НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

15 вересня 2014 рокуСправа № 322/577/14-ц

Новомиколаївський районний суд
Запорізької області у складі:

головуючого судді Гасанбекова С.С.,

при секретарі судового засідання
Гавриш О.А.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: ОСОБА_2

про: стягнення боргу.

15 серпня 2014 року до
Новомиколаївського районного суду
Запорізької області надійшов
вищезазначений цивільний позов, в
якому позивач просить суд стягнути з
ОСОБА_2 на його користь борг з
урахуванням встановленого індексу
інфляції в сумі 6 501,31 грн., 3% річних від
неповернутої суми за 335 днів у розмірі
161,07 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив наступне.

13.03.2013 ОСОБА_2 звернулась до позивача з
проханням надати їй гроші в сумі 5 850,00
грн., за усною домовленістю терміном до
30 серпня 2013 року. Позивач передав
відповідачу вказану суму, а зазначений
договір позики був оформлений
розпискою, написаною відповідачем.

У зазначений термін відповідач борг
позивачу не повернув та у подальшому
відповідач від виконання взятих на
себе боргових зобов'язань ухилився.

Навівши в позовній заяві відповідні
розрахунки, позивач зазначив, що
загальний розмір заборгованості
відповідача становить 6662,38 грн., з яких
розмір основного боргу - 5850,00 грн.,
розмір інфляційних збитків - 651,31 грн.,
розмір 3% річних - 161,07 грн.

Виходячи з наведеного, посилаючись на
норми ст.ст. 526, 545, 610, 625, 1046, 1047 ЦК України
позивач просив задовольнити його
вимоги та підтримав їх у судовому
засіданні.

Відповідач письмових заперечень проти
позову не надав, у судовому засіданні
позову не визнав та пояснив, що раніше
працював продавцем в магазині
позивача, а вищезазначена розписка
була написана у зв'язку з виявленою
недостачею. Також відповідач зазначив,
що частково повернув позивачу суму
боргу за розпискою, проте доказів на
підтвердження цих обставин відповідач
суду не надав.

У судовому засіданні 15.09.2014 судом було
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Суд, розглянувши матеріали та
з'ясувавши обставини цивільної справи,
заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, та дослідивши наявні в
справі докази в їх сукупності,

встановив:

13 березня 2013 року ОСОБА_2 отримала від
ОСОБА_1 гроші в сумі 5850,00 грн., які
зобов'язалась повернути до 30 серпня 2013
року, що підтверджується борговою
розпискою від 13.03.2013.

У судовому засіданні ОСОБА_2
визнала те, що вона власноручно
написала зазначену розписку, проте
заперечила факт отримання нею грошових
коштів.

Вирішуючи питання про наявність
підстав для задоволення позову, суд
виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Таким чином, наявна у матеріалах справи
боргова розписка ОСОБА_2 є належним
доказом отримання нею у борг за
договором позики грошей в сумі 5850,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Наведений у позовній заяві
розрахунок суми інфляційних втрат у
розмірі 651,31 грн. є обґрунтованим, а
відповідач у судовому засіданні не
заперечив проти зазначеного
розрахунку. Разом з цим, при здійсненні
розрахунку 3% річних позивачем допущено
арифметичну помилку, а саме 0,48 грн.
(розмір процентів за 1 день
користування позикою) х 335 днів = 160,80
грн. (позивачем вказано 161,07 грн.).

Стосовно заперечень відповідача проти
позову суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Відповідач не надав суду
будь-яких доказів, внаслідок чого суд
визнає його заперечення
необґрунтованими.

З огляду на викладене, суд визнає
позов таким, що підлягає частковому
задоволенню в сумі 6662,11, з яких 5850,00 грн.
- основний борг; 160,80 грн. - три проценти
річних; 651,31 грн. - інфляційні втрати.

Відповідно до частини першої
статті 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

До позовної заяви додано
квитанцію № 5209 від 13.08.2014, якою
підтверджується сплата позивачем
судового збору у розмірі 243,60 грн., отже
відповідна сума судових витрат
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача.

Враховуючи вищезазначене та керуючись
ст.ст. 88, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294, 296 ЦПК
України, суд

вирішив:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу - задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 суму боргу за договором позики
(розпискою) від 13 березня 2013 року в
розмірі 6662,11 грн. (шість тисяч шістсот
шістдесят дві гривні 11 коп.), а саме 5850,00
грн. - основний борг; 160,80 грн. - три
проценти річних; 651,31 грн. - інфляційні
втрати.

3. В задоволенні решти вимог -
відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243,60 грн.
(двісті сорок три гривні 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Запорізької області через
Новомиколаївський районний суд
Запорізької області.

Суддя С.С.
Гасанбеков