Справа № 522/5175/14-ц
Провадження № 2/522/5130/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 вересня 2014 року Приморський районний
суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Шенцевої О.П.

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору дарування недійсним,
-

в с т а н о в и в:

27 березня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом про визнання недійсним
договору дарування квартири за
адресою: АДРЕСА_1, укладений 29 березня
2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
посвідчений державним нотаріусом
Шостої одеської державної
нотаріальної контори Вахненко Ю.О.;
визнання за нею права власності на
вказану квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29
березня 2006 року між ОСОБА_1, з одного
боку, та її племінником - ОСОБА_2, з
другого боку, був укладений договір
дарування, за яким позивачка
подарувала останньому вище згадану
квартиру. При цьому, відповідач обіцяв
доглядати за ОСОБА_1, забезпечувати її
ліками, дбати про те, щоб квартира була
в належному стані. Такі умови договору
було запропоновано самим ОСОБА_2, який
постійно проживає у Російській
Федерації. Позивачка погодилася і з
того часу вважала, що відповідач
добровільно зобов'язався доглядати її,
а вона в обмін на таку допомогу
відчужила квартиру на його користь. До
2011 року гострої необхідності в догляді
не було, однак у квітні 2011 року ОСОБА_1
зламала ногу, у зв'язку з чим і
звернулася до відповідача по допомогу.
Останній забрав позивачку до себе до
Росії, проте належний догляд не
здійснював, ліками не забезпечував та
на неодноразові докори пригрозив
віддати її до психіатричної лікарні.
Позивачка повернулася до Одеси, де
проживає у згаданій квартирі по
теперішній час, проте допомогу їй
надають сусіди та соціальні
працівники. Вважаючи, що договір
дарування укладено внаслідок помилки
та через зловживання довірою, яку
позивачка мала до відповідача як до
родича, ОСОБА_1 звернулася з позовом до
суду.

Позивачка в судове засідання не
з'явилася, про дату, час та місце
розгляду справи була повідомлена
належним чином.

Представник позивачки в судовому
засіданні позов підтримав, просив його
задовольнити. Дав пояснення, що, у 2006
році до позивачки приїхав її племінник
- ОСОБА_2, який мешкає на території
Російської Федерації, та запропонував
доглядати за ОСОБА_1, забезпечувати її
харчуванням, утримувати квартиру в
належному стані, так як позивачка за
станом здоров'я та віком потребувала
стороннього догляду. При цьому
відповідач зазначив, що все це він буде
робити за умови, що на його ім'я буде
оформлено право власності на квартиру
за адресою: АДРЕСА_1. Погодивши вказані
умови, 29 березня 2006 року сторони уклали
договір. Тексту цього договору
позивачка не читала, вважаючи, що в
ньому передбачені всі права і
обов'язки, про які вони з відповідачем
домовились, тим більше, що відповідач є
її племінником і підстав не довіряти
останньому у позивачки не було. Після
укладання договору відповідач
повернувся до Росії. У квітні 2011 року
позивачка зламала ногу та
зателефонувала відповідачу у Росію з
проханням допомогти, так як вони
домовлялись про це. В червні 2011 року
відповідач перевіз ОСОБА_1 до Росії,
однак вона там промешкала лише 3 місяці,
оскільки відповідач належний догляд не
надавав, ліками не забезпечував та
врешті решт пригрозив, що відправить її
до психіатричної лікарні, якщо та не
перестане скиглити. В даних обставинах
позивачка попросила племінника
відвезти її до Одеси. Відповідач
прохання виконав, привіз ОСОБА_1 до
Одеси, склав речі біля будинку по вул.
Черняховського, 3 та поїхав. На прохання
позивачки допомогти їй перенести речі
до квартири племінник відмовив. Таким
чином позивачка більше не бачила свого
племінника з серпня-вересня 2011 року. З
огляду на вік позивачки та стан її
здоров'я остання була вимушена
звертатись до сусідів, які їй
допомагали, купували ліки, продукти
харчування, прибирали в квартирі, тобто
виконували все, що мав виконувати
відповідач. На протязі останніх двох
років ОСОБА_1 допомагали соціальні
робітники, яким вона платила гроші.
Зрозумівши, що підтримки з боку свого
племінника позивачка вже не
дочекається, вона звернулась до
племінниці свого померлого чоловіка,
якій розповіла про домовленості із
відповідачем та укладений договір.
Племінниця, порадившись з фахівцями у
галузі права, пояснила позивачці, що
юридично між сторонами був укладений
договір дарування, відповідно якого
позивачка подарувала відповідачу свою
квартиру під АДРЕСА_1. Дізнавшись про
укладення договору внаслідок помилки,
не бажаючи настання правових наслідків
договору дарування, ОСОБА_1 звернулася
з позовом до суду.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, був належним чином
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи через оголошення у
пресі («Урядовий Кур'єр»). Надав до суду
заяву про розгляд справи за його
відсутності.

