У х в а л а

іменем україни

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гончара В.П.,

Колодійчука В.М., Умнової
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом комунального
підприємства «ЖЕО-107 Голосіївського
району» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за житлово-комунальні
послуги за касаційною скаргою
комунального підприємства
«житлово-експлуатаційне управління 107
Голосіївського району» на рішення
апеляційного суду м. Києва від 29 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року комунальне
підприємство «житлово-експлуатаційне
управління 107 Голосіївського району»
(далі - КП «ЖЕО-107») звернулося до суду із
указаним позовом, посилаючись на те, що
ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1. У
результаті неналежного виконання
обов'язку з оплати наданих з 01 лютого 2010
року по 1 січня 2013 року комунальних
послуг, за нею утворилася
заборгованість у розмірі 6 678 грн. 97 коп.
Ураховуючи викладене та з урахуванням
уточнених позовних вимог, позивач
просив стягнути з відповідача
зазначену заборгованість.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 26 листопада 2013 року
позов КП «ЖЕО-107» задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь КП «ЖЕО-107»
заборгованість за житлово-комунальні
послуги у розмірі 6 678 грн. 97 коп.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
29 травня 2014 року рішення районного суду
змінено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
КП «ЖЕО-107» заборгованість за
житлово-комунальні послуги у розмірі 2
210 грн. 38 коп. В іншій частині рішення
залишено без змін.

У касаційній скарзі КП «ЖЕО-107» просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й залишити рішення суду першої
інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідачка не оплатила спожиті нею
комунальні послуги, а відсутність
укладеного договору у цьому випадку не
є підставою для відмови в позові,
оскільки відповідачка зобов'язана
утримувати своє майно та оплачувати
спожиті нею житлово-комунальні
послуги.

Зазначені висновки районного суду є
вірними, основані на фактичних
обставинах справи, належним чином
оцінених доказах і до встановлених
правовідносин правильно застосовані
норми матеріального права.

Змінюючи рішення районного суду та
зменшуючи суму заборгованості,
апеляційний суд виходив із того, що
позивач фактично не надає послуг з
прибирання будинку (сходових клітин) і
прибудинкової території та вивезення
твердих побутових відходів, а, відтак,
заборгованість відповідачки повинна
бути зменшена на вартість цих послуг.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
власником квартири АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, КП «ЖЕО-107»
посилалось на те, що з 01 лютого 2010 року
по 01 січня 2013 року ОСОБА_3 належним
чином не виконувала свого обов'язку з
оплати отриманих житлово-комунальних
послуг, у результаті чого утворилася
заборгованість.

Апеляційний суд дійшов помилкового
висновку про те, що позивач не надає
відповідачеві послуг з прибирання
будинку (сходових клітин) та
прибудинкової території, а також з
вивезення твердих побутових відходів.

Так, відповідно до ст. 13 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»
залежно від функціонального
призначення житлово-комунальні
послуги поділяються на: комунальні
послуги (централізоване постачання
холодної та гарячої води,
водовідведення, газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо); послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій (прибирання
внутрішньобудинкових приміщень та
прибудинкової території,
санітарно-технічне обслуговування,
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, утримання ліфтів, освітлення
місць загального користування,
поточний ремонт, вивезення побутових
відходів тощо); послуги з управління
будинком, спорудою або групою будинків
(балансоутримання, укладання договорів
на виконання послуг, контроль
виконання умов договору тощо); послуги
з ремонту приміщень, будинків, споруд
(заміна та підсилення елементів
конструкцій та мереж, їх реконструкція,
відновлення несучої спроможності
несучих елементів конструкцій тощо).
Примірні переліки житлово-комунальних
послуг та їх склад залежно від
функціонального призначення
визначаються центральним органом
виконавчої влади з питань
житлово-комунального господарства.

Статтями 20, 21 цього Закону визначені
права та обов'язки споживача й
виконавця житлово-комунальних послуг.
Зокрема, правом споживача є одержання
вчасно та відповідної якості
житлово-комунальних послуг згідно із
законодавством та умовами договору на
надання житлово-комунальних послуг, а
обов'язком оплата житлово-комунальних
послуг у строки, встановлені договором
або законом. Обов'язком виконавця
надання послуг вчасно та відповідної
якості згідно із законодавством та
умовами договору, а також підготовка та
укладення із споживачем договору про
надання житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Нормами Житлового кодексу України,
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги» не передбачено, що виконавець
повинен надавати акти виконаних робіт
щомісячно щодо фактично наданих послуг
споживачу.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 18 наведеного
Закону у разі порушення виконавцем
умов договору споживач має право
викликати його представника для
складання та підписання акту-претензії
споживача, в якому зазначаються строки,
види, показники порушень тощо,
акт-претензія складається споживачем
та представником виконавця і
скріплюється їхніми підписами.
Частиною 4 ст. 18 Закону передбачений
обов'язок виконавця вирішити питання
про перерахунок платежів.

Проте відповідачка не надала складених
та підписаних у встановленому законом
порядку актів-претензій щодо
неналежного прибирання сходових
клітин у будинку АДРЕСА_1 та
прибудинкової території, а також
невивезення твердих побутових
відходів за цією ж адресою, хоча це є її
обов'язком відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України.

Висновок апеляційного суду про
неналежне надання позивачем послуг по
утриманню будинку та прибудинкової
території не підтверджено жодним
належним та допустимим доказом, а тому
базується на припущеннях, що
заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Посилання апеляційного суду на те, що
наведені вище послуги надавалися не КП
«ЖЕО-107», а товариством з обмеженою
відповідальністю «Лазерхауз» на
підставі договору з об'єднанням
співвласників багатоквартирного
будинку «Дружба» (далі - ОСББ «Дружба»)
є неспроможними, оскільки будинок
АДРЕСА_1 на баланс об'єднання не
передавався, а тому надання будь-яких
послуг цими організаціями можуть
розцінюватися виключно як надання
додаткових послуг мешканцям за їх
бажанням та за окрему плату.

Крім того, неукладення договору про
надання житлово-комунальних послуг між
відповідачкою та КП «ЖЕО-107» не є
підставою для відмови у задоволенні
позову про стягнення із неї
заборгованості за такі послуги,
оскільки укладення договору на надання
житлово-комунальних послуг є
обов'язком споживача за умови, якщо
запропонований виконавцем послуг
договір відповідає типовому договору.

Крім того, обов'язком сплатити надані й
спожиті послуги випливає також з
положення ч. 1 ст. 11 ЦК України про те, що
цивільні права та обов'язки випливають
із дій осіб, що передбачені актом
цивільного законодавства. Відмова
споживача послуг від укладення
договору в такому разі суперечить
вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України
та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги».

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

Отже, суд першої інстанції правильно
встановив фактичні обставини справи та
вирішив спір у відповідності до закону,
який підлягав застосуванню. Однак,
вказані обставини не були враховані
апеляційним судом при ухваленні
оскаржуваного рішення, що призвело до
неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу комунального
підприємства «житлово-експлуатаційне
управління 107 Голосіївського району»
задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
29 травня 2014 року скасувати, рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 26 листопада 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.П. Гончар

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова