АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарі Меєчко Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20.06.2014 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И Л А

У травні 2014 року ОСОБА_2, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.07.2005 вона зареєструвала шлюб з відповідачем - ОСОБА_1. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син - ОСОБА_3 Шлюб з відповідачем не склався, та шлюбні відносини між ними припинені по ініціативі відповідача, оскільки 18.10. 2013 чоловік просто виставив їх з сином з квартири яка зареєстрована нібито на його матір за адресою АДРЕСА_1 та в якій вони проживали однією сім'єю. На даний час вони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе. Позивач намагалася відновити шлюб протягом всього цього часу, але розуміння з боку відповідача так і не знайшла.

А тому просила розірвати шлюб укладений між нею та ОСОБА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.06.2014 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї 30 липня 2005 року (актовий запис № 1741) - розірвано.

Справа № 755/12896/14-ц
№ апеляційного провадження 22-ц-796/10724/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України та при постановленні рішення, судом першої інстанції не з'ясовано та не перевірено всіх обставин справи, а тому на підставі викладеного просить рішення суду першої інстанції змінити:

· в абзаці третьому описової частини (1 арк. рішення суду) слова "позов визнає, проти його задоволення не заперечує" на слова "з позовними вимогами згоден".

· абзац п'ятий на другому аркуші рішення суду доповнивши реченням із словами "Судом не встановлена обставина виставлення позивачки з квартири із сином та доказів на підтвердження цієї підстави позивачкою не надано".

· слова речення першого абзацу сьомого аркушу другого рішення суду "З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірвані шлюбу є обґрунтованими,... далі по тексту" на слова "З огляду на викладене, суд дійшов висновку, та враховуючи встановлені судом обставини на які позивач наполягає, як на підставу розірвання шлюбу є обґрунтованими,... далі по тексту"

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, причину своєї неявки суду не повідомила, а тому, керуючись положеннями ч.2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим розглядати справу в її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2., дошлюбне прізвище - ОСОБА_2, та ОСОБА_1, зареєстрували шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї 30.07. 2005, про що у і книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за № 1741 (а.с.З)

Сторони від шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н. (а.с. 4).

За змістом ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони припинили підтримувати подружні стосунки, проживають окремо, не ведуть спільного господарства, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, а збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, а тому дійшов до висновку про розірвання шлюбу.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

В доводах апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення зазначив, що причини розірвання шлюбу на яких наполягає позивач є обґрунтованими, проте апелянт з таким твердженням суду не погоджується, оскільки вважає, що така обставина як «виставлення позивачки з сином із квартири», що зазначена в описовій частині рішення та яка лягла в основу мотивувальної частини рішення ним не визнавалася, а доказів на підтвердження вказаної обставини позивачкою не надано, а тому з цією підставою для розірвання шлюбу він не погоджується.

Згідно ст. 215 ЦПК України, рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частини.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» в п.п. 10, 11 зазначається, що в описовій частині рішення, зокрема, необхідно вказати зміст і підстави позовних вимог відповідно до позовної заяви, а у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Таким чином, в описовій частині рішення викладаються обставини на які посилається сторона, а не встановлені судом обставини. Разом з тим в мотивувальній частині рішення судом встановлені обставини, які вказують на те, що шлюб між сторонами може бути розірваний, оскільки сторони не проживають разом з жовтня 2013 року, з цього часу не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство та не мають спільного бюджету, і саме з цих підстав суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність розірвання шлюбу.

А тому колегія суддів вважає, що наведені вище доводи апелянта не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20.06.2014 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: