Справа № 333/2629/14-ц
Пр. № 2/333/1544/14
У Х В А Л А

про
забезпечення позову

03.04.2014 р.
м. Запоріжжя

Суддя Комунарського районного
суду м. Запоріжжя Кулик В.Б.,
розглянувши заяву ОСОБА_1 про
забезпечення позову по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Європромекскавація» про стягнення
заборгованості із заробітної плати, -

В С Т А
Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом
до ТОВ «Європромекскавація» про
стягнення заборгованості із
заробітної плати.

Позивач у поданій до суду належним
чином оформленій заяві просить вжити
заходів забезпечення позову шляхом
заборони органам та посадовим особам
державної виконавчої служби накладати
арешт на рахунок ТОВ
«Європромекскавація» (69050, м. Запоріжжя,
вул. Космічна, 118-а; ідентифікаційний
код: 33272531) в Публічному акціонерному
товаристві «Діамантбанк», № рахунку:
366, МФО 320854.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1,
який працює на посаді заступника
генерального директора відповідача,
зазначив, що за лютий 2014 року
відповідач не виплатив йому заробітну
плату. Заявник звернувся до
відповідача з листом з проханням
пояснити причину виникнення
заборгованості. Листом від 26.03.2014 року
відповідач повідомив заявнику, що
причиною виникнення заборгованості з
виплати заробітної плати на
підприємстві став арешт грошових
коштів на всіх рахунках підприємства в
установах банків у процедурі
виконавчого провадження. Заявник надав
суду копію довідки, виданої
відповідачем, про наявність
заборгованості перед ним із заробітної
плати. Таким чином, наявність арешту на
рахунках відповідача в установах
банків є перешкодою для виконання
рішення у справі за позовом ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості із
заробітної плати.

Згідно зі ст. ст. 21, 94 КЗпП України
власник підприємства, установи,
організації зобов'язаний виплачувати
працівникові заробітну плату.

Відповідно до статті 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
ратифікованого Законом України «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7
та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року №
475/97-ВР, «кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права. Проте попередні
положення жодним чином не обмежують
право держави вводити в дію такі
закони, які вона вважає за необхідне,
щоб здійснювати контроль за
користуванням майном відповідно до
загальних інтересів або для
забезпечення сплати податків чи інших
зборів або штрафів». Європейський суд з
прав людини у рішеннях у справах
«Тарнавський проти України» (2006 рік),
«Трихліб проти України» (2005 рік),
«Черняєв проти України»(2005 рік),
«Анацький проти України» (2005 рік)
визнав заробітну плату, невиплачену
працівнику, його майном, яким він має
право вільно володіти, право на яке
захищено статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції, а факт невиплати заробітної
плати визнав порушенням статті 1
Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, забезпечення захисту
права кожного на оплату його праці є
пріоритетним обов'язком держави як
перед громадянами, так і перед Радою
Європи, держави-члени якої (у т.ч. й
Україна) є учасниками Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України
забезпечення позову за заявою осіб, які
беруть участь у справі, допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення позову
може ускладнити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Суддя, вивчивши надані документи,
приходить до висновку, що заява
позивача є обґрунтованою, і підлягає
задоволенню, та вважає за необхідне
задовольнити заяву про застосування
заходів забезпечення позову, оскільки
невжиття заходів забезпечення
позовуможе ускладнити або зробити
неможливимвиконання рішення суду.

Так, наявність арешту на всіх
банківських рахунках роботодавця
призводить до того, що всі кошти, що
надходять на підприємство, установу,
організацію, спрямовуються на
погашення боргу перед стягувачем.
Водночас право працівника на отримання
заробітної плати не може бути
поставлене у залежність від наявності
у роботодавця заборгованості перед
контрагентами, і наявність
заборгованості перед контрагентами не
звільняє роботодавця від обов'язку
виплачувати заробітну плату
працівникам, при тому, що забезпечення
громадянам права на заробітну плату -
основоположного права людини і
громадянина, закріпленого Першим
протоколом до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод, - є
водночас міжнародним обов'язком
України як члена Ради Європи.

За таких умов арешт усіх рахунків
відповідача може утруднити виконання
рішення у цій справі, оскільки до
зняття арешту з рахунків кошти, що на
них надходитимуть, будуть
спрямовуватись на погашення
заборгованості перед іншим кредитором,
а не перед працівниками
підприємства-боржника.

Суд враховує, що відповідно до ч. 4
ст. 152 ЦПК України не допускається
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на заробітну плату.

Водночас відповідно до п. 4
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства

при розгляді заяв про забезпечення
позову» від 22.12.2006 року № 9 вирішуючи
питання про забезпечення позову, суд
має брати до уваги інтереси не тільки
позивача, а йінших осіб, права яких
можуть бути порушені у зв'язку із
застосуванням відповідних заходів.

Враховуючи це, суд виходить з
неможливості зняття арешту з усіх
рахунків відповідача, оскількив такому
разі будуть порушені права та інтереси
його інших кредиторів, однак знаходить
можливим заборонити органам та
посадовим особам державної виконавчої
служби накладати арешт на один окремий
рахунок відповідача для проведення
через нього виплат заробітної плати
працівникам підприємства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК
України позов забезпечується
забороною вчиняти певні дії. Частина 1
ст. 152 ЦПК України не заперечує права
суду в порядку забезпечення позову
покладати певні обов'язки на осіб, які
не беруть участь у справі (п. п. 1,4, 6, 7).
Таким чином, заборона вчиняти певні дії
в порядку забезпечення позову може
бути встановлена як щодо осіб, які
беруть участь у справі, так і щодо інших
осіб, які не мають відношення до справи.

На підставі викладеного, керуючись
ст. ст. 151-153 ЦПК України, -

У Х В А Л
И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення
позову -задовольнити.

Заборонити органам та посадовим
особам державної виконавчої служби
накладати арешт на рахунок Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Європромекскавація» (69050, м. Запоріжжя,
вул. Космічна, 118-а; ідентифікаційний
код: 33272531) в Публічному акціонерному
товаристві «ДІАМАНТБАНК», № рахунку:
366, МФО 320854.

Направити ухвалу сторонам для
відома.

Строк пред'явлення ухвали до
виконання - до 03.04.2015 року.

Відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України
ухвала про забезпечення позову
виконується в порядку, встановленому
для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
5-денний строк з дня винесення ухвали
апеляційної скарги. У разі якщо ухвалу
було постановлено без участі особи, яка
її оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом п'яти днів з дня
отримання копії ухвали.

Згідно з ч. 10 ст. 153 ЦПК України
оскарження ухвали про забезпечення
позову не зупиняє її виконання, а також
не перешкоджає подальшому розгляду
справи.

Суддя:
В.Б. Кулик