У х в а л а

іменем україни

11 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Коротуна В.М., Штелик С.П., розглянувши в
попередньому судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Публічного акціонерного товариства
«Акцент Банк» про стягнення
заборгованості, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Приватбанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду
з позовом про солідарне стягнення з
ОСОБА_4, ОСОБА_5 і Публічного
акціонерного товариства «Акцент Банк»
(далі - ПАТ «Акцент Банк»).

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 6 грудня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12 травня
2014 року рішення суду першої
інстанції частково скасовано, ухвалено
нове рішення про часткове задоволення
позову.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором від 25 липня 2008 року
в розмірі 345707,88 дол. США, що
еквівалентна 2 755 291,8 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ПАТ
«Акцент Банк» на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором в розмірі 200 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Не погодившись з рішенням апеляційного
суду, ОСОБА_4 звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з касаційною скаргою, в якій
просив скасувати оскаржуване судове
рішення та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права (норма частини 2
статті 324 ЦПК України).

Положеннями частини 1 статті 335 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Рішення апеляційного суду
оскаржується ОСОБА_4 лише в частині
задоволення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк»
про стягнення з нього заборгованості
за кредитним договором, а відтак з
огляду на положення частини 1 статті 335
ЦПК України у касаційному порядку не
переглядається.

Судом встановлено, що 25 липня 2008 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4
укладено кредитний договір, за яким
банк надав позичальникові грошові
кошти у розмірі 200 тис. дол. США.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до норм частин 1, 3 статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України.
Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вимог про визнання кредитного договору
недійсним у судовому порядку ОСОБА_4 не
заявляв і не обґрунтував доводи про
нікчемність цього договору в силу
закону.

Таким чином висновок апеляційного суду
про часткове задоволення позову є
правильним.

Інші наведені в касаційній скарзі
доводи висновків судів не спростовують
та не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись частиною 3 статті 332 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді:В.М.
Коротун С.П. Штелик