У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу частково недійсним,
визнання права власності на майно за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Комсомольського районного суду м.
Херсона від 21 лютого 2014 року та рішення
апеляційного суду Херсонської області
від 3 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що до червня 2013 року вона
проживала у квартирі АДРЕСА_2.
21 червня 2012 року вона продала
цю квартиру за 164 300 грн, після чого
переїхала до м. Херсона і тимчасово
оселилась у сина. 3 серпня 2012 року вона
купила квартиру АДРЕСА_1 вартістю 180 504
грн за особисті кошти, одержані від
продажу квартири у м. Дніпропетровську.
Договір купівлі-продажу вказаної
квартири оформлено на її сина для
уникнення в подальшому проблем з
прийняттям спадщини. Після купівлі
квартири вона в ній фактично не
проживала у зв'язку з проведенням
ремонтних робіт. У подальшому вона
дізналась, що після розлучення сина,
його колишня дружина звернулась до
суду з позовом про поділ майна, до
складу якого було включено і спірну
квартиру, яка є її єдиним житлом та
придбана за особисті кошти. Оскільки її
права, як власника, порушені, просила
визнати недійсним договір
купівлі-продажу спірної квартири в
частині покупця, оскільки реальним
покупцем за цим договором є вона.

Рішенням Комсомольського районного
суду м. Херсона від 21 лютого 2014
року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано договір купівлі-продажу від 3
серпня 2012 року, посвідчений приватним
нотаріусом Херсонського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрованого в реєстрі за
№ 4319, недійсним в частині покупця.
Визнано ОСОБА_3 покупцем за договором
від 3 серпня 2012 року купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1. Скасовано рішення
державного реєстратора про реєстрацію
за ОСОБА_4 права власності на квартиру
АДРЕСА_1 у Державному реєстрі прав
власності на нерухоме майно. У решті
позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 3 квітня
2014 року рішення суду першої
інстанції в частині скасування рішення
державного реєстратора про реєстрацію
за ОСОБА_4 права власності на квартиру
АДРЕСА_1 у Державному реєстрі прав
власності на нерухоме майно скасовано.
В іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та направити
справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що спірна
квартира придбана за кошти позивачки,
виручені нею від продажу іншої
квартири, та для неї, тому є підстави
вважати її покупцем цієї квартири, а
спірну квартиру її особистою
власністю.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками та вважав, що факт придбання
спірної квартири позивачкою за її
власні кошти та для неї останньою
доведено, що підтверджується, у тому
числі, і свідченнями свідків, які
належними та допустимими доказами не
спростовані, а тому є підстави для
визнання договору купівлі-продажу
недійсним в частині покупця та
визнання за нею права власності на
спірне нерухоме майно.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 21 червня 2012 року
ОСОБА_3 продала належну їй на праві
власності квартиру АДРЕСА_2 за 164 300 грн.

3 серпня 2012 року за договором
купівлі-продажу ОСОБА_4 придбав у
ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 за 189 504 грн, які
отримані продавцем до підписання
договору.

Визнаючи договір купівлі-продажу
недійсним в частині покупця, суд першої
інстанції виходив з того, що фактично
покупцем за спірним договором була
позивачка, але у договорі покупцем
вказано ОСОБА_4, який визнає зазначену
обставину, а тому спірний договір в
частині, що стосується покупця, є
недійсним. Також районний суд вважав,
що як наслідок наведеного, покупцем за
спірним договором необхідно визнати
позивачку, у результаті чого до неї
перейдуть всі права покупця, які
випливають із договору
купівлі-продажу, зокрема, право
власності на спірну квартиру.

Однак у порушення ст. ст. 10, 60, 212-214 ЦПК
України суд першої інстанції не
врахував, що позивачкою не надано
безспірних, допустимих і належних
доказів того, що спірну квартиру
придбано саме за її кошти, у тому числі
і за кошти, отримані від продажу
належної їй на праві власності
квартири, а також те, що квартира була
придбана саме для неї. Також позивачка
не мотивувала оформлення спірної
квартири на ОСОБА_4, а не на себе.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, чч. 1, 4 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Районний суд зазначене не врахував, не
звернув уваги на відсутність
безспірних доказів на підтвердження
позовних вимог, взявши при цьому до
уваги свідчення свідків, не звернувши
уваги на те, що вони є суперечливими та
не дав оцінки цим суперечностям. Тобто,
рішення суду ґрунтується на
припущеннях, що заборонено законом (ч. 4
ст. 60 ЦПК України).

Як на обґрунтування своєї апеляційної
скарги ОСОБА_5 послалась на вказані
допущені районним судом порушення,
проте апеляційний суд відхилив ці
доводи, посилаючись на те, що обставини,
підтверджені свідками, не спростовані
належними і допустимими доказами та
узгоджуються з письмовими доказами, а
тому можуть бути враховані під час
розгляду справи та ухвалення судового
рішення. Проте апеляційний суд порушив
вимоги ч. 4 ст. 60 ЦПК України, ч. 1 ст. 218 ЦК
України

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлено, їх судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Комсомольського районного
суду м. Херсона від 21 лютого
2014 року та рішення апеляційного суду
Херсонської області від 3 квітня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А.
Черненко