У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Гвоздика П.О.

суддів: Гончара В.П.,
Євтушенко О.І.

Карпенко С.О.,
Наумчука М.І.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору дарування
недійсним, витребування майна з чужого
незаконного володіння та за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
договору недійсним за касаційною
скаргою ОСОБА_5, поданою її
представником ОСОБА_6, на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
28 серпня 2013 року та рішення
апеляційного суду Одеської області від
3 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом, який згодом уточнила, і
остаточно просила визнати недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_2,
укладений 17 червня 2003 року між нею та
ОСОБА_4, і витребувати вказану квартиру
з незаконного володіння ОСОБА_5

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 26
вересня 2001 року вона уклала з
будівельною компанією договір
інвестування будівництва квартири
АДРЕСА_1 та внесла перший внесок за
договором. Так як виникли труднощі зі
сплати внесків за договором
інвестування, 17 червня 2003 року вона
уклала з ОСОБА_4 договір, за умовами
якого отримала у борг 10 000 доларів США і
як гарантію повернення цієї суми
зобов'язалась передати йому у
власність за договором дарування
квартиру АДРЕСА_2, а після повернення
боргу останній мав повернути їй цю
квартиру. Того ж дня з метою
забезпечення виконання боргових
зобов'язань вона подарувала спірну
квартиру ОСОБА_4 У період з 2005 року по
2013 рік позивач взяту в борг суму
повернула, однак у березні 2013 року
дізналась, що ОСОБА_4 27 березня 2009 року
подарував спірну квартиру ОСОБА_5

Оскільки наміру дарувати квартиру
ОСОБА_4 вона не мала, а договір з ОСОБА_4
укладений з метою приховати договір
застави, просила визнати договір
дарування недійсним і витребувати
зазначену квартиру від ОСОБА_5

ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом
про визнання договору від 17 червня 2003
року про отримання грошей у борг,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
недійсним, посилаючись на те, що він
укладений у простій письмовій формі і
не може бути визнаним іпотечним,
оскільки сторонами не дотримані вимоги
законодавства відносно обов`язкового
нотаріального посвідчення даного
договору.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 28 серпня 2013 року вказані
позови об`єднані в одне провадження.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 28 серпня 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_2, укладений 17
червня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, і
витребувано зазначену квартиру з
незаконного володіння ОСОБА_5

У задоволенні позову ОСОБА_5
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 3 грудня 2013 року
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 28 серпня 2013 року в частині
визнання недійсним договору дарування
від 17 червня 2003 року
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення.

Визнано договір дарування квартири
АДРЕСА_2, укладений 17 червня 2003 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, удаваним
правочином.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 року у
забезпечення виконання зобов'язання за
договором позики уклали договір
іпотеки від 17 червня 2003 року, і визнано
останній нікчемним.

У іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Київського
районного суду м. Одеси від 28 серпня 2013
року та рішення апеляційного суду
Одеської області від 3 грудня 2013 року,
ухвалити нове про задоволення позову
ОСОБА_5, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що 17 червня 2003 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладена письмова
угода про те, що ОСОБА_3 отримала у борг
10 000 доларів США і як гарантію
повернення цієї суми зобов'язалась
оформити договір дарування квартири
АДРЕСА_2, за яким остання тимчасово буде
передана у власність ОСОБА_4, а після
повернення боргу він поверне за
договором дарування вказану квартиру
ОСОБА_3

У цей же день між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
укладено нотаріально посвідчений
договір дарування квартири АДРЕСА_2, за
яким ОСОБА_4 набув у власність
спірну квартиру.

У подальшому за договором дарування
від 27 березня 2009 року, укладеним між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, остання отримала в
дар квартиру АДРЕСА_2.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 в частині
визнання недійсним зазначеного
договору дарування, суд першої
інстанції виходив з визнання позову
ОСОБА_4 та з того, що договір дарування
квартири АДРЕСА_2 від 17 червня 2003
року укладений сторонами з метою
приховати договір застави, що
забезпечував виконання зобов'язання за
договором позики від 17 червня 2003 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 в частині
витребування майна з чужого
незаконного володіння, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що оскільки ОСОБА_3
не мала наміру на відчуження
зазначеної квартири, а ОСОБА_5 є
добросовісним набувачем, яка набула
право власності за безвідплатним
договором, спірна квартира повинна
бути витребувана на користь ОСОБА_3

Відмовляючи ОСОБА_5 у задоволенні
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив із
недоведеності позовних вимог у зв'язку
з їх необґрунтованістю.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
договору дарування від 17 червня 2003 року
та ухвалюючи в цій частині нове
рішення, суд апеляційної інстанції,
встановивши, що договір дарування
укладений з метою приховати договір
іпотеки, визнав такий договір удаваним
правочином, а договір іпотеки -
нікчемним, так як сторонами не
додержано нотаріальної форми
останнього.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції повністю
погодитись не можна.

Відповідно до ст. 48 ЦК Української РСР,
чинного на час укладення договору
дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна зі сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все одержане за угодою, а при
неможливості повернути одержане в
натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 58 ЦК Української РСР
якщо угода укладена з метою приховати
іншу угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 28
квітня 1978 року «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»
(яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин) встановивши, що
угода укладена з метою приховати іншу
угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК
Української РСР визнає, що сторонами
укладена та угода, яку вони дійсно мали
на увазі. У тому разі, коли така угода
суперечить законові, суд постановляє
рішення про визнання недійсною
укладеної сторонами угоди із
застосуванням наслідків, передбачених
для недійсності угоди, яку вони мали на
увазі.

Визнаючи договір застави, який мали на
увазі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, нікчемним, суд
апеляційної інстанції, керуючись п. 4
ч. 2 Прикінцевих та Перехідних
положень до ЦК України, вирішив спір у
частині визнання цього договору
недійсним на підставі ЦК України
2003 року та Закону України «Про
іпотеку», не врахувавши, що на час
укладення договору ці
нормативно-правові акти чинними не
були.

Висновок суду апеляційної інстанції
про те, що договір застави, який мали на
увазі сторони при укладенні договору
дарування, нікчемний, оскільки не
додержано нотаріальної форми, суд
належними і допустимими доказами не
обґрунтував.

Крім того, заставою може бути
забезпечена дійсна вимога, тому для
вирішення спору в частині визнання
договору дарування удаваною угодою
необхідно встановити, виконання якого
саме зобов'язання забезпечено цим
договором.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

У апеляційній скарзі заявник зазначав,
що договір дарування квартири АДРЕСА_2
від 17 червня 2003 року відповідає вимогам
законодавства і при його укладенні
сторони підтвердили, що договір не
носить характеру мнимої та удаваної
угоди. ОСОБА_5 також заперечувала
висновок суду першої інстанції про
наявність у ОСОБА_4 боргових
зобов'язань.

Відхилення доводів апеляційної скарги
у цій частині суд апеляційної
інстанції належним чином не
спростував.

Вирішуючи спір, апеляційний суд у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України на зазначені положення закону
уваги не звернув; доводів апеляційної
скарги належним чином не перевірив та,
не зазначивши конкретні обставини і
факти, що спростовують такі доводи, не
встановивши дійсних прав і обов'язків
сторін, які випливають з укладеної
угоди від 17 червня 2003 року,
ухвалив рішення з такими порушеннями
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Ураховуючи викладене, рішення суду
апеляційної інстанції на підставі ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну ОСОБА_5, подану її
представником ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Одеської області від 3 грудня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О.Гвоздик

Судді:

В.П.Гончар

О.І.Євтушенко

С.О.Карпенко

М.І.Наумчук