Справа № 2/359/1077/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

4 вересня 2014 року Бориспільський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді -
Величка В.П.,

при секретарі судового засідання -
Гомолі О.А.,

за участю позивача -
ОСОБА_1,

представника позивача -
ОСОБА_2,

відповідача -
ОСОБА_3,

представника відповідача -
ОСОБА_4,

третя особа -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа:
приватний нотаріус Бориспільського
районного нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання договору дарування
недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Зважаючи на складність у викладені
повного рішення суду, пов'язаного з
необхідністю додаткового часу для
обґрунтування його мотивувальної
частини, суд вважає за необхідне
проголосити вступну та резолютивну
частини рішення.

Керуючись ст. 3, 10, 60, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до
суду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Київської області через
Бориспільський міськрайонний суд
Київської області.

Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення до апеляційного суду Київської
області через Бориспільський
міськрайонний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

З мотивованим рішенням суду сторони
зможуть ознайомитись 10.09.2014р.

Суддя Бориспільського міськрайонного
суду

Київської області
В.П.
Величко

Справа № 2/359/1077/2014

359/2325/14-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 вересня 2014 року Бориспільський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді -
Величка В.П.,

при секретарі судового засідання -
Гомолі О.А.,

за участю позивача -
ОСОБА_1,

представника позивача -
ОСОБА_2,

відповідача -
ОСОБА_3,

представника відповідача -
ОСОБА_4,

третя особа -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа:
приватний нотаріус Бориспільського
районного нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання договору дарування
недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Наприкінці березня 2014 року позивач
звернувся до суду з вище вказаним
позовом, який мотивував тим, що в
АДРЕСА_1 проживали його батьки: ОСОБА_7
та ОСОБА_8

Він з братом ОСОБА_9 разом із сім'ями
приїздили до батьків, допомагали їм по
господарству, проживали з ними.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року їх батько помер, однак
він не звертався до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини, вважав, що мати проживала
разом із батьком, тому і вона прийняла
спадщину.

В 2004 році у нього погіршилися відносини
з братом, тому, щоб не нервувати
хворобливу матір, він перейшов
проживати в старий будинок. Брат
відгородив частину земельної ділянки
із старим будинком і він фактично з 2004
року по даний час проживає в ньому та
користується земельною ділянкою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року мати померла, після
чого відкрилася спадщина на житловий
будинок по АДРЕСА_1 та на земельні
ділянки.

Вказував, що в установлений законом
шестимісячний строк він подав заяву до
Бориспільської районної нотаріальної
контори про прийняття спадщини.

В липні 2011 року він звернувся до
нотаріальної контори щоб отримати
свідоцтво про прийняття спадщини за
законом. При цьому йому стало відомо, що
його брат, ОСОБА_9 ще 1 липня 2004 року
отримав Свідоцтво про право на
спадщину за законом на жилий будинок
АДРЕСА_1.

Крім того, як стверджував позивач, в той
час йому стало відомо також про те, що 26
квітня 2005 року приватним нотаріусом
Бориспільського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_5 був посвідчений договір
про те, що його мати - ОСОБА_8 подарувала,
сину його брата, а саме - ОСОБА_3,
земельну ділянку, розміром 0,069 га та
земельну ділянку, розміром 0,389 га, що
знаходяться в АДРЕСА_1, наданих для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
споруд; ведення особистого селянського
господарства.

В подальшому позивач отримав копії
свідоцтва про право на спадщину за
законом на спадковий будинок та почав
з'ясовувати, які земельні ділянки
залишилися для спадкування.

Як вказує позивач, у 2013 році він звернув
увагу, що на договорі дарування
земельних ділянок, підпис матері не
відповідає підпису, який вона
виконувала за життя. Стверджує, що у
нього залишилася копія паспорта
матері, який вона отримувала в 1996 році і
підпис у паспорті не відповідав
підпису виконаному в договорі
дарування.

Вказана обставина, на думку позивача,
ставить під сумнів дійсність виконання
підпису від імені матері в договорі
дарування. Тим більше, позивач
стверджує, що до цього часу йому не було
відомо про наявність такого договору і
мати за життя не говорила йому про
такий договір, а навпаки зазначала, що
все майно буде порівну між братами.

Тому позивач просив поновити строк для
розгляду заяви як пропущений з
поважних причин та визнати недійсним,
посвідчений 26 квітня 2005 року приватним
нотаріусом Бориспільського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_5 договір дарування
земельної ділянки розміром 0,069 га та
земельної ділянки розміром 0,389 га, що
знаходяться в АДРЕСА_1, наданих для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
споруд; ведення особистого селянського
господарства, укладений від імені
ОСОБА_8 та ОСОБА_3

В судове засідання з'явився позивач та
його представник, позов підтримують та
наполягають на його задоволенні.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні заперечили проти
пред'явленого позову, вважали, що
позивач з самого початку був обізнаний
про договір дарування, однак тільки у
2014 році звернувся з позовом про
визнання його недійсним, а тому
вказують на пропуск строку звернення
до суду без поважних причин.

Третя особа у справі, приватний
нотаріус, також заперечував проти
пред'явленого позову. Вказував, що мати
позивача особисто до нього приїздила
для укладення договору дарування. Він
дав їй прочитати всі необхідні
законодавчі акти, та роз'яснив їх
положення. Зазначав, що ОСОБА_8 зробила
вільне волевиявлення, самостійно
підписала всі документи, а тому його
нотаріальні дії відповідають
законодавству України.

Заслухавши пояснення учасників
цивільного процесу, дослідивши всі
письмові докази, суд приходить до
наступних висновків.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року
померла мати позивача, про що в книзі
реєстрації смертей виконкому
Процівської сільської ради
Бориспільського району Київської
області зроблено відповідний актовий
запис за №22.

Відповідно до державного акту на право
приватної власності на землю від 22
вересня 2003 року земельна ділянка,
розміром 0,878 га, що знаходиться в
АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8

26 квітня 2005 року приватним нотаріусом
Бориспільського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_5 був посвідчений договір
дарування земельних ділянок, розміром
0,069 га та 0,389 га, що знаходяться в
АДРЕСА_1, наданих для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських споруд; ведення
особистого селянського господарства.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
судочинства, а також інтересам держави
та суспільства, його моральним засадам.
Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК
України, саме на момент вчинення
правочину. Не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено.

У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» вказано, що відповідно до
частини першої статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК
України, саме на момент вчинення
правочину. Не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено. У
зв'язку з цим судам необхідно правильно
визначати момент вчинення правочину.
Зокрема, не є укладеними правочини
(договори), у яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення (відсутня згода за всіма
істотними умовами договору; не
отримано акцепт стороною, що направила
оферту; не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Згідно із статтями 210 та
640 ЦК України не є вчиненим також
правочин у разі нездійснення його
державної реєстрації, якщо правочин
підлягає такій реєстрації.

Пунктом 16 вказаної Постанови
передбачено, що правила ст.225 ЦК України
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
ст. 145 ЦПК України зобов'язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї зі сторін. Справи про визнання
правочину недійсним із цих підстав
вирішуються з урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК України.

Однак вказані підстави для
обов'язкового призначення експертизи
не стосуються даної справи. Тому, при
розгляді вказаної справи, ухвалою суду
від 4 вересня 2014 року позивачу було
відмовлено в призначенні
судово-почеркознавчої експертизи,
оскільки на думку суду третя особа у
справі, в судовому засіданні дала чіткі
пояснення стосовно всіх обставин
нотаріального посвідчення вказаного
договору дарування.

Зокрема, у своїх поясненнях, приватний
нотаріус Бориспільського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_5 вказує, що перед
засвідченням договору дарування
земельних ділянок, ним особисто
встановлювались особи ОСОБА_8 та
ОСОБА_3, перевірено їх анкетні дані.
Зазначає, що договір дарування від 26
квітня 2005 року підписано особисто
ОСОБА_8 та ОСОБА_3 в його присутності і
він повністю відповідає вимогам
діючого законодавства України на
момент укладення договору.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Беручи до уваги пояснення сторін, а
також досліджені в судовому засіданні
письмові докази суд приходить до
висновку, про недоведеність позивачем
недійсності договору дарування,
оскільки доводи позивача про те, що
ОСОБА_8 особисто не підписувала договір
дарування жодними належними доказами в
судовому засіданні не підтверджено.

Стосовно клопотання позивача про
поновлення строку для подачі позову, то
суд вважає за необхідне його
задовольнити.

Керуючись ст. 3, 10, 60, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до
суду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Київської області через
Бориспільський міськрайонний суд
Київської області.

Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення до апеляційного суду Київської
області через Бориспільський
міськрайонний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Повний текст рішення виготовлено
10.09.2014р.

Суддя Бориспільського міськрайонного
суду

Київської області

В.П. Величко