АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І.. Перепелюк Л.М.

секретар

за участю:ОСОБА_2 та його представника
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики, за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіцманського
районного суду Чернівецької області
від 24 червня 2014 року,

встановила:

В квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом.

Просив стягнути з ОСОБА_5 на його
користь борг за договором позики в сумі
170 000 гривень та п'ять процентів за кожен
місяць від суми позики в розмірі 297 500
гривень.

Посилався на те, що 16 квітня 2011 року
сторони уклали договір позики.
Відповідно до умов вказаного договору
ОСОБА_5 надав у борг відповідачу 100 000
гривень та 6 травня 2011 року на виконання
зобов'язань за договором позики
перерахував додатково на рахунок
позичальника 70 000 гривень. ОСОБА_5
зобов'язувався повернути кошти
протягом трьох банківських днів, через
дванадцять місяців та сплатити п'ять
відсотків за користування коштами.

Проте, протягом встановлено строку
відповідач борг не повернув.

Рішенням Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 24 червня 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
виходив з того, що договір позики не
відповідає вимогам, установленим для
правочинів, які укладаються у
письмовій формі, а саме договір позики
в цій справі підписаний лише однією
стороною - позикодавцем та свідками та
не підписаний позичальником.

Відповідачем не видавалася позивачу
розписка про передачу йому грошових
коштів за зазначеним вище договором
позики.

Позивачем не доведено належними
доказами ті обставини на які він
посилається як на підставу своїх вимог.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними.

Так, відповідно до правил ч. 2 ст. 207 ЦК
України правочин вважається таким , що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов і вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з статті 536 ЦК України, за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

За правилами статті 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Частиною 1 статті 1046 ЦК України
визначено поняття договору позики.

Згідно з частини 1 статті 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять раз перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, -незалежно від суми.

Відповідно до частини 2 статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і
порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором..

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це
правильно встановлено судом першої
договір позики від 16 квітня 2011 року, на
який посилається позивач, не
підписаний ОСОБА_5 (а.с.6-8).

Колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про те,
що договір позики не відповідає
вимогам, установленим для правочинів,
які укладаються у письмовій формі, а
саме ч. 2 ст. 207 ЦК України.

Відповідачем не видавалася позивачу
розписка про передачу йому грошових
коштів за зазначеним вище договором
позики.

Позивачем не доведено належними
доказами ті обставини на які він
посилається як на підставу своїх вимог.

Враховуючи зазначені вище обставини
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому його слід
залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи скарги
про те, що між сторонами був укладений
договір позики на суму 170 000 гривень.

Верховний Суд України в постанові
№6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив,
що письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу украденого
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні
висновки.

В матеріалах справи відсутні будь-які
належні та допустимі докази, які б
підтверджували факт укладення
договору позики між сторонами на суму
170 000 гривень.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 24 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: