22-ц/772/2768/2014Головуючий в суді першої
інстанції Луценко Л. В.Категорія
25Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2014 р. м.
ВінницяВінницької області в складі :

головуючого: Ковальчука О.В.,

суддів : Пащенко Л.В.,
Жданкіна В.В.

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Провідна» до
ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної
шкоди,

за апеляційною скаргою відповідача на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 22 серпня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ПрАТ «СК «Провідна»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2
про відшкодування матеріальної шкоди в
порядку регресу, який в процесі
судового розгляду уточнило, мотивуючи
свої вимоги тим, що 15.04.2011 року між
позивачем та відповідачем було
укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів шляхом видачі
поліса №АА/2830592, за яким позивач
застрахував відповідальність
відповідача при експлуатації
транспортного засобу Volkswagen Transporter
номерний знак НОМЕР_1.

15.09.2011 року біля 13год. по вул.
Хмельницьке шосе в м. Вінниці,
відповідач, керуючи застрахованим
автомобілем, не вибрав безпечної
швидкості руху, у зв'язку з чим здійснив
наїзд на автомобіль «Форд» номерний
знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3, який
належить ОСОБА_4 В результаті
дорожньо-транспортної пригоди
автомобіль «Форд» зазнав механічних
пошкоджень на суму 18 405,90 грн., що
підтверджується страховим актом від
10.11.2011 року.

Вина відповідача у порушенні правил
дорожнього руху, що призвела до
дорожньо-транспортної пригоди,
підтверджується постановою
Ленінського районного суду м. Вінниці
№3-4145/2011 від 03.10.2011 року.

А тому на виконання умов полісу та
страхового акту від 10.11.2011 року
позивачем 22.11.2011 року на користь ОСОБА_4
було здійснено виплату страхового
відшкодування у розмірі 18 405,90 грн.

Посилаючись на зазначені обставини
позивач просив стягнути з відповідача
на його користь 18 405,90 грн. в рахунок
відшкодування матеріальної шкоди в
порядку регресу та судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 22 серпня 2014 року
позов задоволено, вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з ухваленим рішенням,
відповідач в апеляційній скарзі
просить скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове, яким відмовити у
позові, посилаючись на порушення та
невірне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, на неповне
з'ясування судом обставин, які мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів,
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
15.04.2011 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів шляхом видачі поліса №АА/2830592,
за яким позивач застрахував
відповідальність відповідача при
експлуатації транспортного засобу
Volkswagen Transporter номерний знак НОМЕР_1 (а.с.3).

15.09.2011 року біля 13год. по вул.
Хмельницьке шосе в м. Вінниці,
відповідач, керуючи автомобілем
«Фольксваген» номерний знак НОМЕР_1,
під час вибору безпечної швидкості
руху не врахував дорожню обстановку та
здійснив наїзд на автомобіль «Форд»
номерний знак НОМЕР_2 під керуванням
ОСОБА_3, який належить ОСОБА_4, що
рухався попереду.

Згідно постанови Ленінського
районного суду м. Вінниці від 03.10.2011
року у справі №3-4145/2011 відповідача
визнано винним у вчинені
правопорушення, передбаченого ст.124
КУпАП та накладено адміністративне
стягнення у вигляді штрафу в сумі 400
грн. (а.с.4).

Відповідач здійснював керування
застрахованим автомобілем без права
керування транспортним засобом без
посвідчення водія, що встановлено
постановою серії АВ1 №046535 від 18.09.2011
року (а.с.5).

В результаті дорожньо-транспортної
пригоди автомобіль «Форд» зазнав
механічних пошкоджень на суму 18 405,90
грн., що підтверджується страховим
актом за договором (полісом)
страхування ОСЦПВ від 10.11.2011 року (а.с.7)
та розрахунком спеціаліста компанії
суми матеріального збитку у справі
№0201/39/1317 на суму 18 405,90 грн., з яких: 4 286,20
грн. - вартість робіт; 2 208,36 грн. -
вартість матеріалів; 11 911,34 грн. -
вартість деталей, що підлягають заміні
(а.с.8).

На виконання умов полісу та страхового
акту від 10.11.2011 року позивачем 22.11.2011
року на користь ОСОБА_4 було здійснено
виплату страхового відшкодування у
розмірі 18 405,90 грн., що підтверджується
платіжним дорученням №054699 від 22.11.2011
року (а.с.9) та відомістю №ВПТ-002979 від
11.11.2011 року (а.с.10).

Встановивши наведені обставини суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про задоволення позову на
підставі ст. 1191 ЦК України та ст. 38
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів».

Пленум ВСУ у п.19 Постанови «Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008
року N 12 роз'яснив, що порушення або
неправильне застосування
матеріального чи процесуального права
має місце у разі застосування закону,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню,
унаслідок неправильної юридичної
кваліфікації правовідносин або
неправильного витлумаченого закону,
який хоч і підлягав застосуванню, проте
його зміст і сутність сприйнято
неправильно через розширене чи
обмежене тлумачення.

Порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування чи зміни рішення, якщо таке
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Разом з тим позивач у своїй апеляційній
скарзі лише послався на те, що не
погоджується з рішенням суду через
порушення та невірне застосування
судом норм матеріального права, однак
при цьому не вказав у чому конкретно
таке порушення полягає.

Всі інші доводи відповідача фактично
зводяться до невірної оцінки доказів у
справі, зокрема до тверджень, що
платіжним дорученням №054699 від 22.11.2011
року (а.с.9) та відомістю №ВПТ-002979 від
11.11.2011 року не доводиться факт виплати
позивачем страхового відшкодування
ОСОБА_4, а розрахунком спеціаліста
компанії суми матеріального збитку не
доведено, що розмір збитку становить
саме 18 405,90 грн., а не якусь іншу суму. На
ці ж твердження відповідач посилався
заперечуючи проти позову у суді першої
інстанції.

Однак з цими доводами скарги не можна
погодитись з наступних підстав.

Ст.10 ЦПК України визначено, що цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Передбачений цією нормою
процесуального права принцип
змагальності сторін знайшов своє
відображення також у положеннях ст.60
ЦПК України, якою визначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України у випадках,
коли щодо отримання доказів у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
є складнощі, суд за їх клопотанням
зобов'язаний витребувати такі докази.
Клопотання про витребування доказів
має бути подано до або під час
попереднього судового засідання, а
якщо попереднє судове засідання у
справі не проводиться, - до початку
розгляду справи по суті із долученням
відомостей про неможливість отримання
таких доказів особисто стороною або
іншою особою, яка бере участь у справі.

З наведених норм процесуального
права вбачається, що як правило,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, самостійно збирають та
подають докази до суду. Однак, у
випадках, коли подання того чи іншого
доказу для осіб, які беруть участь у
справі, становить певні складнощі (мова
йде про обставини, що перебувають поза
межами контролю та правомірного впливу
суб'єктів подання доказів і об'єктивно
не залежать від їх волі та можливостей)
єдиноможливим правомірним способом
одержання необхідних доказів є
звернення з клопотанням про
витребування потрібних стороні
доказів до суду, запити якого як носія
владних повноважень носять
загальнообов'язковий характер для всіх
підприємств, установ та організацій,
юридичних та фізичних осіб.

Витребування доказів за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, є обов'язком суду. Проте з
власної ініціативи суд витребовувати
докази не має права.

Задоволення клопотання про
витребування судом доказів є можливим
за умови, якщо особа, яка його заявляє
доведе:

а) складнощі їх отримання, тобто
об'єктивну неможливість одержання та
подання доказового матеріалу до суду
особисто через обставини, які
перешкоджають такому поданню.
Заявляючи клопотання про витребування
доказів, особа повинна послатися на
причини, з яких вона сама не може
одержати цей доказ;

б) підстави, за яких заявник вважає, що
докази знаходиться в іншої особи.

в) належність доказів та допустимість
засобів доказування. Заявник повинен
обгрунтувати, які саме обставини
витребовуваними доказами можуть бути
підтвердженні, а також їх значення для
правильного розгляду та вирішення
справи.

З матеріалів справи вбачається, що на
порушення наведених норм
процесуального права відповідач не
виконав свого обов'язку довести ті
обставини, на які він посилався як на
підставу своїх заперечень, зокрема не
надав суду докази, які підтверджували б
його заперечення, не заявляв суду
клопотань про сприяння у їх
витребуванні у разі наявності
складнощів у їх отриманні, а лише
обмежився посиланням на неналежність
та недопустимість доказів, наданих
позивачем. При цьому відповідач не
заперечував та не заперечує сам факт
отримання ОСОБА_4 страхового
відшкодування у розмірі 18 405,90 грн.

Апеляційна скарга позивача не містить
посилання на такі порушення або
неправильне застосування норм
процесуального права, які б призвели до
неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги і
зміст оскаржуваного судового рішення
не дають підстав для висновку про його
незаконність та необґрунтованість, а
тому відповідно до положень ст. 308 ЦПК
України апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення - залишити без
змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 308, 314, 315, 319, 324, 325 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити,
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 22 серпня 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. На ухвалу може бути
подана касаційна скарга до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий :
О.В. Ковальчук

Судді :
Л.В. Пащенко

В.В. Жданкін