Справа № 369/1171/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

18.08.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області у
складі:

головуючого судді Дубас Т.В.

за участю секретаря Дідура М.О.,Сокиран
І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Інформаційний центр»
Міністерства юстиції України про
визнання наказу про звільнення
незаконним, про зміну підстав
звільнення, про зміну дати звільнення,
про стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В II В:

7 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Державного
підприємства «Інформаційний центр»
Міністерства юстиції України про
визнання наказу про звільнення
незаконним, про зміну підстав
звільнення, про зміну дати звільнення,
про стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги мотивує наступним.

27 вересня 2012 року між ним та державним
підприємством «Інформаційний центр»
Міністерства юстиції України був
укладений безстроковий трудовий
договір, за яким він обіймав посаду
провідного інженера відділу з розвитку
підприємства.

З 23 вересня 2013 року по 27 вересня 2013 року
він перебував на лікарняному, про що
мені виданий листок непрацездатності.
29 вересня цього року перебуваючи на
відпочинку, він змушений був
звернутися за терміновою медичною
допомогою, в результаті чого йому було
рекомендовано пройти стаціонарне
лікування за місцем проживання, про що
є довідка медичного закладу. Про ці
події ним було повідомлено відділ
кадрів Відповідача та надані
підтверджуючі документи (оригінал
лікарняного листка та копію довідки
про тимчасову непрацездатність
надіслано на адресу Відповідача 19.10.2013).

4 жовтня 2013 року ним була подана заява
про розірвання з 8 жовтня 2013 року
трудового договору за власним бажанням
на підставі п. 3 ст. 38 Кодексу законів
про працю України у зв'язку з
порушенням Відповідачем умов
трудового договору, зокрема невиплати
йому заробітної плати, що є порушенням
трудового законодавства України. 7
жовтня 2013 року вона була зареєстрована
Відповідачем за №13337 та накладено
резолюцію «До наказу», що свідчить про
розгляд його заяви керівником
підприємства та прийняття за нею
відповідного рішення про звільнення.

Проте, фактично Відповідачем було
проігноровано положення пункту 3
статті 38 КЗпП в частині розірвання
трудового договору з його власної
ініціативи в день, визначений у заяві
про звільнення. Не було видано наказу
про його звільнення, не проведено
розрахунку та не видано трудової
книжки.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України
«Про оплату праці» та ч. 1 ст. 115 КЗпП
України, заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

Отже, невиплата заробітної плати
протягом семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата,
є порушенням моїх прав як працівника.
Згідно листа Мінпраці України від
09.12.2010 р. №912/13/155-10, першою половиною
місяця вважається 15 календарних днів.
Отже, заробітна плата за першу половину
місяця (15 календарних днів) має
виплачуватись в період з 16 по 22 число, а
за другу - з 1 по 7 число.

Відповідно до Закону України «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо строків виплати
заробітної плати» від 23.09.2010 №2559-УІ
терміни виплати заробітної плати
встановлюються підприємствами
самостійно, зокрема в колективному
договорі.

Умовами колективного договору,
укладеного між Адміністрацією
Держінформ'юсту та радою трудового
колективу на 2012-2015 роки, чітко
встановлено, що «заробітна плата на
підприємстві виплачується двічі на
місяць, а саме 5 та 20 числа кожного
місяця, а у разі коли день виплати
заробітної плати є вихідним днем -
заробітна плата виплачується в
останній робочий день перед вихідним.»
(пункт 3.8).

Як вбачається із виписки з мого
карткового рахунку, заробітна плата
була виплачена 9.10.2013, чим
підтверджується факт порушення
Відповідачем умов колективного
договору, діючого на Підприємстві, та
законодавства про працю.

Відповідно, спираючись на правову
позицію, висловлену Верховним судом
України в постанові від 22 травня 2013
року №6-34цс13, для визначення правової
підстави розірвання трудового
договору на підставі частини третьої
статті 38 КЗпП України значення має сам
лише факт порушення законодавства про
працю, що спонукав працівника
припинити трудові відносини з
відповідачем, а не поважність чи
неповажність причин такого порушення
та його істотність. Істотність
характеру порушень роботодавцем умов
трудового законодавства та їх
поважність не можуть бути підставою
для відмови працівнику у звільненні за
частиною третьою статті 38 КЗпП України,
оскільки такі критерії цією нормою не
передбачені.

Таким чином, ігнорування Відповідачем
його заяви є протиправним, адже причина
звільнення є поважною, тому Відповідач
не мав права затримувати його у будь -
який спосіб і повинен звільнити у той
день, про який було зазначено у заяві
про звільнення, тобто 8 жовтня 2013 року.

Враховуючи те, що Відповідачем був
проігнорований факт подачі ним заяви
про звільнення, незаконно видано наказ
про звільнення, а також внесено
неправильний запис до трудової книжки
на підставі зазначеного наказу, у нього
була відсутня можливість влаштуватися
на роботу протягом всього цього строку
до моменту подачі заяви до суду і,
фактично, не буде такої можливості до
внесення змін до трудової книжки на
підставі рішення суду у випадку
задоволення позову. У зв'язку з цим
вимагатиме стягнення з Відповідача
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з 08 жовтня 2013 року по дату
винесення рішення судом у разі
задоволення позову.

Наводить розрахунок суми по дату
подачі позову - 07 лютого 2014 року.

Розрахунок середнього заробітку за час
вимушеного прогулу здійснюємо на
підставі Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року № 100 (далі -
Порядок). Так, згідно з абз. З п. 2 Порядку
у всіх інших випадках [тобто, і в нашому
випадку також] збереження середньої
заробітної плати і середньомісячна
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за останні 2 календарні місяці
роботи, що передують події, з якою
пов'язана відповідна виплата.
Останніми двома календарними місяцями,
що передували звільненню (якщо вважати
таким, що відбулось, звільнення за
власним бажанням) 08 жовтня 2013 року є
серпень та вересень.

Згідно з даними виписки з карткового
рахунку розмір заробітної плати
становить:

1. за серпень 4 639,85 гривень (чотири
тисячі шістсот тридцять дев'ять
гривень 85 копійок); заробітна плата

2. за вересень - 6 880,26 гривень (шість
тисяч вісімсот вісімдесят гривень 26
копійок).

Згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат
у всіх випадках збереження середньої
заробітної плати провадиться виходячи
з розміру середньоденної (годинної)
заробітної плати. Абз. 1 п. 8 Порядку
передбачено, що середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин).

Кількість робочих днів за серпень
вересень - 42 дні.

Отже середньоденна заробітна плата
становить: (4 639,85 + 6 880,26)/42 = 274,29 гривень
(двісті сімдесят чотири гривні 29
копійок).

Тим же абз. 1 п. 8 Порядку передбачено, що
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин.

Кількість робочих днів, що минули з
моменту звільнення 08 жовтня 2013 року по
20 січня 2014 року - 86 днів:

жовтень 2013 (з 08 жовтня) - 17 робочих днів;

листопад - 21 робочий день;

грудень - 22 робочі дні;

січень - 21 робочих днів.

лютий (до 07.02.14 включно) - 5

Таким чином розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу (по
дату подачі позову) становитиме: 274,29
гривень*70 днів = 23 588,94 (двадцять три
тисячі п'ятсот вісімдесят вісім гривні
94 коп.).

Звертає увагу, що він не є матеріально
відповідальною особою та не має жодних
матеріальних або фінансових
зобов'язань перед Відповідачем, тому
будь-які законні підстави для затримки
розгляду та задоволення моєї заяви з
боку Відповідача були відсутні. Вважає
трудовий договір, укладений з
Відповідачем на невизначений строк,
фактично розірваним з 8 жовтня 2013 року з
підстав, передбачених п. З ст. 38 КЗпП.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Трудову книжку та наказ, як було
зазначено вище, Позивач отримав 14 січня
2014 року, а тому строки для звернення до
суду із заявою не є пропущеними.

Позивач в позовній заяві, отриманій
судом 07.07.2014 року, на підставі п. 3 ст. 38,
ст.ст. 47, 116-117, 221, 231, ч. 1 ст. 233, ст. 235
Кодексу законів про працю просив суд:

1. Визнати незаконним наказ
Державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України про звільнення ОСОБА_1
від 05 грудня 2013 року.

2. Визнати формулювання причини
звільнення ОСОБА_1 за записом № 10 в
трудовій книжці неправильним; змінити
його на формулювання «Звільнений за
власним бажанням» (п. 3 ст. 38 КЗпП).

3. Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з
05 грудня 2013 року на 08 жовтня 2013 року.

4. Стягнути з державного
підприємства «Інформаційний центр»
Міністерства юстиції України на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 08 жовтня 2013
року по дату винесення рішення судом,
але не менше 23 588,94 грн.

В заяві про уточнення розміру позовних
вимог від 18 серпня 2014 року позивач
просив суд:

1.Визнати незаконним наказ Державного
підприємства «Інформаційний центр»
Міністерства юстиції України про
звільнення ОСОБА_1 від 05 грудня 2013 року.

2.Визнати формулювання причини
звільнення ОСОБА_1 за записом № 10 в
трудовій книжці неправильним; змінити
його на формулювання «Звільнений за
власним бажанням» (п. З ст. 38 КЗпП).

3.Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з 05
грудня 2013 року на 08 жовтня 2013 року.

4.Стягнути з державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 08 жовтня 2013 року по дату
винесення рішення судом 59 853,00 грн.

Відповідач проти позову заперечує.

Відповідно до ст. 128 Цивільного
процесуального кодексу України
Відповідач може заперечувати проти
позову, посилаючись на незаконність
вимог позивача, їх необґрунтованість,
відсутність у позивача права на
звернення до суду або наявність
перешкод для відкриття Провадження у
справі. Заперечення проти позову
можуть стосуватися всіх заявлених
вимог чи їх певної частини або обсягу.

Державне підприємство «Інформаційний
центр» Міністерства юстиції України
заперечує проти усіх позовних вимог,
заявлених Позивачем, вважає звільнення
Позивача законним, а поданий позов
таким, що не підлягає задоволенню, з
огляду на його необґрунтованість та
наявність перешкод для відкриття
провадження у справі.

27.09.2012 року ОСОБА_1 був прийнятий на
роботу на посаду провідного інженера
Відділу з питань розвитку Державного
підприємства «Інформаційний центр»
Міністерства юстиції України, що
підтверджується Наказом № 125-К про
прийняття на роботу.

05.12.2012 року Позивач був звільнений
на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - за
прогул, що підтверджується Наказом №
317-К про припинення трудового договору..

06.12.2013 року Позивачу було направлено
лист № 01-21/4922 з проханням з'явитися до
Підприємства для отримання трудової
книжки відповідно до п. 4.2 Інструкції
про порядок ведення трудових книжок
працівників.

Проте, Позивач не з'явився на
Підприємство ані для ознайомлення його
із наказом про звільнення, ані для
отримання трудової книжки. У відповідь
на вищевказаний лист. Позивач надіслав
листа, датованого 16.12.2013 року (Вх. № 17674
від 24.12.2013 року), у якому просив
надіслати трудову книжку та копію
наказу про звільнення з роботи за
адресою: вул. Адмірала Ушакова, 15, місто
Київ, поштовий індекс 03083.

З огляду на прохання Позивача,
Підприємством було надіслано
документи на адресу, вказану вище, що
також не заперечується Позивачем.
Трудова книжка та копія наказу про
звільнення з роботи була отримана
27.12.2013 року, що підтверджується
повідомленням про вручення. Факт
отримання даних документів 27.12.2013 року
також не заперечується Позивачем.

Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про
працю України (далі КЗпП) працівник
може звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайрнного суду в тримісячний
строк з дня. коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, ау справах про звільнення -
в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Трудова книжка та копія наказу була
отримана 27.12.2013 року, то строк звернення
до суду встановлений ст. 233 КЗпП України
сплив 28.01.2013 року. Як вбачається із
позовної заяви, остання була подана
07.02.2014 року, тобто з пропуском звернення
до суду. При подачі порву, Позивач не
заявив клопотання про поновлення
пропущених строків, а також не
обгрунтував та не вказував на
наявність поважних причин пропуску
строку звернення до суду. 3; огляду на
це, заявлений позов не підлягає
задоволенню, оскільки у Позивача була
можливість звернутися до суду у
встановленому законом порядку та у
встановлені законом строки, що не було
ним зроблено.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів» встановлені статтями
228, 223 КЗпП строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. Передбачений ст.233 КЗпП
місячний строк поширюється на всі
випадки звільнення незалежно від
підстав припинення трудового договору.

Вважає законним звільнення Позивача на
підставі п. 4 ст. 40 КЗіїП України з
огляду на наступне.

Позивач у справі - ОСОБА_1 перебуває v
родинних відносинах з колишнім
керівником Підприємства ОСОБА_3, який
був керівником Підприємства на момент
прийняття. Позивача на роботу.
Вищевказане підтверджується Довідкою
начальника відділу кадрів Подолинного
О.М. від 15.10.2013 року. З моменту прийняття
на роботу Позивача, останній фактично
не виконував свої трудові функції та не
з'являвся, на робоче місце. Вищевказане
підтверджується Доповідною запискою
інженера 1-ї категорії відділу з питань
розвитку підприємства Шпетної Т.Б. від
09.10.2013 року, в якій остання повідомляє
Т.в.о. Генерального директора Богданова
Л.В. про те. що за період обіймання нею
посади з 05.07.2004 року вона не володіла
інформацією про наявність у відділі
співробітника, оскільки Позивач
жодного разу в кабінеті не з'являвся,
жоден із начальників відділу не
володів інформацією стосовно такого
працівника, а робочого місця Позивач не
мав.

Аналогічні дані також містяться і у
Доповідній записні начальника відділу
з питань розвитку підприємства
Чмихової Г.М., в якій вказано, що за час
перебування її на посаді начальника з
питань розвитку підприємства ОСОБА_1 у
відділі з питань розвитку підприємства
не з'являвся, а робочого місця не мав,
про наявність такого працівника її
також повідомлено не було.

Проте, у зв'язку із зміною Генерального
директора, що відбулось 23.09.2013 року, що
підтверджується Наказом Міністра
юстиції України № 1233/к від 23.09.2013 року
«Про покладення виконання обов'язків
генерального директора державного
підприємства «Інформаційний центр»
Міністерства юстиції України на
Богданова ЛлЗ.» на Підприємстві було
розпочато проведення перевірок, як
внутрішніх, так і контролюючими
органами, за результатами яких було
виявлено суттєві недоліки та істотні
порушення законодавства у роботі
Підприємства.

В той же час. 23.09.2013 року Позивач на
роботу не з'явився, оскільки як пізніше
було виявлено, він перебував на
лікарняному, про що Підприємству було
повідомлено шляхом надання
лікарняного листа.

29.09.2013 року Позивач зазначає, що був
змушений звернутися за медичною
допомогою, та перебував на лікуванні.

Спілкування з Позивачем Підприємства
здійснювалось виключно в письмовій
формі. На Підприємство Позивач не
з'являвся, про причини своєї
відсутності повідомляв письмово та
несвоєчасно.

З Правилами внутрішнього трудового
розпорядку для працівників
Підприємства, в тому числі в частині
положень щодо робочого часу Позивач
був ознайомлений, про що свідчить його
підпис, що підтверджується Списком
працівників Підприємства,
ознайомлених з колективним договором
між Адміністрацією і Радою трудового
колективу та Правилами внутрішнього
трудового розпорядку, копія якого
додається.

Про відсутність ОСОБА_1 також були
складені відповідні акти.

Правова підстава звільнення, вказана
Позивачем п. 3 ст. 38 КЗпП України не
могла бути застосована Відповідачем з
огляду на наступне.

У вказаному позові Позивач посилається
на те. що він мас право на звільнення на
підставі п. З ст. 38 КЗпП України та
просить суд змінити формулювання
звільнення на даний пункт, як такий, що
обраний ним як причина звільнення.
Проте, для такої зміни формулювання
немає жодних правових підстав,
оскільки як вказує сам Позивач у своїй
позовній заяві, заява про звільнення
була датована 04.10.2013 року. Проте, як
зазначає сам Позивач, невиплата
заробітної плати сталася після
написання та подання заяви про
звільнення. Таким чином, на момент
подання заяви про звільнення трудові
права Позивача порушені не були. А отже,
були відсутні правові підстави для
звільнення на підставі, вказаній
Позивачем.

Заробітна плата та інші виплати, які
належали до, виплати Позивачу, були
виплачені йому у день його звільнення,
а саме - 05.12.2013 року, що підтверджується
Розрахунковим листком та Відомістю
розподілення заробітної плати
Підприємства.

Позивачем також було заявлено Вимогу
щодо стягнення з Підприємства
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу у розмірі 23 588.94 гри.

Вважає, що така вимога не підлягає
також задоволенню, оскільки вона не
базується на нормах права та є
необгрунтованою з огляду на таке.

Відповідно до п.п. З, 4 ст. 235 КЗпП
України, середній заробіток за час
вимушеного прогулу може бути стягнений
у наступних випадках - у разі затримки
видачі трудової книжки з вини власника
або уповноваженого ним органу та якщо
неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір.

Жодна із цих підстав не може бути
застосована у даному випадку.

По-перше. Підприємством не було
затримано одержання Відповідачем його
трудової книжки, оскільки остання та
копія наказу про звільнення були
надіслані Позивачу відповідно до його
прохання одразу після отримання листа
з таким проханням.

Зокрема, Підприємством було надіслано
листа № 01-21/4922 від 06.12.2013 року про
необхідність отримання трудової
книжки Позивачем. У відповідь на цей
лист Позивач надіслав лист (Вх. № 17674
від 24.12.2013 року), в якому він просив
надіслати йому трудову книжку на
адресу: вул. Адмірала Ушакова, 15. місто
Київ, поштовий індекс 03083. В той же день
-24.12.2013 року Підприємством було
надіслано Позивачу його трудову книжку
з копією наказу про його звільнення, що
підтверджується доданою копією
повідомлення про вручення поштового
повідомлення.

Зокрема, що стосується іншої підстави -
якщо неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, варто зазначити
наступне.

Позивач зазначає, що неправильне
формулювання причини звільнення
перешкоджало йому знайти роботу. Проте,
як вбачається"' із вищевикладеного. для
застосування даної норми необхідна
наявність двох істотних умов: 1.
неправильне формулювання причини
звільнення; 2. таке неправильне
формулювання звільнення перешкоджало
працевлаштуванню працівника.

Отже, конструкція правової норми
передбачає наявність у сукупності
таких обставин як встановлення судом
факту неправильного формулювання
причин звільнення, неможливість
працевлаштуватися Позивачем на нову
роботу, та наслідково-причинний
зв'язок, яким має бути встановлено, що
таке неправильне формулювання
призвело до неможливості
працевлаштування. |

Проте, жодна із цих обставин не
доведена Позивачем відповідно до
приписів ст. 60 ЦПК України, відповідно
до якої кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

З огляду на вищевикладене, позовна
вимога щодо стягнення суми, яку Позивач
вказує як середній заробіток за час
вимушеного прогулу не підлягає
задоволенню.

Отримання Позивачем документів
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення, копія
якого була надана суду.

З даного повідомлення про вручення
вбачається, що поштове відправлення
було вручене особисто гр. ОСОБА_1 27.12.2013
року.

Правила надання послуг поштового
зв'язку, затверджені постановою
Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р.
№ 270 визначають порядок надання послуг
поштового зв'язку, права та обов'язки
операторів поштового зв'язку і
користувачів послуг поштового зв'язку
та регулюють відносини між ними.

Відповідно до абз. 17 ч. 2 Правил,
повідомлення про вручення поштового
відправлення, поштового переказу -
повідомлення, яким оператор поштового
зв'язку доводить до відома відправника
чи уповноваженої ним особи інформацію
про дату вручення реєстрованого
поштового відправлення, виплати коштів
за поштовим переказом та прізвище
одержувача.

Частина 89 Правил, що встановлює правила
щодо доставки та вручення поштових
відправлень, вказує, що реєстровані
поштові відправлення вручаються, кошти
за поштовими переказами виплачуються
одержувачам за умови пред'явлення ними
документа, що посвідчує особу, -
паспорта громадянина України, паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон, військового квитка для
військовослужбовця строкової служби,
посвідчення народного депутата
України, документа, що замінює паспорт,
паспорта іноземного громадянина з
візою або посвідки на постійне чи
тимчасове проживання на території
України іноземного громадянина,
виданої органами внутрішніх справ.

Відповідно до ч. 90 Правил, адресат може
уповноважити іншу особу на одержання
адресованого йому поштового
відправлення, коштів за поштовим
переказом за довіреністю, що
оформляється в установленому
законодавством порядку.

Таким чином, рекомендовані листи з
повідомленням про вручення вручаються
працівниками оператора поштового
зв'язку особисто одержувачу поштового
відправлення або його представнику за
довіреністю, що повинна бути оформлена
у встановленому законом порядку.

Проте, як вбачається із повідомлення
про вручення, що міститься в матеріалах
справи та підтверджує факт отримання
поштового відправлення, що останнє є
вручене особисто гр. ОСОБА_1, а зважаючи
на те, що відповідно до вищевказаної ч.
89 Правил працівник оператора поштового
зв'язку зобов'язаний встановити особу,
якій вручається реєстроване поштове
відправлення, таке поштове
відправлення було отримане особисто
Позивачем, що підтверджується
відміткою на повідомленні про
вручення.

У випадку отримання братом Позивача,
таке отримання поштового відправлення
було б можливим у випадку лише за
наявності довіреності на отримання
такого поштового відправлення. Окрім
того, таке отримання уповноваженою
особою було б відмічене, що воно
отримане за довіреністю. З огляду на
вищевикладене, твердження про те, що
копію наказу про звільнення та трудову
книжку було отримано братом Позивача -
є неправдивим.

Позивачем було самостійно визначено
адресу, на яку слід надіслати дані
документи у листі (Вх. № 17674 від 24.12.2013
року), копія якого була додана до
Заперечень проти позову від 28.02.2014 року,
а отже посилатися на те, що Позивач не
міг знати про те, що на дану адресу
надійдуть документи є безпідставно та
необгрунтовано.

Позивач у своїй заяві посилається як на
підставу свого позову на ст. 235 Кодексу
законів про працю України.

Відповідно до абз. 1 ст. 235 КЗпП вказує,
що «у разі звільнення без законної
підстави або незаконного переведення
на іншу роботу, працівник повинен бути
поновлений...». З огляду на
вищевикладене, незаконність
звільнення працівника є звільненням
його без законної підстави.

Вважає, що у державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України були законні підстави
для звільнення Позивача на підставі п. 4
ст. 40 КЗпП України - за прогул, також
відсутні правові підстави для
звільнення ОСОБА_1 на підставі п. З ст. 38
КЗпП, з огляду також на таке.

У своїй заяві Позивач зазначає, що
приводом для подання заяви про
звільнення стало те, що Підприємством
було порушено трудове законодавство
шляхом невиконання умов трудового
договору в частині невиплати вчасно
заробітної плати.

Подана заяви про звільнення була
датована 04.10.2013 року. Відповідно до умов
Колективного договору, що діяли на
момент написання даної заяви,
заробітна плата виплачувалась 05 та 20
числа кожного місяця.

З огляду на те, що відповідно до
приписів п. З ст. 38 КЗпП для звільнення
за даною статтею, повинні існувати
обставини, що призвели до прийняття
працівником рішення про звільнення.
Проте, станом на 04.10.2013 року, підстав для
звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП не існувало.

Щодо невчасної виплати заробітної
плати Позивачу, то варто зазначити
наступне.

У зв'язку із зміною керівництва
підприємства (генерального директора),
на підприємстві працівниками та його
керівним складом створювались
перешкоди для здійснення будь-якої
його діяльності, що стало приводом для
звернення Підприємства до органів
внутрішніх справ. Зокрема, дана
ситуація також стосується і
функціонування бухгалтерії
підприємства.

З 25.09.2013 року головний бухгалтер
Кравець СЛ., з 30.09.2013 року заступник
головного бухгалтера Федоренко ГЛ., з
26.09.2013 року бухгалтер Малєнкіна О.Д.
(відповідальна за нарахування та
виплату заробітної плати) знаходилися
на лікарняному. Лише вказані особи
могли здійснювати нарахування та
виплату заробітної плати заробітної
плати, оскільки тільки вони мали права
доступу до проведення нарахувань та
виплат у програмі « 1-С Підприємство» та
доступу до програми «Клієнт-банк» щодо
виплати заробітної плати. Після виходу
на лікарняний вказаних осіб інформація
по ключам доступу до програм « 1-С
Підприємство», «Клієнт-банк» не була
передана не тільки новому керівництву
підприємства, а і будь-якому іншому
працівнику бухгалтерії, який би міг
здійснити відповідні нарахування.
Зазначена бездіяльність та недбалість
унеможливила своєчасну, як це
передбачено колективним договором,
виплату заробітної плати. Таким чином,
причиною невиплати заробітної плати
працівникам слугувала відсутність
(через свідомі дії вказаних осіб) прав
доступу до вищевказаних програм, що
забезпечують можливість нарахування
заробітної плати та її перерахування
працівникам. Вищевказане стало
приводом для звернення до органів МВС
України. Зокрема, з огляду на
вищевказані обставини, Підприємством
було подано Заяву про вчинене
кримінальне правопорушення в межах
кримінального провадження № 0000345,
відомості про яке внесені до ЄРДР від
19.09.2013 року за ознаками кримінальних
правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364,
ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 361 КК України. Копія
вищевказаної заяви про вчинене
кримінальне правопорушення від 09.10.2013
року Вих. № 01-15/3963 додається (аркуші 1 та
2 заяви).

Щодо правомірності звільнення
Позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України зазначає наступне.

До прийняття рішення про звільнення
працівника, останній зобов'язаний
виконувати свої трудові функції. Проте,
після закінчення лікарняного, Позивач
не з'явився на Підприємство для їх
виконання та знову не повідомив про
причини своєї відсутності.
Підприємством було виявлено
відсутність на робочому місці
Позивача, про що було складено
відповідні акти, що додавалися до
заперечень проти позову від 28.02.2014 року,
що і стало приводом для звільнення
Позивача.

Державне підприємство «Інформаційний
центр» Міністерство юстиції України
також вважає за необхідне додати копію
Акту Державної фінансової інспекції
України позапланової виїзної ревізії
окремих питань
фінансово-господарської діяльності
державного підприємства
«Інформаційний центр» за період з
01.01.2012 по 30.06.2013 року № 08-21/21 від 05.11.2013
року, яким було встановлено ряд
істотних недоліків та порушень
законодавства щодо діяльності
підприємства за період керівництва
ОСОБА_3

Із с. 32, 40 Акту вбачається, що
відповідальними посадовими особами на
підприємстві, що забезпечують
організацію бухгалтерського обліку, та
зокрема, нарахування та виплату
заробітної плати були генеральний
директор - ОСОБА_3, головний бухгалтер -
Кравець СЛ., та бухгалтер з розрахунків
по оплаті праці -Малєнкіна О.Д.

Також даним актом було встановлено те,
що на Підприємстві працювали дружина
та син генерального директора (Позивач
у справі), всупереч п. 1 ст. 9 Закону
України «Про засади запобігання і
протидії корупції», яким неправомірно
були нараховані та виплачені премії,
оскільки накази про їх преміювання
були підписані ОСОБА_3

З огляду на вищевикладене, вважає позов
безпідставним, а позовні вимоги такими,
що не підлягають задоволенню в повному
обсязі.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав.

В судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечує.

Суд заслухавши представників позивача,
відповідача, дослідивши матеріали
справи, знаходить, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Матеріалами справи встановлено:

27.09.2013 року наказом № 125-К про
прийняття на роботу ОСОБА_1 був
прийнятий на роботу на посаду
провідного інженера Відділу з питань
розвитку Державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України.

04.10.2013 року ОСОБА_1 подав заяву про
розірвання з 8 жовтня 2013 року трудового
договору за власним бажанням на
підставі п. 3 ст. 38 Кодексу законів про
працю України у зв'язку з порушенням
Відповідачем умов трудового договору,
зокрема невиплати йому заробітної
плати.

05.12.2013 року ОСОБА_1 наказом № 317-К
про припинення трудового договору був
звільнений на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України - за прогул.

06.12.2013 року ОСОБА_1 було направлено лист
№ 01-21/4922 з проханням з'явитися до
Підприємства для отримання трудової
книжки відповідно до п. 4.2 Інструкції
про порядок ведення трудових книжок
працівників.

ОСОБА_1 надіслав відповідачу лист,
датований 16.12.2013 року (Вх. № 17674 від
24.12.2013 року), у якому просив надіслати
трудову книжку та копію наказу про
звільнення з роботи за адресою: вул.
Адмірала Ушакова, 15, місто Київ,
поштовий індекс 03083.

24.12.2013 року відповідачем відправлена
позивачу рекомендоване відправлення.

З рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення
вбачається, що зазначене рекомендоване
відправлення вручене 27.12.2013 року
особисто ОСОБА_1 (а.с. 30).

Належних доказів про отримання іншою
особою - братом позивача вказаного
рекомендованого відправлення суду не
надано.

Позивач підтверджує наявність у
рекомендованому відправленні його
трудової книжки та копії наказів про
звільнення з роботи.

07.02.2014 року позивачем пред'явлений
позов до Державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України про визнання наказу
про звільнення незаконним, про зміну
підстав звільнення, про зміну дати
звільнення, про стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про
працю України працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня. коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, ау справах про звільнення -
в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Із позовної заяви вбачається, що вона
подана з пропуском встановленого ст. 233
КЗпП України строку для звернення до
суду.

Доказів про поважність причин пропуску
строку звернення до суду позивачем не
надано.

Враховуючи наведене, на підставі ст.ст.
221, 232 -234, 241-1 КЗпП України, керуючись
ст.ст.15, 15-1, 30, 62, 202, 202-1, 203 ЦПК України,
суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Інформаційний центр»
Міністерства юстиції України про
визнання наказу про звільнення
незаконним, про зміну підстав
звільнення, про зміну дати звільнення,
про стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
протягом десяти днів з дня його
оголошення.

Суддя
Дубас Т.В.