АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-796/9460/14
інстанції Трегубенко Л.О.
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А.,
Іванченка М.М.

при секретарі Мившук В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Подільської
районної в м. Києві державної
адміністрації на рішення Подільського
районного суду м. Києва від 14 листопада
2012 року в справі за позовом ОСОБА_1 до
Подільської районної в м. Києві
державної адміністрації, Комунального
підприємства «Вітряні Гори» про
визнання права користування жилим
приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва віл 14 листопада 2012 року визнано
за ОСОБА_1 право користування жилим
приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Не погодившись з таким рішенням
Подільська районна державна
адміністрація 26.11.2012 року подала
апеляційну скаргу , в якій просила про
його скасування з ухваленням нового
рішення про відмову в задоволені
позову. Скаргу обґрунтовували тим , що
позивачка поселилась до спірної
квартири як тимчасовий мешканець, що
було встановлено в судовому порядку та
була виселена зі спірної квартири за
рішенням суду. Чоловік позивачки, який
є родичем покійного наймача квартири,
вже звертався до суду з позовом про
визнання за ним права користування
квартирою, проте йому було відмовлено,
а відповідно і позивачці, яка
поселилась до спірної квартири до
родичів чоловіка разом з ним також має
бути відмовлено в задоволенні позову.

Позивачка подала заперечення на
апеляційну скаргу в яких просила
залишити рішення суду без змін, так як
доводи скарги є недоведеними, рішення
суду на яке посилається апелянт в
матеріалах справи відсутнє.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідача доводи скарги
підтримав.

Позивачка та її представник в судовому
засіданні 02.09.2014 року проти доводів
скарги заперечували.

В судове засідання 16 вересня 2014 року
позивачка та її представник не
з`явились.

Представник подав до канцелярії суду
клопотання про відкладення розгляду
справи через хворобу, проте довідку
медичного закладу не долучив.

Враховуючи, що позиція позивача та її
представник була заслухана
апеляційним судом 02.09.2014 року, колегія
вважає за можливе завершити розгляд
справи за відсутності позивача та її
представника.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення представника відповідача,
з'ясувавши обставини справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія приходить до висновку про те,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачка,
як член сім ?ї поселилась до спірної
квартири разом з своїм чоловіком, до
його родичів, які були похилого віку та
потребували догляду, проживала в ній з
1977 року, доглядала за попередніми
мешканцями квартири до їх смерті,
постійно сплачувала витрати на її
утримання, а тому набула права на
користування нею.

Колегія суддів з такими висновками в
повній мірі погодитись не може, так як
ті обставини які суд вважав
встановленими недоведені, рішення суду
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Суд встановив, що спірна квартира
АДРЕСА_1 (колишня адреса
АДРЕСА_1),загальною площею 28,7 кв.м.
перебувала в користуванні на підставі
ордеру рідної тітки чоловіка позивача
ОСОБА_2, та її чоловіка ОСОБА_3

ОСОБА_4 померла у ІНФОРМАЦІЯ_1 , а її
чоловік в ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підтвердження своїх вимог про
поселення до спірної квартири в якості
членів сім`ї зі згоди наймача та її
чоловіка в лютому 1977 року позивачка
надала суду докази у вигляді показів
свідків та медичних документів щодо
обслуговування за спірною адресою, а
також квитанції про оплату комунальних
платежів.

Разом з тим, судом не було враховано, що
допитані судом свідки більш ніж через 30
років після вселення позивача не
давали будь-яких пояснень з приводу
того, що відвідували спірну квартиру та
могли бачити наявність спільного
побуту між позивачем та наймачем
квартири за її життя. Не надані також
суду докази, що чоловік ОСОБА_4 надавав
згоду на поселення позивача до спірної
квартири.

Суд також не врахував, що з листа
прокуратури від 16 липня 1980 року
вбачається, що Подільським районним
судом м. Києва 28.02.1980 року розглядався
позов Подільського райвиконкому до
позивача та її чоловіка про виселення
та зустрічний позов останнього про
визнання права користування квартирою,
проте зі змісту вказаного листа
вбачається, що був задоволений
основний позов про виселення та
відмовлено в задоволенні зустрічного
позову через те, що суд встановив,
поселення до спірної квартири чоловіка
позивача, а відповідно і її в якості
тимчасових мешканців, які підлягають
до виселення.

Вказані обставини, які викладені в
цьому листі були дійсно встановлені
при розгляді справи в 1980 році за
позовом ЖУ Подільського районного
виконкому до ОСОБА_1,, ОСОБА_5 про
виселення та зустрічним позовом про
визнання права користування, що
підтверджується Ухвалою Київського
міського суду від 30 квітня 1980 року,
дослідженою апеляційним судом, (а.с.216)
відповідно до якої суд встановив, що
ОСОБА_5 поселились до спірної квартири
не як члени сім`ї, а як тимчасові
мешканці, а тому не набули права
користування нею . Зі змісту даної
ухвали вбачається, що так як ОСОБА_1, не
вели спільне господарство з наймачами
квартири. Перебували на квартирному
обліку в іншому районі м. Києва, вони не
є членами сім`ї, відповідно до вимог ст.
283 ЦК УРСР, який регулював
правовідносини між сторонами на час
поселення позивача до спірної
квартири.

Суд також не врахував, що позивачу на
праві власності належить
приватизована квартира АДРЕСА_4 в якій
вона зареєстрована.

Всі вищенаведені обставини свідчать
про те, що позивачка не набула права на
постійне проживання в спірній квартирі
як член сім`ї, і відповідно відсутні
підстави для задоволення її позову.

Та обставина , що позивачка більше ніж 30
років фактично проживає в спірній
квартирі та сплачує комунальні послуги
не може бути підставою для визнання за
нею юридичного права на це житло, з
урахуванням встановлених обставин при
судовому розгляді аналогічного позову
її чоловіка в 1980 році.

Посилання позивачки на те, що
відповідач в даній справі пропустив
строк позовної давності для звернення
з вимогами до неї про виселення є
безпідставні, тому, що такі вимоги в
даній справі не заявлялись.

На підставі вищенаведеного, та
керуючись ст. 309 ЦПК України , колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення Подільського районного суду м.
Києва, як таке, що ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні вищенаведених позовних
вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304,307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Подільської
районної в м. Києві державної
адміністрації задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 14 листопада 20112року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_1 до
Подільської районної в м. Києві
державної адміністрації, Комунального
підприємства «Вітряні Гори» про
визнання права користування жилим
приміщенням, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення однак може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом 20 днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий:
Судді: