Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Наумчука М.І.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення інфляційних витрат та трьох
процентів річних, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Гагарінського районного суду м.
Севастополя від 12 квітня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м.
Севастополя від 17 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом, в
обґрунтування посилаючись на те, що 16
грудня 2003 року між ним та ОСОБА_4 було
укладено нотаріально посвідчений
договір позики, на підставі якого
відповідач отримала позику в розмірі 23
500 грн строком повернення до 16 грудня 2004
року. ОСОБА_4 належним чином
зобов'язання за договором позики не
виконала, у зв'язку з чим рішенням
Гагарінського районного суду м.
Севастополя від 09 червня 2006 року з
неї на користь позивача було стягнуто
заборгованість за договором позики в
розмірі 23 500 грн. Вказане рішення суду
примусово виконано 16 січня 2012 року
шляхом реалізації нерухомого майна
відповідача. Враховуючи те, що в період
з 16 грудня 2004 року по 16 січня 2012 року
відповідач не повертала позивачу
позику, просив на підставі положень ст.
625 ЦК України стягнути з відповідача
інфляційні втрати в розмірі 29 375 грн та
три проценти річних від простроченої
суми в розмірі 4992 грн 95 коп.

Рішенням Гагарінського районного суду
м. Севастополя від 12 квітня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Севастополя від 17
жовтня 2013 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
інфляційні витрати та три проценти
річних від простроченої суми в розмірі
34 711 грн 63 коп. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати вказані судові рішення,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування судами норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судові рішення таким вимогам закону в
повній мірі не відповідають.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
відповідач зобов'язалась повернути
позику в строк до 16 грудня 2004 року,
зобов'язання виконано 16 січня 2012 року,
тому на підставі ст. 625 ЦК України з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню інфляційні
втрати та три проценти річних від
простроченої суми за період з 17 січня
2004 року по 16 січня 2012 року.

Проте з таким висновком судів в
повністю погодитись не можна, оскільки
суди дійшли його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що 16 грудня 2003 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
нотаріально посвідчений договір
позики, на підставі якого остання
отримала позику в розмірі 23 500 грн в
строк до 16 грудня 2004 року.

У зв'язку з неналежним виконанням
ОСОБА_4 зобов'язань за договором позики,
рішенням Гагарінського районного суду
м. Севастополя від 09 червня 2006 року
стягнуто з останньої на користь ОСОБА_3
заборгованість за договором позики в
розмірі 23 500 грн.

Вказане рішення суду примусово
виконано 16 січня 2012 року шляхом
реалізації нерухомого майна
відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК
України).

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду з розгляд
цивільних і кримінальних справ в п. 18
постанови від 30 березня 2012 року № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
за змістом статті 552, частини другої
статті 625 ЦК України інфляційне
нарахування на суму боргу за порушення
боржником грошового зобов'язання,
вираженого в національній валюті, та
три проценти річних від простроченої
суми полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів унаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, тому
суд має виходити з того, що ці кошти
нараховуються незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за невиконання або
неналежне виконання зобов'язання.

Суди дійшли обґрунтованого висновку
про те, що відповідач прострочила
виконання зобов'язання, тому з неї на
користь позивача підлягають стягненню
інфляційні витрати та три проценти
річних від простроченої суми.

Проте, ухвалюючи рішення про
задоволення позову суди дійшли
помилкового висновку про стягнення
інфляційних витрат та трьох процентів
річних від простроченої суми за період
з 17 січня 2004 року по 16 січня 2012 року
без урахування клопотання відповідача
про відмову в позові у зв'язку з
пропуском строку позовної давності та
положень ст. 256, 257, 259 ЦК України.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю в три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Строк виконання зобов'язання за
договором позики закінчився 16
грудня 2004 року, з цього ж часу
розпочався перебіг строку позовної
давності для пред'явлення позову до
суду з метою захисту своїх цивільних
прав та інтересів щодо стягнення з
боржника інфляційних витрат та трьох
процентів річних від простроченої
суми.

У судовому засіданні ОСОБА_4,
заперечуючи проти позову, заявила
клопотання про відмову в позові, у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності.

Згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд першої інстанції у
порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України, ухвалюючи рішення про
задоволення позову, на вищевказані
обставини справи та норми закону уваги
не звернув, належним чином не перевірив
доводи та заперечення сторін; не
визначившись з характером спірних
правовідносин та нормою права, яка
підлягає застосуванню до даних
правовідносин; залишив поза увагою те,
що з боржника на користь позивача
підлягають стягненню інфляційні
витрати та три процентів річних від
простроченої суми в межах строку
позовної давності з моменту звернення
до суду з позовом за останні три роки.

Апеляційний суд, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України
вищевказані порушення суду першої
інстанції не усунув, належним чином не
перевірив доводи апеляційної скарги та
не спростував їх, тому дійшов
передчасного висновку про залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Враховуючи допущені апеляційним судом
порушення норм матеріального та
процесуального права, які
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, ухвала
апеляційного суду не може вважатись
законною та обґрунтованою, у зв'язку з
чим підлягає скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до
апеляційному суду м. Києва відповідно
до положень ч. 1 ст. 12 Закону України
«Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України».

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду м.
Севастополя від 17 жовтня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
судовий розгляд до апеляційного суду м.
Києва.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.П.
Гончар

Судді:
В.І. Амелін

С.О. Карпенко

М.І. Наумчук

В.О. Савченко