Справа № 2005/1770/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2014 року Борівський
районний суд Харківської області в
складі

головуючого
Гуляєвої Г.М.

при секретарі
Євтіхієвій С.В.

за участю представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Борова цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5

про визнання правочину
недійсним з підстав фіктивності та
визнання правочину недійсним з
підстав порушення актів цивільного
законодавства, встановлення факту
проживання однією сім»єю без
реєстрації шлюбу чоловіка та жінки

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання правочину
недійсним з підстав фіктивності та
визнання правочину недійсним з підстав
порушення актів цивільного
законодавства, в якому вказав, що він
був власником недобудованого
житлового будинку АДРЕСА_1 З метою
добудови зазначеного будинку 10 червня
2004 р. він позичив у ОСОБА_5 кошти у сумі
2000 доларів США. Для забезпечення
виконання зобов'язань за договором
позики, позивач під впливом
позичальника видав на його ім'я
довіреність на право розпорядження
зазначеним будинком. Частину боргу
позивач повернув відповідачу. Для
забезпечення гарантії погашення
заборгованості у повному обсязі між
ОСОБА_5 та його співмешканкою ОСОБА_6 17
січня 2007 р. було укладено договір
купівлі-продажу спірного будинку, який
у подальшому ОСОБА_6 заповіла дружині
позивача ОСОБА_7

Вважає, що зазначені вище
довіреність та договір купівлі-продажу
є фіктивними, оскільки укладені без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цими правочинами.
На підтвердження фіктивності
зазначених правочинів позивач
зазначив, що відповідачами на протязі
тривалого часу не заявлялося вимог про
його виселення; ціна будинку згідно
договору купівлі-продажу становила 14000
грн. при реальній його вартості понад 200
000 грн.; будь-яких коштів від повіреного
він не отримував; згідно постанови про
відмову у порушенні кримінальної
справи ОСОБА_5 не заперечував того
факту, що договір купівлі-продажу
укладено на забезпечення виконання
договору позики. Крім того, позивач
зазначив, що спірний договір укладено
без дотримання вимог ст.331 ЦК України (в
редакції, чинній на момент вчинення
даного правочину), а також в інтересах
родини відповідачів.

Посилаючись на зазначені обставини
та уточнивши в процесі розгляду справи
позовні вимоги, просив суд визнати
недійсним довіреність, видану на ім'я
ОСОБА_5, договір купівлі-продажу
недобудованого житлового будинку,
укладеного 17 січня 2007 р. між ОСОБА_5,
який діяв на підставі довіреності від
імені позивача та ОСОБА_6; встановити
факт проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 1
липня 2006 р. по 29 грудня 2007 р.

У судовому засіданні позивач
підтримав позовні вимоги у повному
обсязі, та просив їх задовольнити.

При цьому позивач та його
представник пояснили, що він
неодноразово брав у борг у ОСОБА_5
грошові кошти і на підтвердження
гарантії повернення грошей видав йому
нотаріально посвідчену довіреність на
право продажу недобудованого
житлового будинку АДРЕСА_1 При
посвідченні довіреності нотаріусом,
він не казав, що вона видається, як
гарантія боргу. Згодом борг вернув, але
довіреність не анулював. Починаючи з
вересня 2006 р. покупець за договором
купівлі-продажу ОСОБА_4 проживала у
цивільному шлюбі з відповідачем
ОСОБА_5, якому була видана довіреність,
тому це означає, що майно фактично
відчужувалося представником позивача
собі у спільну сумісну власність. На
момент підписання правочину сторони
усвідомлювали, що представник повинен
діяти виключно в інтересах довірителя,
а не у своїх власних інтересах чи
інтересах своєї сім'ї, тому були певні у
фіктивності правочину та неможливості
настання певних правових наслідків,
правочин не був спрямований на реальне
настання правових наслідків. Сторони
не мали наміру змінювати власника
будинку, а тільки створили для себе
такі правові механізми, які слугували,
на їх погляд, гарантією існування
відносин позики. На протязі тривалого
часу він з сім»єю продовжували жити в
цьому будинку, сплачував за комунальні
послуги.

Відповідач ОСОБА_4 позов не
визнала та просила відмовити у його
задоволенні, посилаючись на його
необґрунтованість та не відповідність
дійсним обставинам справи. При цьому
вона пояснила, що 17 січня 2007 р. вказаний
будинок вона придбала у ОСОБА_3 за
договором купівлі - продажу. По
довіреності від його імені виступав
ОСОБА_5 Після продажу будинку за усною
домовленістю зі ОСОБА_3, вона дозволила
проживати йому з сім'єю в будинку до
першої вимоги,оскільки вона на час
придбання будинку жила і працювала у
м.Горлівка , а у придбаному будинку
планувала поселити своїх батьків. В
квітні 2007 р. вона переїхала в м.Ізюм і
проживала на квартирі у ОСОБА_5 в
зв'язку з тим, що ОСОБА_3 відмовився від
звільнення будинку.

Згодом у 2008 р. ОСОБА_7- дружина
позивача, просила продати їм будинок
назад. Щоб вона (відповідач ) не
передумала, попросила скласти на своє
ім»я заповіт і дати три дні на збирання
грошей. Заповіт на вказаний будинок на
ім»я ОСОБА_7 вона склала 24.01.2008 р.,а коли
у зазначений триденний термін ОСОБА_7
не знайшла грошей, 30.01.2008 р. - скасувала
його.

Згодом, як власник будинку,
звернулась до суду за виселенням
позивача і усіх проживаючих з ним
членів сім'ї із належного їй будинку.
Після виселення ОСОБА_7, вони знову
попросилися жити в цьому будинку, але
написавши відповідну розписку.

Також відповідач зазначила, що
будинок вона купила за 7000 доларів США,
які передала повіренному ОСОБА_5

Перед придбанням будинку,
переконалася, що довіреність законна.
На час придбання будинку з ОСОБА_5
ніяких стосунків не мала і однією
сім»єю не проживала.

Відповідач ОСОБА_5 до суду не
з»явився. Неодноразово викликався
судовими повістками, які направлялись
рекомендованими листами за місцем
фактичного проживання і реєстрації. За
інформацією сторін по справі, він
знаходиться на заробітках за кордоном.

Свідок ОСОБА_7 у суді пояснила, що її
чоловік ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_5 2000
доларів США. В подальшому ОСОБА_5
запропонував дати йому довіреність на
право продажу їхнього будинку у якості
гарантії повернення боргу. Свою згоду
на відчуження будинку вона давала
добровільно. Наслідки видачі
довіреності їй були роз»яснені. Але
вона розуміла, що чоловік винен гроші,
тому оформити довіреність було
дешевше. Коли дізналась, що їхній
будинок продано, звернулась до ОСОБА_5 і
той привіз заповіт від покупця ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що з1991 по 2006
р. проживала однією сім'єю з ОСОБА_5 і їй
відомо, що ОСОБА_3 у 2004 р. позичав у нього
гроші-2000 доларів США, про що надав
розписку. Рік він сплачував відсотки за
користування грошима, а потім написав
нову розписку. Що було після 2006 р. їй не
відомо, але з серпня 2006 р. ОСОБА_5 і
ОСОБА_4 жили разом.

Свідок ОСОБА_9- приватний
нотаріус Борівського районного
нотаріального округу пояснив, що у
квітні 2004 р. за зверненням ОСОБА_3
посвідчив довіреність на право
розпорядження недобудованим житловим
будинком АДРЕСА_1 на ім»я ОСОБА_5 та
заяву його дружини ОСОБА_7 про згоду на
відчуження будинку.

При оформленні цих документів
ніхто із присутніх ні про який борг не
згадували. Бо в цьому випадку він би
порадив скласти договір займу, а не
видавати довіреність. При оформленні
договору купівлі - продажу ОСОБА_3
присутнім не був.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
свідків, дослідивши матеріали справи,
прийшов до наступного.

В судовому засіданні та судами
попередніх інстанцій установлено, що у
2004 р. ОСОБА_3 запозичив у ОСОБА_5 2000
доларів США.

11 квітня 2006 р. ОСОБА_3 видав на ім'я
ОСОБА_5 нотаріально посвідчену
довіреність на продаж недобудованого
будинку АДРЕСА_1,а ОСОБА_7 надала
нотаріально посвідчену згоду на
відчуження будинку (а.с.72,211 т.1).

17 січня 2007р. між ОСОБА_5, який діяв від
імені ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено
договір купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1(а.с.92 т.1).

19.01.2007 р. ОСОБА_6 здійснила державну
реєстрацію свого права на нерухоме
майно(а.с.243 т.1).

Станом на 04.04.2007 року ОСОБА_6 проживала в
домоволодінні ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 згідно
договору найму жилого приміщення (а.с.90
т.1).

23.12.2013 р. ОСОБА_4 отримала дозвіл на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі для
обслуговування житлового
будинку,господарських будівель і
споруд в АДРЕСА_1 (а.с.237 т.1).

24.01.2008 р. ОСОБА_6 склала і
зареєструвала ,а 30.01.2008 р. - скасувала в
Ізюмській державній нотаріальній
конторі заповіт на ім»я ОСОБА_7 на
належний їй житловий будинок в
АДРЕСА_1(а.с.27-31 т.2).

Згідно довідки Борівської
селищної ради від 12.11.2013 р сім»я ОСОБА_7
з 2004р. проживає в житловому будинку
АДРЕСА_1(а.с.235 т.1).

Рішенням Борівського районного суду
Харківської обл. від 3 травня 2012 р.,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду від 16 жовтня 2012 р.,
ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_10 виселено зі
спірного будинку. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 про
визнання недійсним довіреності та
договору купівлі-продажу недійсним
відмовлено (а.с.11 т.1).

Згідно з ст.234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законом.

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 6 листопада 2009 р. «Про
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину. Саме по собі невиконання
правочину сторонами не означає, що
укладено фіктивний правочин. Якщо
сторонами не вчинено будь-яких дій на
виконання такого правочину, суд
ухвалює рішення про визнання правочину
недійсним без застосування будь-яких
наслідків. У разі, якщо на виконання
правочину було передано майно, такий
правочин не може бути кваліфікований
як фіктивний.

Фіктивний правочин вчиняється
його учасниками без наміру виникнення,
зміни або припинення цивільних прав та
обов'язків, знаючи заздалегідь, що він
не буде виконаний. При вчиненні
фіктивного правочину його учасники
мають інші цілі, ніж ті, що ним
передбачені. Фіктивним може бути
визнаний будь-який правочин, якщо він
не має на меті встановлення правових
наслідків, незалежно від того, в якій
формі він вчинений.

Необхідно враховувати, що саме по
собі невиконання сторонами правочину
не означає, що укладено фіктивний
правочин. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що учасники правочину не мали
наміру створити правові наслідки на
момент вчинення правочину, тобто тягар
доказування фіктивності правочину
покладається на позивача.

Як на підставу своїх позовних
вимог про відсутність наміру створити
правові наслідки, обумовлені спірним
договором купівлі- продажу, позивач
ОСОБА_3 вказує на наявність у нього
боргових зобов»язань перед ОСОБА_5 на
момент видачі довіреності, яка ніби то
слугувала гарантією повернення боргу.

Однак об»єктивних і переконливих
доказів цієї обставини позивач не
надав. Він не пояснив суду, чому не
уклав з ОСОБА_5 договір займу, чому не
скасував довіреність на протязі 9
місяців. Крім того , навіть виходячи з
оціночної вартості будинку в договорі
купівлі- продажу, яка складає 58000 грн.-
така »гарантія» повернення значно
меншого боргу виглядає сумнівною. Тому
суд вважає недоведеним вказану
обставину.

Позивач ОСОБА_3 вказує на
фіктивність договору купівлі - продажу
житлового будинку укладеного ОСОБА_5,
який діяв згідно довіреності від його
імені і ОСОБА_6,посилаючись на фактичні
шлюбні стосунки між ними з липня 2006р.
по грудень 2007 р. Однак позивачем не
надано беззаперечних доказів цього
факту.

Відповідач ОСОБА_4 категорично
заперечувала фактичні шлюбні стосунки
з ОСОБА_5 на момент придбання нею
будинку, на підтвердження чого надала
докази проживання в домоволодінні
ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 згідно договору найму
жилого приміщення. Зазначена обставина
позивачем не спростована.

Оскільки у суду відсутні
об»єктивні підстави вважати, що в
період з липня 2006р. по грудень 2007 р.
відповідачі по справі ОСОБА_4 і ОСОБА_5
проживали однією сім»єю без
реєстрації шлюбу, відсутні і підстави
вважати , що правочин вчинено всупереч
вимог 238 ЦК України в інтересах своєї
родини.

Позивач також не довів, що ОСОБА_5
не віддав йому грошей за продаж
будинку. Вказаний висновок витікає з
матеріалів справи, а саме -
добровільної,належним чином
оформленої згоди дружини позивача
ОСОБА_7 саме на відчуження будинку, та
розписка позивача від 18.12.2013 р. (а.с.210 т.1)
про оренду житлового будинкуАДРЕСА_1,
як такого, що належить ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_4 в свою чергу у
встановлений термін належним чином
зареєструвала своє право власності на
придбаний нею будинок і в подальшому
звернулась до компетентного органу для
оформлення права на земельну ділянку
для обслуговування цього будинку.
Обставини, при яких відповідачка
склала,а через шість днів скасувала
заповіт на ім»я дружини позивача не
спростовані будь якими об»єктивними
доказами.

Таким чином всупереч встановленого
ст.ст.10, 60 ЦПК України обов'язку
доказування та надання доказів,
позивач не надав суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
заявлених вимог про визнання
правочину недійсним з підстав
фіктивності та визнання правочину
недійсним з підстав порушення актів
цивільного законодавства встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу відповідачів у період
з 1 липня 2006р. по 29 грудня 2007 р.

Керуючись ст.ст. 10,11,209, 212,214-215,218 ЦПК
України , на підставі ст.ст. 234 ЦК
України, ст. 74 СК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання правочину недійсним з підстав
фіктивності та визнання правочину
недійсним з підстав порушення актів
цивільного законодавства,
встановлення факту проживання однією
сім»єю без реєстрації шлюбу чоловіка
та жінки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через Борівський районний суд шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги, а особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Головуючий
Гуляєва Г.
М.