Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 серпня 2014 року
м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області
в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів - Власова С. О., Бисаги Т. Ю.

при секретарі - Гаврилко В. С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1,
від імені якої діє її представник
ОСОБА_2, на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 24 грудня 2012
року по справі за позовом ОСОБА_3 до КП
"БТІ м. Ужгорода", Ужгородської міської
ради про визнання права власності на
індивідуальний житловий будинок з
надвірними спорудами, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з позовом до КП «Бюро технічної
інвентаризації м.Ужгорода» та
Ужгородської міської ради, в якому
просила визнати за нею право власності
на індивідуальний житловий будинок з
надвірними спорудами, що розташований
в по АДРЕСА_1; зобов'язати Ужгородську
міську раду видати їй свідоцтво про
право власності на вказаний будинок та
зобов'язати КП «БТІ м.Ужгорода»
зареєструвати її право власності на
цей будинок (а.с. 3-4).

Свої вимоги обгрунтовувала тим,
що вона є законним володільцем
земельної ділянки та забудовником
зазначеного будинку, оскільки рішенням
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради № 43 від 27.02.1991 р. їй у
безстрокове користування під
будівництво індивідуального житлового
будинку було виділено земельну ділянку
площею 510 кв. м, що знаходиться по
АДРЕСА_1.

Зазначає, що на підставі
вказаного рішення 05 червня 1991 р. між нею
та виконавчим комітетом Ужгородської
міської ради було укладено договір про
надання в безстрокове користування під
будівництво земельної ділянки,
визначено межі земельної ділянки в
натурі, видано дозвіл на будівництво
будинку, тому відповідно до ст.ст. 331, 375
ЦК України, вона набуває право
власності на річ, яка виготовлена
(створена) нею, якщо інше не встановлено
договором або законом та, як власник
земельної ділянки, набуває право
власності на зведені нею будівлі,
споруди та інше нерухоме майно.

У грудні 2012 року ОСОБА_3 подала до
суду заяву про зміну предмету позову, в
якій просила лише визнати за нею право
власності на індивідуальний житловий
будинок з надвірними спорудами, який
розташований в АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Заочним рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 24 грудня 2012
року уточнені позовні вимоги,
викладені в заяві від 21.12.2012 р.
задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на індивідуальний житловий
будинок загальною площею 675,5 кв.м,
житловою площею 102,5 кв.м з надвірними
спорудами, який розташований по
АДРЕСА_1 (а.с. 24-25).

Апеляційну скаргу на це рішення
подала ОСОБА_1, від імені якої діє її
представник ОСОБА_2, яка не брала участі
у розгляді справи в суді першої
інстанції, однак вважає, що цим
рішенням було порушено її права та
охоронювані законом інтереси (а.с. 31-33).

Апелянтка стверджує, що позивачка
ніколи не була власником та
забудовником земельної ділянки по
АДРЕСА_1, що підтверджується у т.ч. й
державним актом на право приватної
власності на землю від 11.07.1995 р.,
зареєстрованим в книзі записів
державних актів на право власності на
землю за № 720, з якого слідує, що
власником земельної ділянки площею 0,1
га по АДРЕСА_1 був ОСОБА_4, дідусь
апелянтки.

Після смерті ОСОБА_4, на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 15.11.2005 р., зареєстрованого в
реєстрі за № 3-3466 (спадкова справа №
473/2003 р.), земельну ділянку успадкував
його син - ОСОБА_5, батько апелянтки, та
отримав на своє ім'я державний акт на
право власності серії ЯИ № 018657 від
22.10.2009 р.

Також апелянта зазначає, що загальна
площа будинку фактично 657,5 кв. м., а
позивачці було надано дозвіл на
будівництво будинку значно меншої
площі - 115,5 кв.м. Згідно з довідкою КП
«БТІ м.Ужгорода» від 11.03.2005 р. визначено
100 % готовності будинку, та вказано, що
він підлягає здачі в експлуатацію. За
твердженням апелянти будинок було
побудовано її батьком та ним же введено
в експлуатацію. У подальшому він
увійшов до складу спадщини після його
смерті. Апелянтка є однією із
спадкоємців померлого, а тому визнання
права власності на будинок виключно за
позивачкою порушує право апелянтки на
долю у спадщині.

В судовому засіданні в апеляційній
інстанції ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали,
просили її задовольнити.

Позивачка та її представник підтримали
свої вимоги, викладенів в позовній
заяві, апеляційну скаргу не визнали та
просили відхилити. При цьому, позивачка
визнала, що ОСОБА_1 є спадкоємицею
ОСОБА_5 та має право на спадкування
частини земельної ділянки по АДРЕСА_1,
яка належала її батьку ОСОБА_5, однак, за
її твердженням, спірний будинок був
побудований саме нею, а тому спадкоємці
ОСОБА_5, в тому числі і ОСОБА_1, не мають
на нього жодних прав.

Вислухавши пояснення присутніх
учасників процесу, дослідивши
матеріали справи, матеріали
інвентаризаційної справи № 5331 на
будинок по АДРЕСА_1, апеляційний суд
прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були
дослідженні з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами (чч.1, 2 ст.303 ЦПК України).

В даній справі апеляційним судом
встановлено, що рішенням виконавчого
комітету Ужгородської міської ради №
100 від 25.10.1989 р. ОСОБА_5 було виділено
земельну ділянку для індивідуального
житлового будівництва площею 0,051 га в
кварталі по АДРЕСА_1 (а.інв.с. 89).

У подальшому в 1990 р. ОСОБА_5
архітектурно-планувальним бюро при
управліннні архітектури та
містобудування був виданий
будівельний паспорт, реєстраційний №
382, на будівництво житлового будинку по
АДРЕСА_1. Водночас, з листа Управління
містобудування та архітектури
Ужгородської міської ради № 160/23/14 від
15.05.2014 р. слідує, що архівний примірник
зазначеного будівельного паспорта на
даний час не зберігся (а.с. 169).

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради № 43
від 27.02.1991 р. будівельний паспорт на
будівництво індивідуального житлового
будинку по АДРЕСА_1 було
перереєстровано з ОСОБА_5 на ОСОБА_3
(а.інв.с. 90).

На підставі цього рішення земельна
ділянка площею 0,051 га по АДРЕСА_1 була
відведена ОСОБА_3, про що було складено
акт відводу червоних ліній і меж
ділянки в натурі від 06.02.1990 р. (а.с. 11), а
також укладено договір про надання їй в
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва житлового
будинку на праві приватної власності
від 05.06.1991 р., на який посилається
позивачка, як на підставу виникнення у
неї права власності на спірний будинок.
Таким чином ОСОБА_3 отримала земельну
ділянку площею 510 кв.м по АДРЕСА_1, на
якій зобов`язалася побудувати
двоповерховий будинок загальною
площею 115,5 кв.м, житловою площею 72,8 кв.м.
(а.с. 9-10).

На підставі вищезазначених рішення та
договору позивачка отримала дозвіл б/н
на право виконання будівельних робіт
на земельній ділянці по АДРЕСА_1 (а.с. 13).

В то же час, з матеріалів справи слідує
й те, що рішенням виконавчого комітету
Ужгородської міської ради № 70 від
24.05.1995 р. до земельної ділянки площею 0,051
га по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 було довиділено
0,049 га землі (а. інв.с. 26).

Рішенням виконавчого комітету
Ужгородської міської ради № 91 від
30.06.1995 р. за згодою сторін було
припинено право користування
земельною ділянкою площею 0,10 га по
АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та надано дану земельну
ділянку ОСОБА_4 На підставі зазначеного
рішення останнім було отримано
державний акт на право приватної
власності на землю серії ЗК № 015-00726 від
11.07.1995 р., зареєстрований в Книзі
записів державних актів на право
власності на землю за № 720 (а.інв.с. 88, 92).

Після смерті батьків ОСОБА_4, помер
ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_7, померла
ІНФОРМАЦІЯ_5, батько апелянтки ОСОБА_5
прийняв спадщину.

На підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 15.11.2005 р.
зареєстрованого в реєстрі за № 3-3466,
ОСОБА_5 успадкував земельну ділянку
площею 0,10 га по АДРЕСА_1 та отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯИ № 018657,
зареєстрований 22.10.2009 р. в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 74 (а.с.
54).

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом серії ВСЕ № 737401 від
15.11.2005 р. по спадковій справі № 473/2003 р.,
зареєстрованого в реєстрі за № 3-3467,
спадкоємцем майна ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_5 є її син: ОСОБА_5.

Спадковим майном відповідно до
свідоцтва є незакінчений будівництвом
житловий будинок під літ.А, готовністю
99%, розташований на земельній ділянці
площею 0,10 га, що знаходиться по АДРЕСА_1,
та належав ОСОБА_4 - чоловіку померлої,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, спадкоємцем
якого була дружина ОСОБА_7, яка прийняла
спадщину, але не оформила своїх
спадкових прав на вказаний будинок, на
підставі рішення суду від 11.03.2005 р. за №
2-1043/2005, ухваленого Ужгородським
міськрайонним судом (а.с. 67).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_6, про що 05.07.2012
р. було складено відповідний актовий
запис № 627, свідоцтво про смерть серії
НОМЕР_1 (а.с. 35)

Апелянтка ОСОБА_1 - донька ОСОБА_5, 13.08.2012
р. звернулася до приватного нотаріуса
Ужгородськогог міського нотаріального
округу округу ОСОБА_8, із заявою про
прийняття спадщини (а.с. 36).

Згідно з довідкою № 86 від 28.08.2013 р.,
виданною нотаріусом, спадкоємцями за
законом першої черги після смерті
ОСОБА_5 є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3
(а.с. 47).

З матеріалів справи також слідує, що
позивачка ОСОБА_3 зверталася до суду з
позовом до Ужгородської міської ради,
управління Держземагенства в
Ужгородському районі, треті особи -
ОСОБА_10, ОСОБА_9, про визнання недійсним
вказаних вище рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради № 91
від 30.06.1995 р.; державного акту про право
власності на землю серії ЗК № 015-00726,
виданного Ужгородською міською радою
11.07.1995 р.; свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданного
державним нотаріусом Ластівка А.В.
15.11.2005 р., по спадковій справі № 473/2003,
зареєстрованого в реєстрі за № 3-3466;
державного акту про право власності на
землю серії ЯИ № 018657 від 14.10.2009 р.
Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 30.09.2013 р. по справі № 308/6429/13 цей
позов було задоволено. У подальшому
рішенням апеляційного суду
Закарпатської обалсті від 10.04.2014 р. це
рішення було скасовано, а в задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено (а.с. 146-148).

Отже вказані вище рішення органу
місцевого самоврядування, державні
акти на право власності на землю та
свідоцтво про право на спадщину за
законом - є чинними.

Як слідує з довідки № р-000016 від 25.01.2013 р.,
виданій КП «БТІ м.Ужгорода» будинок
АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_3 на
підставі рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 24.12.2012 р., яке є
предметом перегляду у цій справі. На
підставі цього ж рішенння позивачка
отримала свідоцтво про право власності
на спірний житловий будинок (а.с. 87).

Таким чином з матеріалів даної
справи слідує, що позивачка ОСОБА_3 у
даній справі заявила вимогу про
визнання за нею права власності на
новостворене нерухоме майно -
індивідуальний житловий будинок з
надвірними спорудами по АДРЕСА_1, а суд
задовольнив цю вимогу всупереч
процедурі, передбаченій ст.331 ЦК
України.

