Справа № 350/1065/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2003/2014
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г.В.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Горблянського Я.Д

суддів Беркій О.Ю.,
Соколовського В.М.

секретаря Петрівва Д.Б.

з участю: апелянта
ОСОБА_2

позивача
ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, - за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Рожнятівського районного суду від 04
серпня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
посилаючись на те, що він 24.10.1985 року
зареєструвв шлюб з відповідачкою, за
час перебування в якому у них
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дочки ОСОБА_5, а
ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_6. Зважаючи на
неможливість продовження шлюбних
відносин через погіршення відносин між
подружжям, просив шлюб розірвати а
неповнолітню дочку залишити проживати
з матір'ю.

Рішенням Рожнятівського районного
суду від 04.08.2014 року позов задоволено.

Розірвано шлюб, укладений 24.10.1985 року у
Лоп'янській сільській раді за актовим
записом №19 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Доньку
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати
з ОСОБА_2

Вважаючи рішення суду неправильним,
таким, що суперечить вимогам
матеріального та процесуального права
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Вказує, що категорично заперечує проти
розірвання шлюбу, оскільки проживши
разом 29 років спільним подружнім
життям сторони створили міцну сім'ю,
побудували будинок, придбали рухоме
майно, виростили двох дочок, одна з яких
ще неповнолітня і потребує
батьківської опіки.

Відповідач вживала всіх заходів
впливу, щоб зберегти шлюб з позивачем,
оскільки вважає, що підстав для
розлучення немає. Зокрема просила суд
надати сторонам строк для примирення,
проте суд всупереч вимог ст.111 СК
України ухвалою від 30.07.2014 року
незаконно відмовив їй в клопотанні.

Зазначає, що суд не врахувавши вказані
обставини справи, ухвалив рішення про
задоволення позову лиш з тієї підстави,
що шлюб ґрунтується на вільній згоді
жінки і чоловіка на спільне життя, хоча
відповідач не довів вагомих причин для
розірвання шлюбу.

За наведених доводів просить
оскаржуване рішення суду скасувати.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, оцінивши
зібрані докази, колегія суддів
приходить до висновку про відмову в
задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Даним вимогам законодавства
оскаржуване рішення суду відповідає.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції, врахувавши фактичні
взаємини подружжя, прийшов до висновку,
що позивач категорично не бажає
продовжувати сімейні взаємовідносини
з відповідачкою і за таких обставин
збереження сім'ї неможливе та порушує
право позивача на добровільне
перебування у шлюбі.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 110, ст. 112 СК
України позов про розірвання шлюбу
може бути пред'явлений одним із
подружжя. При розірванні шлюбу суд
з'ясовує фактичні взаємини подружжя,
дійсні причини позову, бере до уваги
наявність малолітньої дитини, дитини
інваліда та інші обставини життя
подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 24.10.1985 року. У
шлюбі у них народилося двоє дітей:
дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на даний час є
неповнолітньою.

Судом встановлено, що через
непорозуміння та конфлікти сторони не
проживають разом однією сім'єю,
спільного господарства не ведуть,
подружніх відносин на даний час не
підтримують. Зазначених обставин в
суді першої інстанції підтвердила
допитана як свідок дочка ОСОБА_5 та не
заперечувала відповідачка.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції повно та всебічно з'ясовував
фактичні взаємини подружжя, а тому
прийшов до обгрунтованого висновку,
про те що шлюб між сторонами існує
формально і його збереження є
неможливим.

Що стосується доводів відповідача в
частині незастосування судом заходів
щодо примирення подружжя, то такі не
заслуговують на увагу. Оскільки
виходячи з диспозитивності норми ст.111
СК України та п.10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вжиття
заходів щодо примирення подружжя є
можливістю суду, а не його обов'язком. А
в даному випадку, враховуючи надані
докази та поведінку сторін в судовому
засіданні, застосування таких заходів
було недоцільним.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб
ґрунтується на вільній згоді жінки та
чоловіка. Примушування жінки та
чоловіка до шлюбу не допускається.
Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України
передбачено, що кожен з подружжя має
право припинити шлюбні відносини.

Ураховуючи особливий характер
сімейних відносин та їх об'єктивну
недоступність для оточуючих,
можливість покладення судом в рішенні
обов'язку збереження сім'ї на одного з
подружжя при наявності на це його
категоричного заперечення в даному
випадку через здійснення піклування
над неповнолітньою дочкою, суперечило
б інтересам одного із подружжя, та
призвело б до порушення одного із
принципів побудови сімейних та шлюбних
відносин, зокрема принципу вільної
згоди та добровільності їх існування.

Доводи ОСОБА_2 в частині відсутності
підстав для розірвання шлюбу не
узгоджуються з позицією позивача щодо
неможливості подальшого збереження
сімейних відносин, а тому не
приймаються судом до уваги.

За таких обставин,колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його законності і
обґрунтованості.

Підстав для скасування даного рішення
і ухвалення нового рішення колегія
суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Рожнятівського районного суду
від 04 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.Ю. Беркій

В.М. Соколовський