Заслухавши пояснення представника
позивачки, допитавши свідка,
дослідивши письмові докази, що
містяться в матеріалах справи, суд
встановив такі обставини та відповідні
їм правовідносини.

Судом встановлено, що 29 березня 2006 року
між позивачкою, з одного боку, та
відповідачем, з другого боку, був
укладений договір дарування, за яким
ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у
дар квартиру АДРЕСА_1

Судом також встановлено, що між
сторонами правочину мали місце
домовленості про надання відповідачем
допомоги, яка мала б полягати у догляді
з позивачкою, забезпеченні її ліками,
допомозі в утриманні квартири.

В судовому засіданні встановлено, що
під час укладення договору дарування
квартири позивачка помилилася щодо
його юридичної природи, оскільки
вважала, що за умовами договору
відповідач здійснюватиме за нею
догляд. Наміру на безумовне відчуження
квартири племіннику у позивачки не
було. Таким чином, між сторонами
фактично діяв договір довічного
утримання.

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що
виник між сторонами, суд, крім іншого,
надає правову оцінку показам свідка, а
саме.

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_4 пояснила, що вона є
соціальним працівником - доглядає
людей похилого віку. Останнім часом
вона доглядала ОСОБА_1, яка розповідала
про свого племінника, про домовленість
між ними, а також про те, що намагалася з
ним зв'язатись аби звернутися по
допомогу, але все марно. Також свідок
повідомила, що ОСОБА_1 проживає у вкрай
важких умовах, за станом здоров'я не
може себе самостійно обслуговувати, не
кажучи вже про приготування їжі.

Судом також надана правова оцінка
нотаріальній справі, яку Суд
витребував з Шостої одеської державної
нотаріальної контори, за клопотанням
представника позивачки.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що, укладаючи договір
дарування, позивачка мала на меті її
довічне утримання з боку відповідача
за умови передачі квартири у його
власність. Договір, укладений
внаслідок помилки, порушує права
позивачки, оскільки правові наслідки,
на настання яких був спрямований намір
позивачки, так і не настали. Відповідач
її не утримує, допомоги не надає, ліками
не забезпечує.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року „Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин,
вчинений під впливом помилки є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона, мають існувати
саме на момент вчинення правочину.
Особа на підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним повинна
довести, що така помилка дійсно мала
місце, а також що вона має істотне
значення.

Відповідно до ст. 236 ЦК України
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.
Згідно ст. 216 ЦК України у разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового інтересу, способами
захисту цивільних прав та інтересів
можуть також бути визнання права та
визнання правочину недійсним.

Відповідно до правової позиції Судової
палати у цивільних справах Верховного
суду України від 19 березня у справі за
№6-2цс14, вбачається, що за змістом ч.1
ст.233 ЦК України правочин, який вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
може бути визнаний судом недійсним
незалежно від того, хто був ініціатором
такого правочину.

Зазначеною нормою не передбачено
обмежень чи заборон її застосування до
окремих правовідносин чи договору
дарування зокрема.

Відповідно до ст. 360-7 Рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

З урахуванням викладеного, а також
того факту, що укладений між сторонами
договір порушує права позивачки,
оскільки не створює юридичних
наслідків, на настання яких був
спрямований її намір, суд дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог та необхідність їх задоволення.

Враховуючи вказане, керуючись ст.ст. ст.
16, 203, 215, 216, 229, 233,235, 236, 717 ЦК України,
ст.ст. 10, 11, 60, 61, 215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору дарування недійсним
- задовольнити.

Договір дарування квартири за адресою :
АДРЕСА_1., укладений 29 березня 2006 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений
державним нотаріусом Шостої одеської
державної нотаріальної контори
Вахненко Ю.О. - визнати недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
квартиру за адресою: АДРЕСА_1., яка
складається в цілому з однієї житлової
кімнати та приміщень, житловою площею
16,8 кв.м., загальною площею 29,7 кв.м..

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційному суду через суд
першої інстанції апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя

10.09.2014