доводи
відповідача про те, що у спірному
будинку сторони проживали з 2002 року
після того, як останній власноручно
зробив у ньому ремонт.

Так, із показань свідків - сусідів, які
проживають по АДРЕСА_2 поряд із спірним
будинком, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 слідує, що
будинок після його продажу перебував
«у жахливому стані» (дані обставини
ствердила і продавець будинку - свідок
ОСОБА_5.), ремонтні роботи у ньому не
проводились, а у період 2002-2003 років у
ньому проживали квартиранти - сім'я
ОСОБА_8.

Зазначені обставини в судовому
засіданні ствердив свідок ОСОБА_8,
пояснивши суду, що проживав у будинку
по АДРЕСА_1 разом з дружиною у період з 24
листопада 2002 року - з дня одруження до
народження дитини - ІНФОРМАЦІЯ_1.
Проживати там в подальшому з
новонародженою дитиною було неможливо
у зв'язку з відсутністю в будинку
нормальних умов для проживання.

І квартирант ОСОБА_8, і сусіди ОСОБА_10 та
ОСОБА_11, які постійно проживають за
вищевказаною адресою, в судовому
засіданні в якості свідків ствердили,
що відповідача ОСОБА_3 до 2004 року
жодного разу не бачили.

Із пояснень позивача ОСОБА_1, які
підтвердили в судовому засіданні
свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, слідує, що у 2004
році відповідач ОСОБА_3 приїхав до
позивачки, остання його прийняла,
зареєструвала у спірному будинку, що
стверджується даними Турійського РС
УДМС України у Волинській області від 18
червня 2013 року №444 (а. с. 18), згідно яких
відповідач зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1 з 03 листопада 2004 року, сторони
знову стали жити разом, однак спільне
життя у них так і не склалось, та з 2008
року сторони взагалі перестали
підтримувати подружні стосунки, що
стверджується також і заочним рішенням
Турійського районного суду від 14
листопада 2008 року (а. с. 59).

Таким чином, встановлена заочним
рішенням суду від 14 листопада 2008 року
та обставина, що сторони з травня 2008
року взагалі перестали підтримувати
подружні стосунки, узгоджується із
поясненнями сторін в даному судовому
засіданні. Ті обставини як проживали
сторони до 2008 року судом під час
розгляду справи про розірвання шлюбу
між сторонами не встановлювались, а
тому посилання відповідача на те, що
заочним рішенням суду від 14 листопада
2008 року підтверджена та обставина, що
до 2008 року сторони постійно проживали
разом однією сім'єю, є безпідставними.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, виникнення режиму
спільної сумісної власності подружжя
на придбане за час шлюбу майно
презюмується, доки інший з подружжя не
доведе іншого, що довела позивач ОСОБА_1
на підставі показань вищевказаних
свідків, що є чіткими, послідовними із
зазначенням конкретних обставин та
дат, і такі її докази відповідач не
спростував.

Так, показання свідків - батьків
відповідача ОСОБА_12 та ОСОБА_13, та його
рідних сестер ОСОБА_14 та ОСОБА_15 про те,
що сторони все життя жили «душа в душу»
суд не приймає до уваги, оскільки
вказані свідки у своїх показаннях не
посилались на жодні конкретні факти із
життя сторін. Більше того, ствердивши,
що приїхали у спірний будинок в гості
до позивачки як до своєї невістки у 2008
році без запрошення, вони навіть не
знали, що на той час сторони припинили
шлюбні відносини і фактично, і
юридично, а позивачка на той час вже
проживала з іншим чоловіком.

Свідок ОСОБА_12 - мама відповідача в
судовому засіданні ствердила, що лише
тоді - у 2008 році вона була у спірному
будинку, до того часу в гостях у сторін
ніколи не була, як і де вони жили, коли, у
кого і за скільки придбали будинок - не
знає. При цьому зазначила, що сама
давала гроші на хату, проте коли саме та
в якій сумі - не вказала.

Такими ж голослівними є показання і
свідка ОСОБА_13 - батька відповідача,
який, вказуючи, що їздив в гості на день
народження невістки - позивачки ОСОБА_1
не зміг назвати дати її народження,
сказавши, що влітку, тоді як позивачка
народилась 03 грудня.

