Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних
справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко
О.І.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до
Городнянської житлово-експлуатаційної
дільниці про визнання дій незаконними,
стягнення невиплаченої допомоги на
оздоровлення та стягнення середнього
заробітку, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 17
липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Городнянської
житлово-експлуатаційної дільниці про
визнання дій незаконними, стягнення
невиплаченої допомоги на оздоровлення
та стягнення середнього заробітку.

На обґрунтування позовних вимог
позивач вказував, що з 11 травня 2011 року
по 30 квітня 2014 року працював на посаді
майстра Городнянської
житлово-експлуатаційної дільниці.

Посилаючись на те, що з вини
відповідача при звільненні з ним не
було проведено розрахунок, зокрема, не
виплачено допомогу на оздоровлення в
розмірі посадового окладу при наданні
щорічної відпустки в 2013 році, просив
визнати дії Городнянської
житлово-експлуатаційної дільниці щодо
невиплати в день звільнення всіх
належних йому сум, стягнути з
відповідача невиплачену при
звільненні одноразову допомогу на
оздоровлення в розмірі одного
посадового окладу та середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Рішенням Городнянського районного
суду Чернігівської області від 16
червня 2014 року, позов задоволено
частково. Стягнуто з Городнянської
житлово-експлуатаційної дільниці на
користь ОСОБА_4 матеріальну допомогу на
оздоровлення за 2013 рік в розмірі одного
посадового окладу в сумі 2 540
грн, а в решті вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Городнянського
районного суду Чернігівської області
від 23 червня 2014 року, стягнуто з
Городнянської житлово-експлуатаційної
дільниці в дохід держави 243 грн 60 коп.
судового збору.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 17 липня
2014 року рішення місцевого суду в
частині стягнення на користь ОСОБА_4
матеріальної допомоги на оздоровлення
в сумі 2 540 грн та додаткове рішення
місцевого суду скасовано і ухвалено
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення
матеріальної допомоги на оздоровлення
відмовлено, а в решті рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення апеляційного суду скасувати та
залишити в силі рішення місцевого суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Скасовуючи рішення місцевого суду в
частині стягнення на користь ОСОБА_4
матеріальної допомоги на оздоровлення
та ухвалюючи нове рішення в цій частині
про відмову в позові, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що оскільки
позивач за виплатою матеріальної
допомоги не звертався, тому права на її
отримання не має.

Проте погодитися з таким висновком
апеляційного суду не можна.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 6 постанови № 13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» судам належить мати на
увазі, що відповідно до загальних
положень статей 1 і 2 Закону «Про оплату
праці» за своєю структурою заробітна
плата складається, в тому числі, із
заохочувальних та компенсаційних
виплат - винагороди за підсумками
роботи за рік, премії за спеціальними
системами і положеннями,
компенсаційних та інших грошових і
матеріальних виплат, які не
передбачені актами чинного
законодавства або які провадяться
понад установлені цими актами норми.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу, частина 1 якої
визначає, що при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

Частинами 2,3 ст. 97 КЗпП України
встановлено, що форми і системи оплати
праці, норми праці, розцінки, тарифні
сітки, ставки, схеми посадових окладів,
умови запровадження та розміри
надбавок, доплат, премій, винагород та
інших заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами, установами,
організаціями самостійно у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами.
Конкретні розміри тарифних ставок
(окладів) і відрядних розцінок
робітникам, посадових окладів
службовцям, а також надбавок, доплат,
премій і винагород встановлюються
власником або уповноваженим ним
органом з урахуванням вимог,
передбачених частиною другою цієї
статті.

Згідно із ч. 4 ст. 115 КЗпП України
заробітна плата працівникам за весь
час щорічної відпустки виплачується не
пізніше ніж за три дні до початку
відпустки.

За змістом ст. 7 Закону України «Про
колективні договори і угоди» у
колективному договорі встановлюються
взаємні зобов'язання сторін щодо
регулювання виробничих, трудових,
соціально-економічних відносин,
зокрема: встановлення гарантій,
компенсацій, пільг; забезпечення
житлово-побутового, культурного,
медичного обслуговування, організації
оздоровлення і відпочинку працівників.
Колективний договір може передбачати
додаткові порівняно з чинним
законодавством і угодами гарантії,
соціально-побутові пільги.

Статтею 9 Закону України «Про
колективні договори і угоди»
визначено, що положення колективного
договору поширюються на всіх
працівників підприємств незалежно від
того, чи є вони членами профспілки, і є
обов'язковими як для роботодавця, так і
для працівників підприємства.

Як вбачається з матеріалів справи, 11
травня 2011 року ОСОБА_4 був прийнятий на
посаду майстра Городнянської
житлово-експлуатаційної дільниці.

04 лютого 2013 року між роботодавцем в
особі начальника Городнянської
житлово-експлуатаційної дільниці та
профспілковим організатором укладено
колективний договір, що затверджений
загальними зборами колективу 04 лютого
2013 року та зареєстровано 05 березня 2013
року.

Пунктом 6.1. цього колективного договору
встановлено виплачувати працівникам
одноразову допомогу на оздоровлення в
розмірі одного посадового окладу при
наданні щорічної відпустки, які
пропрацювали на підприємстві більше 2-х
років та не мають порушень трудової
дисципліни.

Згідно з наказом Городнянської
житлово-експлуатаційної дільниці від 31
жовтня 2013 року, позивачу надано щорічну
відпустку.

Також встановлено, що одноразова
допомога на оздоровлення в розмірі
одного посадового окладу при наданні
ОСОБА_4 вищезазначеної щорічної
відповідачем не виплачувалася.

Підтвердження порушень трудової
дисципліни на момент надання позивачу
щорічної відпустки матеріали справи
також не містять.

30 квітня 2014 року ОСОБА_4 було звільнено
на підставі п. 1 ст. 36
КЗпП України.

Таким чином, місцевий суд, на виконання
вимог ст. 213 ЦПК України, встановивши, на
підставі доказів, яким надано належну
оцінку, ті факти, що позивач
пропрацював Городнянській
житлово-експлуатаційної дільниці
більше 2-х років, не мав порушень
трудової дисципліни, допомогу на
оздоровлення при наданні щорічної
відпустки у жовтні 2013 року не отримав
та її компенсації при звільненні
ОСОБА_4 відповідачем не виплачено,
дійшов правильного висновку про
часткове задоволення позову на
стягнення з Городнянської
житлово-експлуатаційної дільниці на
користь позивача належної йому, але не
виплаченої матеріальної допомоги на
оздоровлення за 2013 рік в розмірі одного
посадового окладу в сумі 2 540 грн.

Переглядаючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд, на
вищевказані положення вимог трудового
законодавства уваги не звернув та не
врахував того, що виплата матеріальної
допомоги на оздоровлення відноситься
до структури заробітної плати і така
соціально-трудова гарантія
передбачена у колективному договорі,
отже її нарахування роботодавцем в
разі надання його робітнику щорічної
відпустки є обов'язковим, а право
працівника Городнянської
житлово-експлуатаційної дільниці на її
отримання залежить лише від наявності
чи відсутності у нього необхідної
кількості відпрацьованих років на
підприємстві та порушення трудової
дисципліни і не залежить від факту
написання заяви працівником, яка може
бути лише способом оформлення порядку
надання одноразової допомога на
оздоровлення.

Таким чином, вказана виплата,
обов'язковість якої визначена
колективним договором, належить
працівникові Городнянської
житлово-експлуатаційної дільниці з
моменту реалізації ним права на
щорічну відпустку та за умови
відповідності особи робітника
критеріям, визначеним положенням
колективного договору і підлягає
виплаті йому при звільненні, в разі
неотримання при наданні щорічної
відпустки.

Згідно з вимогами ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 17 липня
2014 року скасувати, а рішення
Городнянського районного суду
Чернігівської області від 16 червня 2014
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко
В.І. Журавель Ю.Г. Іваненко