АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/9432/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/789/1208/14 Доповідач - Гурзель І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2014 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Гурзеля І.В.

суддів - Фащевська Н. Є., Щавурська Н. Б.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 серпня 2014 року та на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання права власності на майно, а саме просили визнати за ними право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/4 частини кожному. В обгрунтування позовних вимог зазначали, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26 вересня 1994 року їм на праві власності належить по 1/4 частки квартири АДРЕСА_1. Іншим співвласником квартири є ОСОБА_5 Також, 1/4 частка спірної квартири належала на праві влансості ОСОБА_6, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Відповідач ОСОБА_1 відмовляється надати їм оригінал свідоцтва про право власності на житло для посвідчення договору дарування, відповідно до якого вони мають намір подарувати свої частки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 серпня 2014 року вищевказаний позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 243,60 грн. судового збору в користь позивачів.

Додатковим рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 листопада 2014 року постановлено стягнути в користь позивачів з ОСОБА_1 2 133,84 грн. судовго збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, та відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши апелянта та його представника, які зіслались на доводи апеляції, позивачів та їх представника, які просять апеляційну скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення .

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого міським бюро технічної інвентаризації 26.09.1994 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 по 1/4 кожному.

Постановою приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.05.2014 р. відмовлено ОСОБА_7 У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та ОСОБА_2, ОСОБА_3 у посвідченні договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житло.

При розгляді справи в суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції, сторона відповідача надала суду на огляд оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру (а.с. 27).

Пред'являючи позов до суду позивачі зазначали, що не мають оригіналу свідоцтва, а відповідач їм його не надає, а відтак вони позбавлені можливості підтвердити право власності на належні їм по 1/4 частики квартири.

В підтвердження своїх доводів посилався на постанову у відмові у посвідченні договору дарування належної їм спільної 1/2 квартири АДРЕСА_1 від їхнього імені на ім'я ОСОБА_7 по причині відсутності правовстановлюючих документів .

Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.02.2004 року, право на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

У відповідності до ст.8 зазначеного закону орган державнолї реєстрації надає інформацію про зареєстровані права, а у відповідності до ст.18 свідоцтва про право власності.

Позивачами не надано інформацію про звернення до належного органу за видачею правовстановлюючих документів.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Положенням ч.1 ст.3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

З урахуванням положень частини першої ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до п 37 постанови № 5 Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

В даному випадку в наявності є свідоцтво про право власності.

Разом з тим, суд першої інстанції не перевірив, чи є обраний позивачем спосіб захисту порушеного права належним в розумінні ст.16 ЦПК України. Так, визнаючи за позивачами право власності на 1/2 частину спірної квартири з урахуванням положень ст. 392 ЦК України, суд першої інстанції не звернув уваги, що з цих підстав ( при наявності документу про право власності) не можна визнати за позивачем знову право, оскільки це породжує подвійність права власності зафіксованого у двох документах.

На час подачі позову право позивачів ніким не оспорювалось.

Також ухвалюючи додаткове рішення про стягнення судових витрат суд стягнув витрати з відповідачів в користь позивачів, які ті понесли в добровільному порядку по квитанціях після ухвалення рішення, що суперечить змісту ст. 220 ЦПК України, якою передбачено можливість стягнення судових витрат понесених сторонами в ході розгляду справи. В даному випадку правовідносини по стягненню судового збору виникли після ухвалення рішення по справі а тому не можуть вирішуватись ухваленням додаткового рішення.

В такому випадку недоплачені судові витрати стягуються в користь держави з сторони не в користь якої увалено рішення за правилами ст.88 ЦПК України.

За вакзаних обставин рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права

Керуючись п.2ч.1 ст 307, ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 серпня 2014 року та на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення яким в позові відмовити

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області І.В. Гурзель