Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/3135/14
Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бєлки В.Ю.

суддів: Каракуші К.В.

Панкеєва О.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 26 травня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті
особи - Ленінська районна
адміністрація м. Запоріжжя, ОСОБА_5, про
знесення самовільної будівлі,
скасування розпорядження голови
Ленінської районної адміністрації, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, який уточнив у
процесі розгляду справи, і остаточно
просив визнати протиправними та
скасувати розпорядження голови
Ленінської районної адміністрації
Запорізької міської ради від 14 вересня
2005 року за №2076 «Про оформлення
документів на частину житлового
будинку, житлову прибудову по АДРЕСА_1»
та зобов'язати відповідача знести
самовільно збудовану житлову
прибудову літ.А1-2 з підвалом пд. І
другий поверх літ А-1,2 квартири АДРЕСА_1
та привести житловий будинок АДРЕСА_1 у
стан, що передував початку будівельних
робіт.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що оскаржуване
розпорядження винесено з перевищенням
повноважень та без перевірки наявності
у відповідача всіх необхідних для
проведення реконструкції квартири та
будівництва погоджень, крім того
частина добудови відповідача
знаходиться на земельній ділянці, що
належить на праві власності позивачу.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 26 травня 2014 року у
задоволені позову відмовлено.
Провадження по справі в частині
оскарження розпорядження Ленінської
районної адміністрації Запорізької
міської ради закрито на підставі п.7 ч.1
ст.205 ЦПК України в зв'язку з
ліквідацією відповідача без
правонаступника.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Як вбачається з матеріалів
справи, у липні 2007 року ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
про визначення ідеальних часток та
порядку користування земельною
ділянко. ОСОБА_3 звернувся до суду із
зустрічним позовом про скасування
розпорядження Ленінської районної
адміністрації Запорізької міської
ради та знесення самовільно
побудованих споруд. 21 липня 2008 року
ухвалою суду за заявою ОСОБА_4 його
позовна заява залишена без розгляду
(а.с.180 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 суд виходив з того, що позивач не
є ні власником, ні користувачем тієї
частини земельної ділянки, на якій
розташована прибудова ОСОБА_4, яка у
свою чергу побудована останнім з
дотриманням відповідного порядку.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна з наступних
підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 15, 16, ЦК
України, власник вправі звернутися до
суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який враховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Відповідно до приписів ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. Якщо власник
(користувач) земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

Пунктом 5 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про
практику застосування ст. 376 ЦК України"
роз'яснено, що у випадках порушення
прав інших осіб право на звернення до
суду належить і таким особам за умови,
що вони доведуть наявність порушеного
права (ст. 391 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідно до
договору купівлі-продажу № 1638 від
11.06.2002 року ОСОБА_4 на праві власності
належить квартира АДРЕСА_1. Власником
квартири АДРЕСА_4 у зазначеному будинку
є ОСОБА_3

Рішенням виконкому Запорізької
міської ради від 24.09.1998 року був
затверджений розмір земельної ділянки
вказаного будинку - 0,2168 га, з яких 0,1000 га
для будівництва та обслуговування
будинку та господарських будівель та
0,1168 га. для ведення особистого
підсобного господарства.

Згідно зазначеного рішення виконкому
частина земельної ділянки була надана
у приватну власність матері ОСОБА_6, яка
у 1998 році отримала державний акт на
право власності на землю № 439 на 0,0753 га.,
з яких 0,0500 га. - для будівництва та
обслуговування частини будинку та
господарських будівель та 0,0253 га. - для
ведення особистого підсобного
господарства.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 23.03.2005 року за
ОСОБА_3 визнано право власності на
вказану земельну ділянку в порядку
спадкування, яке посвідчено Державним
актом про право власності на землю
серії ЗП № 0864447 від 25.05.2005 року.

Суд першої інстанції в оскаржуваному
рішенні посилався на те, що рішенням
апеляційного суду Запорізької області
від 27 лютого 2014 року, скасовано
державний акт на ім'я ОСОБА_3, з якого
вбачається, що відновлення меж в натурі
земельної ділянки під час
переоформлення правовстановлюючого
документу не проводилось, вони
фактично проходять під прибудовою
ОСОБА_4, яка на час виготовлення
державного акту вже існувала.

Проте, Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 травня 2014 року
скасовано рішення апеляційного суду
від 27 лютого 2014 року та залишено в силі
рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 13 січня 2014 року та
встановлено, що ОСОБА_3 є власником
вказаної вище земельної ділянки в
межах та площі земельної ділянки, що
визначено Державним актом серії ЗП №
0864447 від 25.05.2005 року.

Заперечення ОСОБА_4 проти позову
ґрунтуються на тому, що під час
переоформлення ОСОБА_3
правовстановлюючих документів на
земельну ділянку не були встановлені
її межі.

Між тим, ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 травня 2014 року, якою
залишено в силі рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 13 січня
2014 року та скасовано рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 27 лютого 2014 року, встановлено, що
матеріали справи містять докази про
визначення меж земельної ділянки
ОСОБА_3 ще до придбання ОСОБА_4 у
власність квартири, а також відсутні
докази невідповідності меж та площі
земельної ділянки, яка належала на
праві власності за життя ОСОБА_6

У рішенні суд першої інстанції також
посилався на постанову Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 12.11.2007
року, що була змінена постановою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 17 квітня 2012
року, якою визнано протиправним та
скасовано розпорядження голови
Ленінської районної державної
адміністрації м. Запоріжжя від 4.06.2007
року № 2248 «Про скасування
розпорядження голови Ленінської
районної державної адміністрації
міської ради від 14.09.2005 року № 2076 «Про
оформлення документів на частину
житлового будинку, житлову прибудову
по АДРЕСА_1 та від 14.09.2005 року № 2071 «Про
затвердження акта введення в
експлуатацію житлової прибудови за
зазначеною адресою».

Однак, підставою для прийняття таких
рішень було те, що лист від 19 квітня 2007
року Головного управління архітектури
та містобудування, який було покладено
в основу розпорядження голови
Ленінської районної державної
адміністрації № 2248 від 4 червня 2007 року
є помилковим. При цьому, відповідність
інших документів діючому
законодавству не досліджувалась.

ОСОБА_3 у своєму позові про скасування
розпорядження голови Ленінської
районної державної адміністрації від 14
вересня 2005 року № 2076 «Про оформлення
документів на частину житлового
будинку, житлову прибудову по АДРЕСА_1»
посилається на те, що ОСОБА_4 збудував
споруди, які не відповідають вимогам
ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і
забудова міських і сільських
поселень», а саме без дотримання
відстані, яка повинна бути не менше 1
метра від межі суміжної земельної
ділянки та на те, що вона частково
збудована на земельній ділянці, яка
належить позивачу на праві власності.

Зазначені обставини підтверджуються
технічним звітом ТОВ «Земля ПЛЮС, Лтд»,
актом обстеження земельної ділянки № 10
від 31.05.2007 року (а.с.229, т.1) та висновками
судової будівельно-технічної
експертизи № 1235 від 18 березня 2010 року,
згідно яких:

- частина житлової прибудови літ.А 1-2
квартири АДРЕСА_1, площею 5,76 м.кв.,
розташована на земельній ділянці, яка
належить власнику квартири АДРЕСА_4
ОСОБА_3 на підставі Державного акту на
право власності на земельну ділянку
серії ЗП № 0864447 від 25.05.2005 року;

- існуючий паркан між квартирами
АДРЕСА_1 і АДРЕСА_4, розташований на
земельній ділянці , яка належить
власнику квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_3 на
підставі Державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЗП
№ 0864447 від 25.05.2005 року /а.с.3, том 2/.

Крім того, згідно рішення виконкому
Запорізької міської ради «Про порядок
оформлення документів районними
адміністраціями Запорізької міської
ради з питань індивідуальної забудови»
від 27.05.1999 року № 242, Ленінській
районній адміністрації м. Запоріжжя
було надано право видавати
розпорядження щодо питань приватної
забудови, згідно п. 1.2 якого
передбачено, що районні адміністрації
Запорізької міської ради видають
дозволи на будівництво одноповерхових
приватних житлових будинків та
прибудов до них, господарчих споруд,
гаражів на раніше відведених земельних
ділянках, при наявності позитивного
висновку головного управління
архітектури та містобудування міської
ради.

Згідно ж оскаржуваного рішення
райдержадміністрація видала рішення
про оформлення документів з
перевищенням своїх повноважень, а саме
на двоповерхову прибудову до житлового
будинку ОСОБА_4

Проте, закриваючи провадження у справі
за вимогами про скасування
оскаржуваного розпорядження голови
Ленінської районної адміністрації
Запорізької міської ради на підставі
п.7 ч.1 ст.205 ЦПК України з підстав
ліквідації районної адміністрації, суд
першої інстанції не зважив на те, що
вказаними приписами процесуального
закону передбачено закриття
провадження у справі в разі ліквідації
юридичної особи, яка була стороною у
справі, проте Ленінська районна
адміністрація Запорізької міської
ради мала статус третьої особи і
процесуальних перепон у вирішенні
зазначених позовних вимог суд не мав.
Тому колегія суддів дійшла висновку,
про те, що розпорядження голови
Ленінської районної адміністрації від
14 вересня 2005 року № 2076 «Про оформлення
документів на частину житлового
будинку, житлову прибудову по АДРЕСА_1»
є незаконним і порушує право власності
позивача на земельну ділянку, яка
належить йому на підставі Державного
акту серії ЗП № 0864447 від 25.05.2005 року, а
тому вказане розпорядження є
незаконним і підлягає скасуванню.

У відповідності до вимог ч.3 ст.61
ЦПК України обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Висновки суду першої інстанції про те,
що ОСОБА_3 надавав згоду ОСОБА_4 на
будівництво споруд на майбутнє є
помилковими оскільки суперечать
обставинам встановленим у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
визначення права користування чужою
земельною ділянкою (особистого
земельного сервітуту).

Так, ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 05 червня 2013
року встановлено, що посилання ОСОБА_4
на заяву ОСОБА_3 від 01 лютого 2005 року як
на дозвіл будівництва на його
земельній ділянці є безпідставними,
оскільки з цієї заяви вбачається, що у
лютому ОСОБА_3 надавав тільки дозвіл на
оформлення побудованих ОСОБА_4
будівель, прибудов, а не будівництво на
його земельній ділянці (а.с.3 том 3).

З урахуванням викладеного, колегія
вважає, що ОСОБА_4 самовільно здійснив
реконструкцію квартири АДРЕСА_1, а саме:
збудував житлову прибудову літ. А1-2 з
підвалом «ПД», частина якої
знаходиться на земельній ділянці, яка
належить на праві власності ОСОБА_3, та
другий поверх житлового будинку літ.
А1-2 з балконом, а тому заявлені вимоги
позивача є обґрунтованими і підлягають
задоволенню.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 376 ЦК
України суди мають встановлювати чи
можлива перебудова об'єкту та чи
відмовляється особа, яка здійснила
самочинне будівництво, від такої
перебудови, відтак, можливість
перебудови має довести саме
відповідач.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України саме
відповідач зобов'язаний довести
можливість перебудови споруди. Отже,
таку юридично важливу обставину
відповідач не довів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
про невідповідність висновків суду
обставинам справи є прийнятними і
знайшли своє підтвердження під час
апеляційного розгляду. За таких
обставин рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням
нового про визнання оскаржуваного
розпорядження незаконним та його
скасування і зобов'язання відповідача
знести самовільно збудовані споруди та
привести житловий будинок у стан, що
передував початку будівельних робіт.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Запоріжжя від 26 травня 2014 року
по цій справі скасувати, та ухвалити
нове наступного змісту.

Розпорядження голови Ленінської
районної адміністрації від 14 вересня
2005 року № 2076 «Про оформлення
документів на частину житлового
будинку, житлову прибудову по АДРЕСА_1»
визнати незаконним та скасувати.

Зобов'язати ОСОБА_4 знести
збудовану житлову прибудову літ.А-1,2 з
підвалом пд. і другий поверх літ.А-1, 2
квартири АДРЕСА_1 та привести
зазначений житловий будинок у стан, що
передував початку будівельних робіт.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте воно може
бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: