Провадження № 2/225/1097/2014
Справа № 225/3193/14-ц
Головуючий у справі Челюбєєв Є.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року
Дзержинський міський суд Донецької
області у складі:

головуючого судді Челюбєєва Є.В.,

при секретарі Бондарчук Т.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи Портної
І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Дзержинського
міського суду Донецької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 (третя особа - Служба у справах
дітей Дзержинської міської ради) про
надання дозволу на тимчасовий виїзд за
кордон неповнолітньої дитини без
дозволу батька ,-

ВСТАНОВИВ:

31 липня 2014 року позивачем подано позов
про надання дозволу на тимчасовий
виїзд за кордон неповнолітньої дитини
без дозволу батька в період до 01 жовтня
2014 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що
знаходилась у шлюбі з ОСОБА_3 Від
спільного проживання мають
неповнолітнього сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу
син постійно проживає разом з нею і
знаходиться на її утриманні. На
теперішній час вона має намір разом з
сином поїхати відпочити за кордон,
однак відповідач відмовляє їй у
наданні дозволу на вивіз сина ОСОБА_5 за
кордон на відпочинок, не пояснюючи
об'єктивних причин. Тим паче, що наміру
виїжджати за кордон на постійне місце
проживання у неї немає.

Позивач у судовому засіданні заявлені
вимоги підтримала повністю, наполягала
на їх задоволенні.

Відповідач у судовому засіданні
заявлені вимоги не визнав, оскільки
вважає їх необґрунтованими і
недоведеними в суді. Свої заперечення
мотивував тим, що позивач має намір
виїхати разом з дитиною за кордон на
постійне місце проживання, що
позбавить його можливості повноцінно
спілкуватися з сином, приймати участь в
його вихованні, житті, матеріально
забезпечувати, чим будуть порушені
його інтереси як батька. З цих підстав,
просив суд повністю відмовити в
задоволенні заявлених вимог.

Представник третьої особи - Служби у
справах дітей Дзержинської міської
ради в судовому засіданні підтримала
позовні вимоги.

Вислухавши пояснення всіх учасників
судового засідання, дослідивши
матеріали справи та надані докази в їх
сукупності, суд вважає, що заявлений
позов підлягає частковому задоволенню
з наступних підстав.

Так судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що сторони по
справі перебували у шлюбі.

22 січня 2003 року шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджено
свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 6).

Від спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1
року у них народився син ОСОБА_5. У
відповідності до свідоцтва про
народження батьком дитини записаний
відповідач по справі - ОСОБА_3 (а.с. 5).

Довідкою про склад сім'ї від 17.07.2014 року
б/н (а.с. 7) та відповідною позначкою в
паспорті (а.с. 8-9) підтверджено факт, що
після розірвання шлюбу неповнолітня
дитина залишилась разом з матір'ю,
позивачем по справі і на даний час
проживає разом з нею.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу
України дитина має бути забезпечена
можливістю здійснення її прав,
встановлених Конституцією України,
Конвенцією про права дитини, іншими
міжнародними договорами України, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу
України, здійснення батьківських прав
та виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини.

При цьому, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150
Сімейного кодексу України батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток. Батьки зобов'язані
забезпечити здобуття дитиною повної
загальної середньої освіти, готувати
її до самостійного життя. Батьки
зобов'язані поважати дитину.

Крім того, відповідно до ст. 8 Закону
України «Про охорону дитинства» кожна
дитина має право на рівень життя,
достатній для її фізичного,
інтелектуального, морального,
культурного, духовного і соціального
розвитку. Батьки або особи, які їх
замінюють, несуть відповідальність за
створення умов, необхідних для
всебічного розвитку дитини, відповідно
до законів України.

При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції
ООН про права дитини, в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питаннями
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини. При
цьому, переміщення або утримування
дитини розглядаються як незаконні,
якщо: при цьому порушуються права
піклування про дитину, що належать будь
- якій особі, установі або іншому
органу, колективно або індивідуально,
відповідно до законодавства держави, у
якій дитина постійно мешкала до
переміщення або утримування; та у
момент переміщення або утримування ці
права ефективно здійснювалися,
колективно або індивідуально, або
здійснювалися б, якби не переміщення
або утримування.

Статтею 18 Конвенції про права дитини
визначено, що батьки несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

Отже, сімейне законодавство виходить
із принципу повної рівноправності обох
батьків у всіх правах і обов'язках
відносно своїх дітей. Законодавством
визначено права та обов'язки батьків
щодо виховання дитини, при цьому
пріоритетним та принциповим
визначенням є інтереси дитини, що вони
повинні бути непорушними в
незалежності від сосунків батьків між
собою.

У відповідності до ст. 33 Конституції
України кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлені законом.

В той же час відповідно ч.1 ст. 3 Закону
України "Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України" сухопутна територія
Автономної Республіки Крим та міста
Севастополя, внутрішні води України
цих територій визнаються тимчасово
окупованою територією.

Згідно ст. 4, 10 зазначеного Закону на
тимчасово окупованій території на
строк дії цього Закону поширюється, в
тому числі особливий правовий режим
перетину меж тимчасово окупованої
територі. Громадяни України мають
право на вільний та безперешкодний
в'їзд на тимчасово окуповану територію
і виїзд з неї через контрольні пункти
в'їзду-виїзду за умови пред'явлення
документа, що посвідчує особу та
підтверджує громадянство України.

Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа,
яка не досягла шістнадцяти років, має
право на виїзд за межі України лише за
згодою батьків (усиновлювачів),
піклувальників та в їхньому супроводі
або в супроводі осіб, які уповноважені
ними.

Отже, для поїздки позивача з дитиною до
Автономної Республіки Крим необхідні
документи, які передбачені для
перетину кордону. Перелік документів
та порядок перетину кордону визначено
Законом України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ,
постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57
«Про затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України», Правилами оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою КМУ від 31 березня 1995 року №
231.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 27.01.1995 року № 57, передбачається, що
перетинання державного кордону для
виїзду за межі України громадянами, які
не досягли 16-річного віку, здійснюються
лише за згодою обох батьків
(усиновлювачів) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених ними, які
на момент виїзду з України досягли
18-річного віку. Виїзд за межі України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, згода
другого з батьків не вимагається у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» за
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього може бути
дозволено на підставі рішення суду.

Проаналізувавши всі обставини справи,
суд приходить до висновку, що виїзд на
тимчасово окуповану територію
Автономної Республіки Крим
неповнолітньої дитини ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, уродженця м.
Дзержинська Донецької області в
супроводі його матері ОСОБА_2 з метою
оздоровлення та відпочинку відповідає
інтересам дитини.

В той же час, приймаючи до уваги
зазначені вище положення
законодавства, суд може надати право на
виїзд дитини одноразово. Враховуючи, що
з 01 вересня 2014 року починається новий
учбовий рік і дитини повинна
повернутися до початку учбового року,
то такий дозвіл необхідно надати до 01
вересеня 2014 року. При виникненні знов
питання про необхідність виїзду дитини
за кордон, позивач не позбавлений права
звернутися до суду з аналогічним
позовом.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги
частково доведеними, тому підлягають
частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Надати тимчасовий дозвіл на виїзд на
тимчасово окуповану територію
Автономної Республіки Крим
неповнолітньому ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженцю м. Дзержинська Донецької
області без згоди батька ОСОБА_3 у
супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,
уродженки м. Дзержинська Донецької
області, одноразово в період до 01
вересня 2014 року.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не було
скасовано, набирає законної сили після
прийняття рішення судом апеляційної
інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Донецької області
через Дзержинський міський суд на
протязі десяти днів з дня проголошення
рішення.

Суддя: