У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука О.А., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А., Писаної Т.О.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8 про
стягнення аліментів на утримання
повнолітньої дитини, що продовжує
навчання,

за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 15 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного
суду Харківської області від 19 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_6 звернулась
до суду із зазначеним позовом,
мотивуючи його тим, що вона із ОСОБА_7
перебувала у зареєстрованому шлюбі,
який розірваний 7 грудня 1995 року. Від
шлюбу вони мають повнолітнього сина
ОСОБА_8, який навчається в Обласному
комунальному закладі «Лозівське
училище культури і мистецтв».
Зазначала, що відповідач відмовляється
надавати сину матеріальну допомогу на
його навчання. Крім того, ОСОБА_8 є
інвалідом з дитинства, постійно
перебуває на диспансерному обліку в
медичному закладі та потребує
лікування.

Посилаючись на зазначені обставини, а
також враховуючи уточнення до позову,
позивачка просила суд стягнути з
відповідача на її користь аліменти на
утримання сина ОСОБА_8, який продовжує
навчання, в розмірі 1/4 частини
його заробітку (доходу) щомісячно, за
минулий час не більш ніж за три роки,
починаючи з 2 вересня 2009 року і до
закінчення сином навчання.

Рішенням Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 15
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 19 грудня 2013 року, позов
ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
аліменти на утримання повнолітнього
сина ОСОБА_8, у розмірі 1/4 частини його
заробітку (доходу) щомісячно, починаючи
з 2 листопада 2012 року і до закінчення
навчання, тобто по 30 червня 2015 року.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржувані судові рішення та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_6 суд першої інстанції, із
висновком якого погодився апеляційний
суд, виходив із того, що на користь
позивачки підлягають стягненню
аліменти в розмірі ј частини від
заробітку (доходу) відповідача
щомісячно, саме з 2 листопада 2012 року,
оскільки відповідач постійно надавав
матеріальну допомогу сину, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами.

Зазначені висновки судів відповідають
вимогам матеріального та
процесуального закону та зроблені при
повному з'ясуванні всіх обставин
справи.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України
встановлено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Судами встановлено, що 7 грудня 1995 року
шлюб між позивачкою та ОСОБА_7
розірвано (а. с. 8).

На час звернення позивачки до суду із
зазначеним позовом, ОСОБА_8 досяг
повноліття та продовжує навчання в
Обласному комунальному закладі
«Лозівське училище культури і
мистецтв» на денній формі навчання за
державним замовленням (а. с. 18).

Із довідки до акта огляду МСЕК від 2
вересня 2013 року вбачається, що ОСОБА_8 є
інвалідом дитинства 2 групи та потребує
матеріальної допомоги (а. с. 14).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 199 СК України
якщо повнолітні дочка, син продовжують
навчання і у зв'язку з цим потребують
матеріальної допомоги, батьки
зобов'язані утримувати їх до
досягнення двадцяти трьох років за
умови, що вони можуть надавати
матеріальну допомогу. Право на
звернення до суду з позовом про
стягнення аліментів має той з батьків,
з ким проживає дочка, син, а також самі
дочка, син, які продовжують навчання.

Суд визначає розмір аліментів на
повнолітніх дочку, сина у твердій
грошовій сумі і (або) у частці від
заробітку (доходу) платника аліментів з
урахуванням обставин, зазначених у
статті 182 цього Кодексу (ч. 1 ст. 200 СК
України).

Визначаючи розмір аліментів на
повнолітнього сина в розмірі ј частини
заробітку (доходу) відповідача, суди
обґрунтовано взяли до уваги його
матеріальний стан, врахували ту
обставину, що ОСОБА_7 є інвалідом другої
групи та отримує пенсію, а також те, що в
період з листопада 2012 року по
квітень 2013 року останній працював у
виконавчому комітеті Полтавської
міської ради на посаді заступника
міського голови (а. с. 160, 163).

Зазначені висновки судів відповідають
вимогам закон та доказам у справі.

Відповідно до частини 1 статті 191 СК
України, аліменти на дитину
присуджуються за рішенням суду від дня
пред'явлення позову.

Аліменти за минулий час можуть бути
присуджені, якщо позивач подасть суду
докази того, що він вживав заходів щодо
одержання аліментів з відповідача, але
не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням
останнього від їх сплати. У цьому разі
суд може присудити аліменти за минулий
час, але не більш як за три роки (ч. 2 ст.
191 СК України).

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Із довідки виконавчого комітету
Полтавської міської ради від 31 липня 2013
року № 124 вбачається, що із заробітної
плати відповідача перераховувались
аліменти на утримання ОСОБА_8 до
досягнення останнім повноліття. Крім
того, після письмової згоди ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_6 були перераховані
грошові кошти в розмірі 13 432
грн 45 коп. на навчання сина. Стягнення
аліментів із заробітної плати було
припинено з 1 серпня 2012 року (а. с. 78).

Також ОСОБА_7 починаючи з лютого 2013 року
та по липень 2013 року
перерахував на рахунок ОСОБА_9 грошові
кошти на загальну суму 5 500 грн (а. с.79).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6 у частині стягнення
аліментів за минули період, суди
правильно виходили із того, що
відповідач надавав матеріальну
допомогу сину, останнім були
перераховані грошові кошти на навчання
сина, доказів на підтвердження того, що
відповідач матеріально не
забезпечував повнолітнього сина
матеріали справи не містять та
позивачкою не надано.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що судами правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
тому підстав для їх зміни чи скасування
немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Установивши, що оскаржувані рішення
відповідає вимогам
статей 213, 214 ЦПК України, та керуючись
статтями 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від
15 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 19 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А.
Макарчук

Судді:
А.О.
Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана