Справа № 595/1850/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2014

Бучацький районний суд Тернопільської
області

одноособово суддею
Федорончуком В.Б.,

при секретарі
Тарчинській Л.Я.,

з участю позивачки
ОСОБА_1,

представника позивачки
ОСОБА_2,

представників відповідача
Павлюк Н.Д., Чапаєвої Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Бучач справу за
позовом ОСОБА_1 до Бучацького коледжу
Подільського державного
аграрно-технічного університету про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася в суд з
позовом до Бучацького коледжу
Подільського державного
аграрно-технічного університету про
поновлення її на роботі на посаді
викладача, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
стягнення 15000 грн. моральної шкоди.
Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що
вона була прийнята відповідачем на
роботу і працювала на умовах
безстрокового трудового договору, що
переведення її з безстрокового
трудового договору на контракт
відбулося без її згоди, а тому
звільнення її з роботи у зв'язку із
закінченням строку трудового договору
(контракту) є безпідставним. Внаслідок
звільнення вона втратила заробіток, а
також їй завдано моральну шкоду.

В судовому засіданні позивачка
вимоги підтримала, суду пояснила, що 31
серпня 1991 року вона була прийнята на
посаду викладача інформатики
Бучацького радгоспу-технікуму, який
згодом відповідно до наказу
Міністерства агропромислового
комплексу України від 18.12.1998 року №371
було перейменовано на Бучацький
державний аграрний коледж. У вересні 2006
року заклад було перейменовано у
Бучацький коледж Подільського
державного аграрно-технічного
університету. 14 вересня 2006 року вона
була прийнята на посаду викладача
Бучацького коледжу Подільського ДАТУ.
Наказом №98-к від 29 серпня 2014 року її
було звільнено з робота 31.08.2014 року у
зв'язку із закінченням строку
трудового договору (контракту) за п.2
ст.36 Кодексу законів про працю України.
Перед звільненням її з роботи, у серпні
2014 року, директор коледжу пропонував їй
ще раз укласти контракт на такий же
строк за умови подання нею письмової
заяви про те, що у 2015 році вона не
претендуватиме на педагогічне
навантаження. Хоч директор запевняв її,
що така заява не має будь-якої
юридичної сили, вона відмовилася
написати заяву. Вважає своє звільнення
незаконним з наступних підстав. Як
вбачається із записів у її трудовій
книжці, вона була прийнята на роботу і
працювала на умовах безстрокового
трудового договору. Жодного запису про
переведения її на контрактну форму
роботи не було і немає. Контракт від 30
серпня 2013 року (як і попередні) вона
вважає незаконним, оскільки
переведення її на контракту форму
роботи було зроблено без її згоди -
усної чи письмовової. Дане переведения
було зроблено на підставі наказу
Міністерства освіти України від 05.08.1993
року за № 293, який ще у 2002 році втратив
свою чинність. 3 цього випливає, що всі
подальші контракти були і є
незаконними. За час її роботи у
Бучацькому коледжі контракти з нею
укладалися неодноразово: з 1995 року до
2000 року, з 2000 року до 2005 року, з 2005 року
до 2010 року, з 2010 року до 2013 року, та
останній контракт - з 2013 року до 2014 року.
Як вбачається з наказу №98-к від 29.08.2014
року, її звільнено з роботи у зв'язку із
закінченням строку трудового договору
(контракту), з посиланням на п.2 ст.36 КЗпП
України, що являться неправильним та
безпідставним, оскільки за п.2 ст.36 КЗпП
України трудовий договір (крім
випадків, коли трудові відносини
фактично тривають і жодна з сторін не
поставила вимогу про їх припинення),
припиняеться лише у випадках коли він
укладений на визначений строк,
встановлений за погодженням сторін,
або коли він укладався на час виконання
певної роботи. Безпідставним та
незаконним звільненням її з роботи
відповідач заподіяв їй непоправну
моральну шкоду, яка полягае в
наступному. Конституцією України їй
гарантовано право на працю та
можливість заробляти собі на життя
працею, яку вона вільно обрала, або на
яку вона вільно погоджується.
Звільнивши її з роботи, відповідач
позбавив її такого права та засобів для
забезпечення належного рівня життя.
Внаслідок незаконних дій та
несправедливості з боку відповідача
вона втратила душевний спокій і сон,
постійно перебуває у роздратованому
стані, в сім'ї через це зараз напружена
психологічна обстановка, нервозність
та переживання. Її моральні страждання
негативно позначились на її здоров'ї.
Після звільнення з роботи вона
почувалася дуже погано, тож змушена
була звертатися за медичною допомогою
до лікаря. За рекомендаціею лікаря вона
приймає заспокійливі та інші ліки.
Перед членами своєї сім'ї вона
почувається неповноцінною. Для
відновлення нормальних життєвих
зв'язків та припинення її моральних
страждань їй необхідно докладати тепер
багато додаткових зусиль та сил.
Оскільки вона вважає своє звільнення з
роботи безпідставним та незаконним, то
вирішила оскаржувати його в суді. Це
вимагало затрат її часу та коштів, а
також душевних сил. Цей час вона могла
би приділити своїм рідним та близьким.
Завдану їй незаконним звільненням з
роботи моральну шкоду вона оцінює в 15000
грн. Одночасно просить суд стягнути з
відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 31 серпня 2014 року
по 24 жовтня 2014 року в сумі 9631,94 грн.

Представники відповідача позов
не визнали, суду пояснили, що вважають
вимоги позивачки безпідставними та
необгрунтованими, виходячи з
наступного. Позивачка визнає, що за час
її роботи у Бучацькому коледжі
контракти з нею укладалися
неодноразово, протягом 1995 - 2013 років.
14.09.2006 року у трудову книжку позивачки
внесено запис про прийняття її на
посаду викладача реорганізованого
Бучацького коледжу ПДАТУ (в порядку
переведення). Позивачка продовжувала
безперервно працювати у тому ж закладі
на тих же умовах, її контракт з коледжем
від 28.07.2005 року зберігав чинність.
Нормативними актами відповідачу
надано право укладати строкові трудові
договори з педагогічними працівниками.
Позивачка належала саме до такої
категорії працівників, тому контракти
між сторонами укладалися правомірно та
обґрунтовано. Твердження позивачки про
укладення контрактів без її волі є
абсурдним, адже підписуючи контракти
вона виражала свою згоду як з фактом
його укладення, так і з усіма його
умовами. Жодні засоби психічного чи
фізичного впливу до позивачки не
застосовувались. Доказів таких дій
суду стороною не надано. Строковий
договір між позивачкою та відповідачем
був обумовлений характером та умовами
роботи (строкове оформления трудових
відносин у ВНЗ визначається специфікою
формування штатного розкладу
педагогічних працівників, який
залежить від кількості студентів,
щорічного фінансування, напрямку
освітніх реформ та інших чинників, тому
і кількість педагогічних працівників,
і розмір їх педнавантаження
визначаються у кінці серпня щороку).
Підстав для визнання трудових відносин
між сторонами такими, що укладені на
невизначений строк, немає. У серпні 2014
року позивачка не підписала черговий
контракт, тому що не дійшла згоди з
директором щодо умов контракту.
Відповідає закону і виконана
відповідачем процедура звільнення
позивачки з роботи. Так, 29.08.2014 року, в
свій останній робочий день, позивачка
була відсутня на роботі. Позивачку по
телефону було повідомлено про
необхідність з'явитися у коледж для
ознайомлення з наказом про звільнення.
Оскільки до кінця робочого дня та на
роботу не прибула, їй було відправлено
поштою цінний лист з описом вкладення,
який містив повідомлення про
звільнення та необхідність одержання
трудової книжки, копію відповідного
наказу та довідку про зарплату.

З трудової книжки позивачки
вбачається, що 02.09.1991 року вона
зарахована на посаду викладача
інформатики Бучацького
радгоспу-технікуму Тернопільської
області. 02.01.1999 року навчальний заклад
перейменовано на Бучацький державний
аграрний коледж. 13.09.2006 року, відповідно
до наказу Міністерства аграрної
політики України від 28.02.2006 року №88 про
реорганізацію Бучацького державного
аграрного коледжу, позивачка звільнена
з посади викладача в порядку
переведення у Бучацький коледж
Подільського державного
аграрно-технічного університету. 14.09.2006
року позивачка прийнята на посаду
викладача Бучацького коледжу
Подільського державного
аграрно-технічного університету.

Згідно наказу директора Бучацького
радгоспу-технікуму від 03.05.1995 року №22-к
запроваджено контрактну форму
трудового договору з раніше прийнятими
викладачами.

Відповідно до контракту від 6 липня 1995
року, укладеного між Бучацьким
радгоспом-технікумом та позивачкою,
остання призначена на посаду викладача
комп'ютеризації радгоспу-технікуму з
01.08.1995 року по 01.08.2000 року.

Із Положення про Бучацький коледж
Подільського державного
аграрно-технічного університету,
затвердженого ректором Подільського
державного аграрно-технічного
університету 14.07.2006 року, вбачається,
що педагогічні працівники приймаються
на роботу на умовах, передбачених
чинним законодавством України, шляхом
укладання трудового договору
(контракту).

Згідно колективного договору між
адміністрацією та профспілковим
комітетом Бучацького коледжу
Подільського ДАТУ на 2012-2015 роки
працівники реалізують право на працю
шляхом укладання трудового договору чи
контракту на роботу.

Відповідно до контракту від 30
серпня 2013 року, укладеного між
Бучацьким коледжем Подільського ДАТУ
та позивачкою, остання призначена на
посаду викладача Бучацького коледжу
Подільського ДАТУ на строк 1 рік, з
01.09.2013 року по 31.08.2014 року. Пунктом 4.2.
контракту передбачено, що контракт
розривається (припиняє дію) після
закінчення строку дії контракту, при
цьому директор коледжу і викладач
мають визначатися у такому: - контракт
припиняє дію; - контракт продовжується
на такий же строк; - контракт
укладається на новий термін. Контракт
не може «переходити» у договір на
невизначений строк відповідно до
пункту 2 ст.36 КЗпП України навіть тоді,
коли жодна із сторін не поставила
питання про його припинення. Якщо у цей
термін сторони не визначилися, то
контракт продовжується на новий такий
же строк.

Згідно акту від 05.08.2014 року, складеного
комісією працівників Бучацького
коледжу Подільського ДАТУ, позивачка
відмовилася продовжити (підписати)
контракт.

Відповідно до акту від 29.08.2014 року,
складеного комісією працівників
Бучацького коледжу Подільського ДАТУ,
29.08.2014 року ОСОБА_1 була відсутня на
своєму робочому місці.

Згідно наказу директора Бучацького
коледжу Подільського державного
аграрно-технічного університету від 29
серпня 2014 року №98-к позивачку
звільнено з роботи 31 серпня 2014 року у
зв'язку із закінченням строку
трудового договору (контракту), п.2 ст.36
КЗпП України. Підстава: контракт від
30.08.2013 року.

Згідно опису вкладення до цінного
листа від 29.08.2014 року позивачці
надіслано повідомлення, копію наказу
та довідку про зарплату.

Заслухавши пояснення позивачки
та представників сторін, дослідивши
письмові докази, суд встановив
наступні обставини:

Позивачка працювала викладачем у
відповідача з 02.09.1991 року;

З 01.08.1995 року по 01.08.2000 року, з 2000
року по 2005 рік, з 2005 року по 2010 рік, з 2010
року по 2013 рік та з 30.08.2013 року по 31.08.2014
року позивачка працювала викладачем у
відповідача на підставі строкових
трудових договорів;

29 серпня 2014 року позивачку звільнено з
роботи з 31 серпня 2014 року у зв'язку із
закінченням строку трудового договору
(контракту).

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України
особливою формою трудового договору є
контракт, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін (в
тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін. Сфера застосування
контракту визначається законами
України.

У п.7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 1992 року №9
«Про практику розгляду трудових
спорів» роз'яснено, що власник або
уповноважений ним орган може вимагати
від працівника, який працює за трудовим
договором, укладення контракту тільки
в тому разі, коли він відноситься до
категорії працівників, які згідно з
законодавством працюють за контрактом.

Відповідно до ч.3 ст.54 Закону
України "Про освіту" педагогічні та
науково-педагогічні працівники
приймаються на роботу шляхом укладення
трудового договору, в тому числі за
контрактом.

Пунктом 2 ст.36 КЗпП України
встановлено, що підставою для
припинення трудового договору є
закінчення строку його дії, крім
випадків, коли трудові відносини
фактично тривають і жодна з сторін не
поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до змісту ч.2 ст.23 та ч.2
ст.39-1 КЗпП України трудові договори, що
були переукладені один чи декілька
разів, вважаються такими, що укладені
на невизначений строк, за винятком
випадків, передбачених частиною
другою статті 23, тобто щодо строкових
трудових договорів укладених у
випадках, коли трудові відносини не
можуть бути встановлені на
невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов
її виконання, або інтересів працівника
та в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

За встановлених обставин і
визначених відповідно до них
правовідносин суд приходить до
переконання, що позивачка працювала у
відповідача на підставі контракту,
після закінчення строку дії якого її
було звільнено відповідачем з роботи.

Ті обставини, що переведення
позивачки у 1995 році з безстрокового
трудового договору на контракт
відбулося за вимогою відповідача та
без згоди позивачки, що перед
звільненням позивачки з роботи, у
серпні 2014 року, директор коледжу
пропонував їй ще раз укласти контракт
на такий же строк за умови подання нею
письмової заяви про те, що у 2015 році
вона не претендуватиме на педагогічне
навантаження, на які позивачка
посилається як на підставу своїх вимог,
суд вважає недоведеними.

Твердження позивачки про те, що
строкові трудові договори
відповідачем з нею неодноразово
переукладалися, через що їх слід
вважати такими, що укладені на
невизначений строк, у зв'язку з чим
звільнення її з роботи за спливом
строку дії контракту є незаконним,
необгрунтоване, оскільки строкові
трудові договори, укладені між
позивачкою та відповідачем у формі
контракту, були обумовлені характером
роботи, а позивачку віднесено до
категорії працівників, які працюють за
контрактом, на підставі закону.

Таким чином, відповідачем
дотримано вимог трудового
законодавства при звільненні
позивачки з роботи за п.2 ст.36 КЗпП
України, а тому в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10,11,60,212,214,215,218 ЦПК
України, ст.ст.21,23,36,39-1 Кодексу законів
про працю України, ст.54 Закону України
«Про освіту», суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Бучацького
коледжу Подільського державного
аграрно-технічного університету про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди -
відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Тернопільської області через
Бучацький районний суд протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя: В. Б. Федорончук