Між тим відповідно до приписів цієї
норми право власності на нову річ, яка
виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа, яка виготовила (створила) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі. Право власності
на новостворене нерухоме майно
(житлові будинки, будівлі, споруди тощо)
виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна). Якщо
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації. До завершення будівництва
(створення майна) особа вважається
власником матеріалів, обладнання тощо,
які були використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена
в абзаці першому цієї частини, може
укласти договір щодо об'єкта
незавершеного будівництва, право
власності на який реєструється
органом, що здійснює державну
реєстрацію прав на нерухоме майно на
підставі документів, що підтверджують
право власності або користування
земельною ділянкою для створення
об'єкта нерухомого майна, дозволу на
виконання будівельних робіт, а також
документів, що містять опис об'єкта
незавершеного будівництва.

Колегія наголошує, що з
врахуванням Закону України від 15
грудня 2005 року № 3201-IV «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України», яким зі ст.331 ЦК України було
виключено ч.4, визнання права власності
на новостворене недобудоване нерухоме
майно в судовому порядку ЦК України не
передбачено. Така правова позиція
викладена у тому числі у Постанові
Верховного Суду України від 19 вересня
2011 року (справа № 3-82 гс 11/32/14).

За загальним правилом право
власності на новостворене нерухоме
майно виникає з моменту прийняття його
до експлуатації. Порядок прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів затверджено Постановою КМУ
від 13 квітня 2011 року № 461. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації (систему
органів державної реєстрації прав
становлять центральний орган
виконавчої влади, що забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
державної реєстрації прав, та
структурні підрозділи територіальних
органів Міністерства юстиції України,
які забезпечують реалізацію його
повноважень та є органами державної
реєстрації прав - ст.6 Закону України №
1952-IV).

Отже, чинним законодавством
України передбачено порядок введення в
експлуатацію новоствореного
(збудованого) нерухомого майна, який у
даній справі судом першої інстанції
було проігноровано: фактично суд
перебрав на себе невластиві собі
адміністративні функції.

Крім того, визнаючи право
власності за спірний будинок
одноособово за позивачкою, місцевий
суд не врахував, що таке вже
зареєстровано за іншими особами та не
вирішив питання про їх залучення до
участі у розгляді справи ( або їх
правонаступників), чим порушив їх права
та законні інтереси, у т.ч. й права
апелянти ОСОБА_1

ОСОБА_3 пред'явила позов до
Комунального підприємства «БТІ
м.Ужгорода» та Ужгородської міської
ради.

Відповідно до ст.392 ЦК України,
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Вважаючи себе власником майна,
ОСОБА_3 пред'явила позов до неналежних
відповідачів.

Апеляційним судом встановлено, що
спірний будинок по АДРЕСА_1 є спадковим
майном померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5,
спадкоємцями першої черги якого,
згідно з довідкою, виданою приватним
нотаріусом Ужгородського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 № 86 від
28.08.2012 року, є ОСОБА_1, ОСОБА_9 та ОСОБА_10
(а.с. 47). Водночас, апеляційним судом
встановлено й те, що на день смерті
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, спірний будинок не
був введений в експлуатацію, відтак до
складу спадщини за померлим увійшли
майнові права забудовника.

Враховуючи наведене, колегія прийшла
до висновку, що в даній справі суд
першої інстанції неповно з'ясував
фактичні обставини справи, зробив
висновки, які цим обставинам не
відповідають, та невірно застосував
норми матеріального права. Відповідно
до вимог п.1,3-4 ч.1 ст.309 ЦПК України
рішення слід скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

Керуючись ст.10,ст.11,ст.303, ст.307, п.1,3-4 ч.1
ст.309, ст.314, ст.316 ЦПК України, , колегія
суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені
якої діє її представник ОСОБА_2, -
задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 24 грудня 2012 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до КП "БТІ
м. Ужгорода", Ужгородської міської ради
про визнання права власності на
індивідуальний житловий будинок з
надвірними спорудами - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили безпосередньо до суду
касаційної інстанції

Головуючий:
_____________

Судді:
_____________

_____________