Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 листопада 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого: Дроботі В.В.

суддів: Фазикош Г.В., Бисаги Т.Ю.

при секретарі: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду від 24 червня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

Зазначеним рішенням у вимогах ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на частку у спільному майні та зняття її з реєстраційного обліку - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Будівельні матеріали та обладнання, які були використані для будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 загальною вартістю 287 987 грн. визнані спільною сумісною власністю сторін спору.

Земельна ділянка площею 0,0569 га вартістю 46 675,07 грн. за вказаною адресою також визнана спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3

За ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання вартістю 143 993,50 грн., а також на 1/2 частину земельної ділянки вартістю 23 337,53 грн.

За ОСОБА_3 визнано право забудовника на 1/2 частину не зданого в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1.

В апеляційних скаргах ставиться питання про скасування рішень і ухвалення нового про задоволення вимог за основним позовом та відмову у вимогах за зустрічним позовом. Апелянт вказує на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Окрім того, суд неправильно застосував матеріальний закон.

Колегія суддів вважає, що скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

По справі є доведеними та встановленими слідуючі факти та обставини.

Сторони спору уклали шлюб 12 серпня 1989 року.

5 лютого 1991 року ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку площею 569 кв.м. для будівництва житлового будинку, яка знаходиться в АДРЕСА_1.

На підставі виданої та затвердженої технічної та дозвільної документації на ім'я ОСОБА_1 подружжя розпочало будівництво житлового будинку загальною площею 411 кв.м., в т.ч. житловою - 185,9 кв.м.

Ступінь готовності будинку згідно довідки комунального підприємства «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» становить в даний час 31%, а вартість незавершеного будівництва складає 287 987 грн.

Рішенням суду від 25 лютого 2002 року шлюб між подружжям ОСОБА_1 було розірвано.

15 жовтня 2010 року Виноградівська міська рада рішенням № 1486 передала зазначену вище земельну ділянку у власність ОСОБА_1, а 12 листопада 2010 року йому було видано державний акт на право власності на 0,0569 га землі по АДРЕСА_1.

Враховуючи положення ст. ст. 60, 61, 70 Сімейного кодексу України суд першої інстанції обґрунтовано визнав недобудований житловий будинок об'єктом спільної сумісної власності сторін спору, а їх частки у цьому майні рівними, оскільки дане будівництво вони здійснили, перебуваючи у шлюбі.

Право ОСОБА_3 на 1/2 частку будівельних матеріалів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку, її колишнім чоловіком по суті не оспорюється.

Він заперечує її право, посилаючись лише на пропуск нею строку позовної давності, а також на те, що його колишня дружина втратила право на частку у спільному майні.

Жодна із сторін спору (за основним та зустрічним позовами) вимог про поділ майна не заявляла.

ОСОБА_3 у зустрічному позові порушила питання про визнання за нею права на частину недобудованого житлового будинку та земельної ділянки. Враховуючи наведене, норми ст. 72 СК України до її вимог застосовані бути не можуть.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 20 СК України до вимог, які випливають із сімейних відносин, в даному випадку - про визнання права на частку спільного майна та втрату такого права, позовна давність не застосовується.

Таким чином, мотиви прийнятого судом першої інстанції рішення про відмову у вимогах ОСОБА_1 підлягають приведенню у відповідність до норм сімейного законодавства.

В іншій частині рішення колегія суддів не може погодитись з висновками суду щодо задоволення вимог ОСОБА_3 за зустрічним позовом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду справи з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх судів України.

У постанові від 15 лютого 2012 року (рішення Броварського міськрайонного суду Київської області) у справі про поділ майна подружжя, визнання права на частку земельної ділянки та стягнення грошової компенсації Верховний Суд зазначив, що земельна ділянка, одержана одним з подружжя внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності до 8 лютого 2011 року, тобто до набуття чинності змін до ст. 61 СК України, судами безпідставно визнана об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така земельна ділянка є особистим майном громадянина, оскільки не набута подружжям під час шлюбу, а одержана одним з них із земельного фонду.

Враховуючи наведене, а також те, що спірна земельна ділянка ОСОБА_1 одержана 5 лютого 1991 року, а приватизована 15 жовтня 2010 року, вона є його особистою приватною власністю.

У зв'язку з викладеним, скарга представника позивача у цій частині підлягає до задоволення.

Будь-яке право(майнове чи немайнове) фізична особа набуває відповідно до вимог ст. 11 ЦК України.

Ані зустрічний позов, ані рішення суду першої інстанції не містять посилань на підстави набуття ОСОБА_3 права забудовника незавершеного будівництвом житлового будинку зі статусом спільного майна подружжя (правочин, юридичний факт, акт цивільного законодавства, акт органу влади, настання певної події та ін.)

Сімейний кодекс України (глава 6-8) та Цивільний кодекс України (глава 17, 20-22, 23-25) не передбачають такого права після розірвання шлюбу та визнання частки одного з подружжя у спільній сумісній власності за відсутності відповідних дозвільних документів на його ім'я щодо продовження, завершення будівництва та здачу його в експлуатацію.

Вказане право передбачено спеціальними законами та з дотриманням відповідної процедури його набуття.

Враховуючи наведене, у вказаних позовних вимогах слід відмовити.

Викладене вище згідно положень ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду від 24 червня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 вересня 2014 року змінити.

У вимогах ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на частку у спільному майні відмовити з підстав, зазначених у мотивувальній частині даного рішення.

У вимогах ОСОБА_3 за зустрічним позовом про визнання земельної ділянки площею 0,569 га по АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частку цієї земельної ділянки - відмовити.

У вимогах ОСОБА_3 за зустрічним позовом про визнання права забудовника 1/2 частини не зданого в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 - відмовити.

В решті рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили після його проголошення, але може бути оскаржено протягом 20 днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Закарпатської області В.В. Дроботя