АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/9772/2014
інстанції - Коренюк А.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А.,
Рубан С.М.

при секретарі Мившук В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
27 травня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що спільне подружнє
життя не склалося, сторони шлюбні
відносини не підтримують, спільне
господарства не ведуть, не мають
спільного бюджету, не живуть однією
сім'єю з 2007 року з тих підстав, що мають
різні характери та погляди на життя, а
тому шлюб не може в подальшому
існувати, що й стало підставою
звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні суду першої
інстанції, позивач позовні вимоги
підтримав з тих же підстав та просив їх
задовольнити, а відповідач не
заперечував проти розлучення.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 27.05.2014 року позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про розірвання шлюбу
задоволено.

Шлюб, зареєстрований 14 лютого 1997 року у
Відділі реєстрації актів
громадянського стану
Орджонікідзевського району м.
Запоріжжя, актовий запис № 34, між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - розірвано.

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просив його
змінити, виключивши з мотивувальної
частини рішення речення «сторони не
підтримують сімейно-шлюбні відносини,
не ведуть спільного господарства, не
мають спільного бюджету, не живуть
однією сім'єю з 2007 року з підстав
відсутності порозуміння».

В скарзі посилався не те, що вирішуючи
спір та задовольняючи позов суд
виходив з того, що сім'я розпалась
остаточно із-за непорозумінь,
психологічної несумісності сторін,
небажання відновити сімейні відносини,
а тому подальше спільне життя сторін
неможливе, збереження шлюбу є
недоцільним та суперечить їх
інтересам. В той же час, в мотивувальній
частині рішення суд встановив
обставини, які не відповідають
дійсності, та є не доведеними. Зокрема
в рішенні зазначено: «сторони не
підтримують сімейно-шлюбні відносини,
не ведуть спільного господарства, не
мають спільного бюджету, не живуть
однією сім'єю з 2007 року з підстав
відсутності порозуміння».
Вищезазначені, встановлені судом
обставини, стосуються
матеріально-правової вимоги про поділ
спільного майна між подружжям, яка в
свою чергу виходить із
сімейно-майнових відносин. Проте, такі
вимоги сторонами при розгляді вимоги
про розірвання шлюбу не заявлялися, а
відтак суд вийшов за межі позовних
вимог і тому таке рішення підлягає
зміні, шляхом виключення з
мотивувальної частини рішення
посилання суду на зазначені обставини.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідача доводи скарги
підтримав.

Представник позивача заперечував
проти задоволення скарги, вказував на
те, що відповідач визнав позов, а тому
підстав для зміни рішення немає.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 51 Конституції України сім'я,
дитинство, материнство і батьківство
охороняються державою.

За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України,
шлюб ґрунтується на вільній згоді
жінки та чоловіка. Примушування жінки
та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3,4 ст. 56 СК України
передбачено право кожного з подружжя
припинити шлюбні відносини.
Примушування до припинення шлюбних
відносин, примушування до їх
збереження є порушенням права дружини,
чоловіка на свободу та особисту
недоторканість і може мати наслідки,
встановлені законом.

Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України,
шлюб припиняється внаслідок його
розірвання, у т.ч. за позовом одного з
подружжя на підставі рішення суду,
відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено,
що суд постановляє рішення про
розірвання шлюбу, якщо буде
встановлено, що заява про розірвання
шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка
та дружини і що після розірвання шлюбу
не будуть порушені їхні особисті та
майнові права, а також права їхніх
дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України
позов про розірвання шлюбу може бути
пред'явлений одним із подружжя. Суд
з'ясовує фактичні взаємини подружжя,
дійсні причини позову про розірвання
шлюбу, бере до уваги наявність
малолітньої дитини, дитини-інваліда та
інші обставини життя подружжя. Суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями Постанови
Пленуму Верховного Суду України №11 від
21.12.2007р. «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя проголошена
Конституцією України охорона сім'ї
державою полягає, зокрема, в тому, що
шлюб може бути розірвано в судовому
порядку лише за умови, якщо
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу
суперечитиме інтересам одного з них чи
інтересам їх дітей.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, сторони перебувають
у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 1997
року, укладеному у Відділі реєстрації
актів громадянського стану
Орджонікідзевського району м.
Запоріжжя, актовий запис № 34 (а.с.8); від
шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с.7).

Спільне життя сторін не склалося через
відсутність порозуміння, різні погляди
на вирішення сімейних проблем,
ігноруванням налагодження сімейних
відносин, що призвело до втрати почуття
поваги та любові. Сторони не
підтримують сімейно-шлюбні відносини,
не ведуть спільного господарства, не
мають спільного бюджету, не живуть
однією сім'єю.

Ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва від 26 лютого 2014 року сторонам
надавався строк для примирення, проте
їх відносини не змінилися, примирення
не відбулося.

Від можливості призначення судом
повторного строку на примирення
сторони відмовилися, вказавши про те,
що подальше сімейне життя не є
можливим, оскільки даний шлюб існує
формально, а тому вони свідомо прийняли
рішення про розірвання шлюбу.

Суд вважав, що сторони довели дійсність
та незмінність волевиявлення про
розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що сім'я розпалась
остаточно із-за непорозумінь,
психологічної несумісності сторін,
небажання відновити сімейні відносини,
а тому подальше спільне життя сторін
неможливе, збереження шлюбу є
недоцільним та суперечить їх
інтересам.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що збереження
сім'ї неможливо, шлюб сторін існує
формально і може бути розірваним проти
чого не заперечував відповідач.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
доказів, колегія суддів приходить до
висновку про те, що висновки суду
першої інстанції щодо необхідності
розірвати шлюб між сторонами по справі
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Рішення суду в частині розірвання
шлюбу сторонами не оскаржувалось в
апеляційному порядку.

Разом з тим, зробивши висновок про те,
що сторони фактично не проживають
разом з 2007 року, суд першої інстанції у
своєму рішенні не навів жодних доводів
та належних доказів щодо вказаних
обставин, при цьому взагалі не врахував
доводи відповідача викладені в
запереченнях на позовну заяву. Тобто
висновок суду щодо вищенаведених
обставин будь-якими доказами та
доводами не підтверджений, а тому є
передчасним.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд встановив обставини, які не були
доведеними, знайшли своє
підтвердження.

Посилання представника позивача на
визнання відповідачем позову, колегія
суддів не приймає, тому, що з наявного в
справі письмового заперечення
відповідача вбачається, що останній
заперечував, що сторони стали
проживати окремо та припинили ведення
спільного господарства ще з 2007 року,
просив суд витребувати на
підтвердження цих заперечень докази:
документи з правоохоронних органів, з
яких вбачається, що позивачка після 2007
року зверталась до міліції з приводу
сімейних конфліктів між ними.

З журналу та звукозапису судового
засідання не вбачається, що відповідач
визнав, що сторони припинили шлюбні
стосунки саме в 2007 році, а не в інший
час.

Враховуючи, що ті обставини справи, які
суд вважав встановленими, позивачем не
були доведені, рішення суду необхідно
змінити, виключивши з його
мотивувальної частини встановлення
судом факту часу припинення шлюбних
відносин між сторонами.

Разом з тим , колегія суддів роз`яснює,
що позивачка по справі не позбавлена
права довести вказану обставину під
час розгляду спору про поділ майна.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 27 травня 2014 року, змінити
виключивши з мотивувальної частини
рішення встановлення судом факту
припинення шлюбних відносин між
сторонами з 2007 року .

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20-ти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Судді: