Справа №481/426/14-ц 11.09.2014 11.09.2014 11.09.2014
Провадження №22-ц/784/2473/14 Суддя по 1
інстанції - Васильченко Н.О.
Доповідач апеляційного суду - Шолох
Рішення

Іменем України

11 вересня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.

суддів - Данилової О.О., Коломієць
В.В.,

при секретарі судового засідання -
Кудрі В.М.,

за участю:

- прокурора Савченко І.А.,

- позивачки ОСОБА_2 та її представника -
ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Новобузького районного
суду Миколаївської області від 23
липня 2014 року у справі за

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: орган
опіки та піклування Новобузької
районної державної адміністрації
Миколаївської області, про відібрання
малолітньої дитини та визначення її
місця проживання з матір'ю,

та
зустрічним позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: орган
опіки та піклування Новобузької
районної державної адміністрації
Миколаївської області, про визначення
місця проживання дітей з батьком,

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_2
звернулася з позовом до ОСОБА_4 про
відібрання малолітнього сина та
визначення його місця проживання з
нею.

Позивачка зазначала, що з 29
березня 2009 року перебуває у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
Вони мають двох малолітніх дітей:
доньку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, а сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказувала, що після припинення
сімейних стосунків з відповідачем у
січні 2014 року вона переїхала
з дітьми до своїх батьків в с. веселий
Поділ. За усною домовленістю з
відповідачем вони вирішили, що діти
будуть проживати з нею, і вона жодним
чином не перешкоджала його
спілкуванню з дітьми.

3 лютого 2014 року відповідач за її
згодою у черговий раз забрав дітей до
своїх батьків у гості, пообіцявши
привезти їх до неї ввечері цього ж
дня. Проте відповідач повернув лише
доньку та заявив, що син буде
проживати з ним.

Позивачка вказувала, що
незважаючи на те, що орган опіки і
піклування 26 лютого 2014 року
визначив місце проживання дітей з нею
у с. Веселий Поділ, де створені
необхідні умови для їх проживання та
виховання, відповідач безпідставно
утримує сина та перешкоджає їх
спілкуванню.

Посилаючись на те, що така поведінка
відповідача шкодить інтересам
малолітнього сина, позивачка просила
визначити місце проживання сина з нею у
с. Веселий Поділ та відібрати його у
відповідача.

У квітні 2014 року відповідач
звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_2 про визначення
місця проживання двох малолітніх
дітей з ним.

В обгрунтування свого позову вказував,
що позивачка не має заробітку та
доходу, а тому не взмозі утримувати
дітей, він працює водієм, проживає в
будинку своїх батьків, де вони
забезпечені кращими умовами для
проживання та виховання.

До того ж, на його думку, за станом
свого психічного здоров'я позивачка
не може забезпечити належні умови
для виховання дітей.

Посилаючись на викладені обставини,
просив визначити місце проживання
дітей з ним.

Рішенням Новобузького районного суду
Миколаївської області від 23 липня 2014
року позов ОСОБА_2 задоволено.
Постановлено негайно відібрати
малолітню дитину - сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, у ОСОБА_4 та визначено
місце його проживання з матір'ю - ОСОБА_2

Відмовлено у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4 про визначення місця
проживання дітей з ним. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.
Допущено негайне виконання рішення
суду в частині відібрання дитини і
повернення її тому, з ким вона
проживала.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду, просив
його скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити позивачці у задоволенні її
позову та задовольнити його
зустрічний позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які брали участь у справі, думку
прокурора про доцільність залишення
обох дітей з матір'ю за місцем її
проживання, перевіривши законність і
обгрунтованість рішення районного
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Як мати, так і батько мають рівні
права та обов'язки щодо дитини, зокрема
право на її виховання, незалежно від
того проживають вони з дитиною чи ні
(ч.1 ст. 141 СК України).

Згідно ст. 157 СК питання виховання
дитини вирішуються батьками спільно.
Той із батьків, хто проживає окремо від
дитини, зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею, а проживаючий з
дитиною батько не має права
перешкоджати їх спілкуванню.

Відповідно до ст. 160 СК місце проживання
дитини, яка не досягла десяти років
визначається за згодою батьків. Місце
проживання дитини, яка досягла десяти
років (й до 14 років), визначається за
спільною згодою батьків та самої
дитини.

Відповідно до ст. 161 СК, якщо мати або
батько, які проживають окремо, не
дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки і піклування або судом.

Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини (ст. 155 СК України).

Декларація прав дитини, проголошена
Генеральною Асамблеєю Організації
Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року,
містить принцип, згідно з яким
малолітня дитина може бути розлучена
зі своєю матір'ю лише за наявності
виняткових обставин.

При вирішенні спору щодо місця
проживання дитини суд бере до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особисту
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Як встановлено судом та
вбачається із матеріалів справи,
позивачка та відповідач знаходяться у
зареєстрованому шлюбі з 29 березня 2004
року. Вони мають двох малолітніх дітей:
доньку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, а сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Сім'я
проживала у с. Софіївка Новобузького
району у будинку батьків відповідача.
На час вирішення цього спору судом
першої інстанції позивачка звернулася
до суду з позовом про розірвання шлюбу,
посилаючись на застосування
відповідачем психологічного та
фізичного насилля.

З січня 2014 року після припинення
сімейних стосунків, діти проживали з
матір'ю за місцем проживання її
батьків у с. Веселий Поділ Софіївської
сільської ради Новобузького району.

Мати не чинила перешкод у спілкуванню
дітей з батьком.

3 лютого 2014 року відповідач, без згоди
матері, забрав чотирирічного сина
ОСОБА_6, вважаючи, що за місцем його
проживання дитині будуть забезпечені
кращі умови. 8 лютого 2014 року позивачка
звернулася до органів внутрішніх справ
з приводу повернення дитини, а 11
лютого 2014 року до органу опіки та
піклування Новобузької районної
державної адміністрації про
визначення місця проживання дітей з
нею.

Згідно висновку органу опіки та
піклування Новобузької
райдержадміністрації, від 26 лютого 2014
року за місцем проживання обох батьків
створені належні житлово -побутові
умови для проживання дітей. Однак,
виходячи із інтересів малолітніх
дітей, вважає доцільним визначити
місце їх проживання разом з матір'ю у
с. Веселий Поділ (а.с. 8). До того ж,
визначено порядок спілкування дітей
з батьком (щосуботи з 11 год. до 11 год.
неділі). При цьому рекомендовано
враховувати стан здоров'я дітей та їх
бажання спілкуватися з ним без матері
та їхати до нього в с. Софіївку (а.с.7).

Висновок органу опіки та піклування
представник підтримала в суді першої
інстанції, а також пояснила, що
відповідач перешкоджає спілкуванню
сина з матір'ю, яка неодноразово
намагалася за участі їх представників
побачитися із сином.

Зазначене також підтверджується Актом
від 4 березня 2014 року (а.с. 27).

Судом також встановлено, що батько
безпідставно роз'єднав дітей, з власних
міркувань не допускає спілкування сина
ОСОБА_6 з матір'ю на шкоду інтересам
дитини, оскільки сам факт розлучення
дитини з матір'ю є психотравмуючим
фактором.

Таким чином, суд першої інстанції
повно, всебічно дослідив обставини
спору, дав належну оцінку доказам по
справі, та прийшов до вірного висновку
про доцільність проживання малолітніх
дітей з матір'ю, виходячи із інтересів
дітей. За місцем її проживання дітям
створені необхідні умови для
фізичного, розумового та морально
-психологічного розвитку.

Доводи відповідача в апеляційній
скарзі відносно того, що він може
забезпечити кращі умови для проживання
дітей, правильності висновку суду
першої інстанції не спростовують.
Рішення суду не позбавляє його права
проявляти турботу та любов до дітей
незалежно від того з ким із батьків
вони проживають.

Крім того, суд належно перевірив
доводи відповідача про те, що позивачка
не може виховувати дітей, оскільки у 2013
році пройшла лікування у
Миколаївській обласній психіатричній
лікарні № 1 з приводу гострого
психічного розладу. А тому прийшов до
вірного висновку про те, що стан її
здоров'я не впливає на виховання та
відношення до дітей. Допитана в
якості спеціаліста в судовому
засіданні лікар -психіатр ОСОБА_7,
пояснила, що хвороба позивачки раптово
виникла внаслідок перенесеного
гострого стресу або надмірного
хвилювання, після лікування будь-які
психічні розлади у неї відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що суд не вислухав думку дітей, є
безпідставними. Представник органу
опіки та піклування Буфалова Т.Я.
пояснила, що неодноразово зустрічалася
із малолітньою Наталією, якій
виповнилося 9 років, вона бажає
проживати з матір'ю та братиком в с.
Веселий Поділ у бабусі, боїться що її
віддадуть батьку, який часто ображав та
виганяв маму. Допит малолітнього
ОСОБА_6, якому виповнилося лише 4 роки,
суд вважав недоцільним.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції передчасно
застосував відносно відповідача
правові санкції, передбачені ст. 162 СК
України, щодо негайного відібрання
сина ОСОБА_6 від батька та повернення
його матері. При цьому не врахував того
факту, що вперше спір щодо місця
проживання дитини вирішений саме цим
судовим рішенням.

За змістом ч. 1 ст. 162 СК України, якщо
один з батьків або інша особа
самочинно, без згоди другого з батьків
чи інших осіб, з якими на підставі
закону або рішення суду проживала
малолітня дитина, змінить її місце
проживання, у тому числі способом
викрадення, суд за позовом
заінтересованої особи має право
негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її
тому, з ким вона проживала.

Крім того, в резолютивній частині
рішення суд помилково не зазначив
місце проживання матері, з якою
проживатимуть діти.

З урахуванням викладеного, рішення
районного суду в частині вирішення
первісного позову ОСОБА_2 слід змінити
на підставі п. 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Новобузького районного суду
Миколаївської області від 23 липня
2014 року змінити в частині вирішення
позовних вимог ОСОБА_2, виклавши
резолютивну частину рішення в цій
частині в наступній редакції.

Визначити місце проживання
малолітнього ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з його матір'ю
ОСОБА_2 у с. Веселий Поділ
Новобузького району Миколаївської
області.

Передати малолітнього ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, від батька ОСОБА_4 до його
матері ОСОБА_2 за її місцем проживання
у АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
і з цього часу може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: