АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/5638/14
Головуючий І інстанції -
Справа: № 639/3464/14-ц
Доповідач - Костенко
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого-судді: Костенко Т.М.

суддів: Міненкової
Н.О., Швецової Л.А.

при секретарі Старіковій К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника ДП
«Харківський приладобудівний завод ім.
Т.Г. Шевченко» Приходько Зінаїди
Григорівни на рішення Жовтневого
районного суду м. Харкова від 14
липня 2014 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до Державного
підприємства «Харківський
приладобудівній- завод ім. Т.Г.
Шевченко» про стягнення середнього
заробітку за час затримки кінцевого
розрахунку, -

в с т а н о в и л а

У квітні 2014 року позивач звернулася до
суду з позовом до ДП «Харківський
приладобудівний завод ім. Т.Г.
Шевченко» (далі ДП «ХПЗ ім. Т.Г.
Шевченко») та просила постановити
рішення, на підставі якого стягнути з
відповідача грошові кошти, які не були
їй виплачені при звільнені з роботи, а
саме компенсацію за несвоєчасно
виплачену заробітну плату та середній
заробіток за час затримки кінцевого
розрахунку в сумі 93397,44 грн., які
неодноразово уточнювала, та остаточно
уточнила 07.07.2014 року та просила
стягнути з відповідача на її користь
середній заробіток за час затримки
кінцевого розрахунку в сумі 66535,92 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
з 15.03.1989 року вона працювала на ДП «ХПЗ
ім. Т.Г. Шевченко». За час роботи на
підприємстві позивачу не своєчасно
виплачувалася заробітна плата, у
зв'язку з чим вона вимушена була
звільнитися з роботи. Наказом
підприємства №258к від 16.06.2010 року вона
була звільнена з роботи за ч.3 ст.38 КЗпПУ
країни.

При звільнені позивача з роботи їй не
було виплачено кінцевий розрахунок та
заборгованість по заробітній платі у
розмірі 13229,25 грн., частину з яких вона
отримала по наказу КТС, а
заборгованість у сумі 6585,25 грн. була
стягнута рішенням Жовтневого
районного суду м. Харкова від 22.05.2012
року. Але вказана сума до цього часу їй
так і не виплачена. Тому у зв'язку з тим,
що відповідач до цього часу так не
виплатив позивачу кінцевий розрахунок,
остання вимушена звернутися до суду з
даним позовом.

В судовому засіданні позивач та її
представник уточнений позов від 07.07.2014
року підтримали та просили стягнути з
відповідача на користь позивача
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільнені у сумі 66535,92
грн.

Представник відповідача ДП «ХПЗ ім. Т.Г.
Шевченко» - Приходько З.Г., в судовому
засіданні позов ОСОБА_3 визнала
частково, не заперечувала проти
виплати середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільнені в
розмірі 23329,85 грн. з урахуванням
утримань та графіку роботи
підприємства.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 14 липня 2014 року позов
задоволено: стягнуто з Державного
підприємства «Харківський
приладобудівний завод ім. Т.Г.
Шевченко» на користь ОСОБА_3 середній
заробіток за час затримки кінцевого
розрахунку у сумі 66535 грн.92 коп.
Вирішене питання про розподіл судових
витрат.

Не погодився з таким рішенням суду
першої інстанції відповідач у справі,
ДП «Харківський
приладобудівний завод ім. Т.Г.
Шевченка», та звернувся з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним,
ухваленим з порушенням норм
матеріального права та підлягає
скасуванню.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, дослідивши матеріали
справи, вважає апеляційну скаргу такою,
що не підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК
України суд першої інстанції розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог, а апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Як встановлено в суді першої інстанції,
підтверджено наявними у справі
доказами та не заперечується
сторонами, з 15.03.1989 року ОСОБА_3
працювала на ДП «ХПЗ ім. Т.Г.
Шевченко». Наказом підприємства №258к
від 16.06.2010 року вона була звільнена з
роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України ( а.с.7-8).

При звільнені позивача з роботи їй не
було виплачено кінцевий розрахунок та
заборгованість по заробітній платі у
розмірі 13229,25 грн., що є порушенням норм,
передбачених ст.116 КЗпП України.

В подальшому, частину зазначеної
заборгованості позивачка отримала за
наказом КТС, а заборгованість у сумі
6585,25 грн. була стягнута рішенням
Жовтневого районного суду м. Харкова
від 22.05.2012 року. Рішення суду на
теперішній час не виконане.

Задовольняючи позовні вимоги в
повному обсязі, суд першої інстанції, з
посиланням на ст.117 КЗпП України,
виходив з того, що повний розрахунок з
позивачкою підприємством не
проведений ані в день звільнення, а ні
до теперішнього часу.

Судова колегія погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки правильно встановивши
юридичну природу виниклих
правовідносин, суд застосував закон,
який їх регулює.

Як вбачається із матеріалів справи,
заборгованість у підприємства
відповідача перед ОСОБА_3 по
заробітній платі є за період з березня
2010 року по червень 2010 року, становить
вона 6585,25 грн. Зазначена заборгованість
стягнута рішенням Жовтневого
районного суду м. Харкова від 22.05.2012
року, однак до теперішнього часу навіть
часткового погашення боргу не
відбулося.

За правилами ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Правові позиції, висловлені у
Постановах Верховного Суду України (у
справах №№ 6-15цс13 від 27 березня 2013
року, 6-60цс13 від 03 липня 2013 року, 6-64 цс13
від 03 липня 2013 року), які у
відповідності до ст.360-7 ЦПК України є
обов'язковими для застосування усіма
судами, регламентують наступне.

Непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у строки, зазначені в ст.116
КЗпП України, є підставою для
відповідальності, передбаченої ч.1 ст.117
цього Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку незалежно від
розміру належних до виплати сум у разі
відсутності спору про їх розмір.
Визначальними є такі юридично значимі
обставини, як невиплата належних
працівникові сум при звільненні та
факт проведення з ним остаточного
розрахунку.

Установивши під час розгляду справи
про стягнення середнього заробітку у
зв'язку із затримкою при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення, а
коли він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст.117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а в разі не проведення його
до розгляду справи - по день
постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому його вини. Сама по собі
відсутність господарської діяльності
або коштів у роботодавця не виключає
його відповідальності.

Суд визначає розмір відшкодування за
час затримки розрахунку на засадах
співмірності тільки в разі одночасного
вирішення вимог про стягнення належних
при звільненні сум за умови часткового
задоволення цих вимог.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апелянта про неспівмірність
розміру стягнутого середнього
заробітку із заборгованістю по
заробітній платі є безпідставним, а
відтак районний суд обґрунтовано
дійшов висновку про задоволення
позовних вимог.

Погоджується судова колегія також і з
висновком суду першої інстанції в
частині розрахунку стягнутих сум,
оскільки доказам по справі в цій
частині дана об'єктивна оцінка і
зроблений вірний висновок.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Інші доводи, викладені представником
ДП «Харківський приладобудівний завод
ім. Т.Г. Шевченко» Приходько З.Г. в
апеляційній скарзі, висновків суду
першої інстанції не спростовують та не
дають підстав для скасування чи зміни
ухваленого у справі рішення.

За таких обставин судова колегія
приходить до висновку про залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючисьст.ст. 303, 308, 315, 319, 218 ЦПК
України, судова колегія, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ДП
«Харківський приладобудівний завод
ім. Т.Г. Шевченко» Приходько
Зінаїди Григорівни відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 14 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий-суддя -

Судді -