У х в а л а

іменем україни

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Євтушенко О.І.,Коротуна В.М.,Касьяна
О.П.,Штелик С.П.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про поділ спільного майна
подружжя та виділ частини майна у
власність, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від 18
січня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від 23 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про
поділ спільного майна подружжя, що
знаходиться в Україні, в якому, з
урахуванням уточнень, просила виділити
їй у власність квартиру АДРЕСА_1,
АДРЕСА_2, а решту майна залишити
відповідачу.

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 18 січня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 23 грудня 2013 року, в задоволенні
позову відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними
судовими рішеннями, ОСОБА_6 звернулася
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з касаційною
скаргою, в якій просила скасувати
оскаржувані судові рішення та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права (норма частини 2
статті 324 ЦПК України).

Положеннями частини 1 статті 335 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 7 Закону України
«Про правонаступництво» Україна є
правонаступником прав і обов'язків за
міжнародними договорами Союзу РСР, які
не суперечать Конституції України та
інтересам республіки.

Згідно з пунктом «а» частини 2 статті 24
Конвенції між Союзом Радянських
Соціалістичних Республік та
Італійською Республікою про правову
допомогу в цивільних справах № 4210 у
справах, які стосуються речових прав на
нерухоме майно, виключно компетентним
вважається суд Договірної Сторони, на
території якої знаходиться майно.

Зважаючи на це позивач пред'явив позов
до компетентного суду України
відповідно до правил підсудності
цивільних справ.

Як встановлено судом, 21 лютого 1998 року
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб у м.
Кампогалліано, Італійська Республіка.
Сторони спору з вересня 2007 року
проживають окремо, шлюб між ними не
розірвано.

У період з лютого 1998 року на ім'я ОСОБА_7
було зареєстровано право власності на
майно: квартира АДРЕСА_1; квартира
АДРЕСА_2; квартира АДРЕСА_3; Ѕ частина
нежитлового приміщення в АДРЕСА_4 та
автомобіль Toyota FJ Cruiser, державний
номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 10, 11, 13, 136, 145).

Право приватної власності на квартиру
АДРЕСА_5 та на квартиру АДРЕСА_6 було
зареєстровано на ім'я ОСОБА_6 (а.с. 12, 107,
108, т. 1; а.с. 373, т. 2).

Звертаючись до суду, ОСОБА_6 вважала, що
з урахуванням усього належного ОСОБА_7
майна, квартира АДРЕСА_1, придбана у 2006
році, та квартира АДРЕСА_2, придбана у 2003
році, мають бути виділені у її
власність.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
вказане майно придбано ОСОБА_7 під час
окремого проживання зі ОСОБА_6

Згідно з частинами 1, 3 статті 61 Закону
України «Про міжнародне приватне
право» подружжя може обрати для
регулювання майнових наслідків шлюбу
право особистого закону одного з
подружжя або право держави, у якій один
з них має звичайне місце перебування,
або, стосовно до нерухомого майна,
право держави, у якій це майно
знаходиться. У разі відсутності вибору
права подружжям майнові наслідки шлюбу
визначаються правом, яке
застосовується до правових наслідків
шлюбу.

Відповідно до частини 1 статті 60 Закону
України «Про міжнародне приватне
право» правові наслідки шлюбу
визначаються спільним особистим
законом подружжя, а за його відсутності
- правом держави, у якій подружжя мало
останнє спільне місце проживання, за
умови, що хоча б один з подружжя все ще
має місце проживання у цій державі, а за
відсутності такого - правом, з яким
обидва з подружжя мають найбільш
тісний зв'язок іншим чином.

Згідно з Коротким витягом з акта про
одруження вбачається, що заявою при
укладенні шлюбу подружжя обрало режим
поділу майна. Також у цьому документі є
посилання на те, що 15 листопада 2007 року
Суд м. Модени затвердив Протокол
розлучення за взаємною згодою,
підписаний 12 листопада 2007 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с. 5-6, т. 1).

Пунктом 15 Протоколу розлучення
визначено, що члени подружжя, в режимі
поділу майна, розуміють і заявляють, що
ними раніше визначено всі
економічно-майнові відносини між собою
і що вони не матимуть претензій один до
одного під жодним приводом/причиною
(а.с. 91-98, т. 1).

Таким чином суд першої інстанції, з
висновком якого погодився апеляційний
суд, обґрунтовано відмовив позивачу в
задоволенні позову.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують та не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

За таких обставин суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 18 січня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 23 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді:О.І.
Євтушенко О.П. Касьян В.М. Коротун С.П.
Штелик