У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

11 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Олійник А.С.,
Карпенко С.О.,
Савченко В.О.,

провівши попередній розгляд цивільної
справи за позовом ОСОБА_4 до
комунального закладу «Нікопольський
центр первинної медико-санітарної
допомоги» про скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
визнання записів у трудовій книжці
недійсними, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 6 червня
2013 року, ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з указаним позовом, із урахуванням
уточнених позовних вимог просила
визнати незаконним та скасувати наказ
№ 45к/1 від 29 лютого 2012 року про її
звільнення.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 1
липня 1994 року вона була прийнята на
роботу на посаду медичної сестри
комунального закладу «Нікопольський
лікувально-діагностичний центр». Із 2
січня 2002 року її було переведено на
посаду медичної сестри кабінету
ультразвукової діагностики
комунального закладу «Нікопольський
лікувально-діагностичний центр».
Рішенням Нікопольської міської ради
Дніпропетровської області від 15
листопада 2002 року № 47-4/ХХІV комунальний
заклад «Нікопольський
лікувально-діагностичний центр» було
перейменовано у комунальну установу
охорони здоров'я «Нікопольська міська
поліклініка
консультативно-діагностичної
допомоги». Із 1 грудня 2005 року її було
переведено на посаду медичної сестри
кабінету ультразвукової діагностики
філії поліклінічного відділення
комунального закладу охорони здоров'я
«Міська лікарня № 3».

Наказом головного лікаря комунального
закладу «Нікопольський центр
первинної медико-санітарної допомоги»
№ 45к/1 від 29 лютого 2012 року її було
звільнено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України.

Звільнення є незаконним, оскільки
заяву про переведення її з посади
медичної сестри кабінету
ультразвукової діагностики
комунальної установи охорони здоров'я
«Нікопольська міська поліклініка
консультативно-діагностичної
допомоги» на посаду медичної сестри
кабінету ультразвукової діагностики
філії поліклінічного відділення
комунального закладу охорони здоров'я
«Міська лікарня № 3» вона не писала, її
згоди на переведення не було. Вона не
вчинила прогул без поважних причин,
оскільки її незаконно було переведено
до комунального закладу
«Нікопольський центр первинної
медико-санітарної допомоги» та з 13
лютого 2012 року їй був припинений доступ
до приміщення комунальної установи
охорони здоров'я «Нікопольська міська
поліклініка
консультативно-діагностичної
допомоги».

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 6 червня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 січня
2014 року, поновлено ОСОБА_4 строк,
встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, для
звернення до суду з позовом про
визнання незаконним та скасування
наказу, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу. Зобов'язано
комунальний заклад «Нікопольський
центр первинної медико-санітарної
допомоги» внести виправлення в запис №
8 у трудовій книжці ОСОБА_4, вказавши
дату звільнення 23 лютого 2012 року.
Відмовлено ОСОБА_4 в позові про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, визнання записів
№№ 5-7 у трудовій книжці недійсними,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Статтею 332 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що ОСОБА_4 з 23 лютого 2012 року не
виходила на роботу до амбулаторії № 5
комунального закладу «Нікопольський
центр первинної медико-санітарної
допомоги», тому її звільнення з роботи
на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
відповідає вимогам чинного
законодавства.

Такі висновки судів є обґрунтованими,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права та встановленим
обставинам справи, підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвали апеляційного суду
не вбачається.

Доводи касаційної скарги про те, що
вона є одинокою матір'ю, тому
звільнення її з роботи відбулось у
порушення вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України,
є необґрунтованими, оскільки позов
ОСОБА_4 заявлено з інших підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що
доводи касаційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права судом
апеляційної інстанції є
необґрунтованими та не дають підстав
для скасування ухвалених судових
рішень.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги і залишення рішення
суду першої інстанції та ухвали
апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 336 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 6
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 23
січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
А.С.
Олійник

С.О. Карпенко

В.О. Савченко