Сестра відповідача ОСОБА_14,
стверджуючи в судовому засіданні в
якості свідка про те, що їздила в гості
до сторін щороку у спірний будинок з
часу його придбання, нічого не знала
про те, що у 2002-2003 роках там проживали не
сторони, а квартиранти, а будинок був
придбаний у занедбаному стані, що
достовірно було встановлено в судовому
засіданні на підставі показань свідків
ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Таким чином, суд вважає, що батьки та
сестри відповідача достовірно не знали
про життя сторін, їхні відносини, а тому
їхні свідчення про те, що сторони
протягом усього подружнього життя жили
разом, вели спільне господарство та
разом придбали будинок, є голослівними
без зазначення конкретних обставин та
фактів, та не можуть бути прийняті
судом до уваги.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що спірне майно - житловий
будинок АДРЕСА_1 набуте позивачем
ОСОБА_1 у 2001 році під час окремого
проживання із відповідачем ОСОБА_16 у
зв"язку з фактичним припиненням між
ними шлюбних відносин у період з 1999 по
2004 рік, та за особисті кошти позивачки,
які та отримувала за рахунок ведення
підсобного господарства, тому це майно
є особистою приватною власністю ОСОБА_1

Крім того, судом враховано також і ту
обставину, що будинок був придбаний у
«жахливому стані» всього за 4655 грн.
згідно п. 3 договору купівлі - продажу
житлового будинку від 16 липня 2001 року,
про що в судовому засіданні також
ствердили свідки ОСОБА_5, ОСОБА_10,
ОСОБА_11 - продавець будинку і сусіди.
Ремонті роботи в будинку проводились
лише з 2008 року - після і фактичного і
юридичного припинення між сторонами
шлюбних відносин, про що позивач ОСОБА_1
надала відповідні докази - накладні та
товарні чеки на придбання будівельних
матеріалів (а. с. 109-115).

Вказані обставини в судовому засіданні
ствердив також свідок ОСОБА_17,
пояснивши суду, що у 2008 році проводив
ремонтні роботи в будинку, бо «в ньому
неможливо було жити». До того ремонтні
роботи там не проводились.

На сьогоднішній час вартість будинку
згідно висновку про його ринкову
вартість становить 52809 грн. (а. с. 94).
Отже, спірний будинок не тільки був
придбаний за власні кошти позивачки у
період окремого проживання, а й значно
покращився його стан також за кошти
позивачки у період після розірвання
шлюбу між сторонами.

Основоположні принципи здійснення
правомочностей власника сформульовані
у статті 1 Першого Протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Рим, 4 листопада
1950 року), що набрала чинності для
України з 11 вересня 1997 року та є
складовою її правової системи
відповідно до вимог статті 9
Конституції України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України
встановлено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Враховуючи те, що право власності на
вказаний житловий будинок позивачем
набуто під час перебування у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем,
однак за час їхнього окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин та за
власні кошти, суд приходить до
висновку, що житловий будинок належить
на праві особистої приватної власності
позивачу, що цілком узгоджується із
роз'ясненнями, викладеними у п. 30
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя».

Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України з
відповідача ОСОБА_3 слід стягнути на
користь позивача ОСОБА_1 229.40 грн.
понесених нею при зверненні з
первісним позовом до суду витрат по
сплаті судового збору.

Разом з тим, згідно висновку №347-Н про
ринкову вартість нерухомого майна від
20 серпня 2014 року вартість житлового
будинку, право власності на який
оспорюється, становить 52809.00 грн.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 ч. 2
ст. 4 Закону України «Про судовий збір»
за подання до суду позовної заяви
майнового характеру ставка судового
збору встановлюється у розмірі 1% ціни
позову.

Враховуючи те, що позивачем при поданні
позову було сплачено 229.40 грн. судового
збору, а 1% ціни позову становить 528.09
грн., недоплачену суму судового збору
298.69 грн. (528.09 грн. - 229.40 грн.) слід
стягнути в дохід держави з відповідача
ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 58, 60, 88, 209, 215 ЦПК
України, на підставі ст. 41, Конституції
України, ст.ст. 319, 324 ЦК України, ст. 57 СК
України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1
особистою приватною власністю ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 229.40
грн. (двісті двадцять дев'ять грн. 40 коп.)
витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави
судовий збір в розмірі 298.69 грн. (двісті
дев'яносто вісім грн. 69 коп.).

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права
власності на 1/2 частину
будинковолодіння, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Турійський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення суду, якщо
його не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий /підпис/

Суддя Турійського районного суду
О.В. Турак