АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2942/14Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53 Євтушенко П. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоДемченка В. А.
суддівПодороги В. М. , Василенко Л. І.
при секретарі Волвенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Фонд соціального страхування на виробництві та професійних захворювань України Відділення виконавчої дирекції фонду у м. Черкаси про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - Фонд соціального страхування на виробництві та професійних захворювань України Відділення виконавчої дирекції фонду у м. Черкаси про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 29.09.2011 року його взяв на роботу ОСОБА_7 і його робота полягала у виконанні методом промислового альпінізму зовнішнього утеплення стін.

При цьому позивач зазначив, що трудового договору між ним та відповідачем укладено не було, оскільки вони були знайомі і підстав не довіряти відповідачу та наполягати на укладенні трудового договору у письмовій формі негайно не було, також, разом з ним був прийнятий на роботу гр. ОСОБА_8 та інший працівник.

02. 10. 2011 року під час виконання робіт на висоті впали риштування, і позивач та двоє працівників впали з висоти близько 4,50 м. , внаслідок чого ним було отримано тілесні ушкодження.

З приводу даного факту була викликана швидка медична допомога та позивача було госпіталізовано до нейрохірургічного відділення Третьої Черкаської міської лікарні швидкої медичної допомоги. У виписці з історії хвороби зазначено, що травма була отримана внаслідок падіння з висоти третього поверху.

Риштування, з яких впав позивач належали відповідачу і були встановлені саме ним, тому позивач вважає, що падіння сталося саме через той факт, що риштування не відповідали стандартам та були встановлені з порушеннями.

Крім того, після отримання травми на виробництві, позивач став інвалідом II групи. Лікування, яке ним було отримано є високовартісним, позивачем було двічі перенесено оперативні втручання. Тривалий реабілітаційний період також вимагав значних фінансових затрат, які підтверджені чеками.

Під час операцій та тривалої реабілітації він постійно відчував сильний фізичний біль та душевні страждання, які зазнає і сьогодні в зв'язку з непоправним погіршенням здоров'я. Відсутня впевненість у майбутньому. Позивач має двох дітей, один з яких неповнолітній. Утримувати їх у нього немає змоги, оскільки за своїм станом здоров'я ніде не може працевлаштуватися.

А тому, позивач просив суд встановити факт трудових відносин між ним та ОСОБА_7 у період з 29. 09. 2011 року по 02. 10. 2011 рік, стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі - 82705,92 грн. та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 жовтня 2014 року в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Фонд соціального страхування на виробництві та професійних захворювань України Відділення виконавчої дирекції фонду у м. Черкаси про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони по справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з наступних підстав.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 суд першої інстанції прийшов до висновку, що до компетенції суду не входить право встановлювати факти перебування сторони в трудових відносинах, а вимоги про завдання матеріальної та моральної шкоди є не доведеними.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд не повно і не всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, не правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і як наслідок ухвалив рішення по справі без додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Колегією суддів установлено та підтверджується матеріалами справи, а саме, із пояснень позивача та відповідача про те, що 29. 09. 2011 року позивач вступив у відносини з відповідачем для виконання роботи, яка полягала у виконанні методом промислового альпінізму зовнішнього утеплення стін.

Договір про прийняття позивача на роботу укладено не було.

02. 10. 2011 року під час виконання робіт на висоті, позивач в результаті падіння отримав численні травми. З приводу даного факту була викликана швидка медична допомога та позивача було госпіталізовано до нейрохірургічного відділення Третьої Черкаської міської лікарні швидкої медичної допомоги. У виписці з історії хвороби зазначено, що травма була отримана внаслідок падіння з висоти третього поверху ( а. с. 11 - 12 ).

Так, з досліджених в судовому засіданні як першої так і апеляційної інстанцій доказів, судом не встановлено обставину звернення позивача до відповідача з письмовою заявою про укладання трудового договору та відповідно надання роботодавцю необхідних в такому випадку документів - паспорту, трудової книжки та т. і.

Відповідно до договору №19 від 29.09.2011 року, який укладено між ОСОБА_10 та ОСОБА_7, останній взяв на себе обов'язок на власний ризик виконати роботи по зовнішньому утепленню стін методом промислового альпінізму. Даний договір ОСОБА_7 підписав як приватний підприємець, скріпивши договір печаткою приватного підприємця (а.с.9).

Згідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця Серія НОМЕР_1 ОСОБА_7 є фізичною особою - підприємцем з 23.07.2008 року (а.с.144).

За реєстраційною карткою до видів економічної діяльності ФОП ОСОБА_7 належать штукатурні та малярні роботи, покриття підлоги та стін, інші роботи з завершення будівництва (а.с.145).

Відповідно до посвідчення НОМЕР_2 ОСОБА_7 пройшов навчання на допуск до верхолазних робіт з використанням індивідуальних страхувальних засобів (а.с.146).

За змістом статей 21,24 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Аналогічні роз'яснення надані у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 6 листопада 1992 року, відповідно до якого фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того чи було прийняття на роботу належним чином оформлене.

На відміну від трудового договору цивільно-правовий договір є угодою двох або більше осіб стосовно встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків.

Головна відмінність між трудовим і цивільно-правовим договорами полягає в предметі договору. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом цивільно-правових відносин є результат цієї праці.

Для фактичного допущення працівника до роботи необхідно дотримання сторонами вимог ст. 29 КЗпП України, якою визначено обов'язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких ч. 2 указаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які працюють у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи за договорами цивільно-правового характеру.

У разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою, відповідно до вимог ст.24-1 КЗпП України, фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання.

В той же час, з пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що позивач був допущений до роботи на підставі усного розпорядження відповідача ОСОБА_7, як фізиної особи - підприємця, яка наділена повноваженнями вирішувати питання про прийняття на роботу.

Оскільки сторонами не заперечується факт допуску до роботи позивача ОСОБА_11 та факт виконання позивачем робіт по зовнішньому утепленню стін на висоті, а відповідачем заперечується усна угода на виконання певної роботи в розумінні трудових відносин, і при цьому зі сторони позивача не надано жодних доказів у підтвердження сталих трудових відносин, то колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами існували цивільно-правові відносини на виконання певної роботи з разовою оплатою.

У зв'язку з чим, позовні вимоги ОСОБА_6 про встановлення факту трудових відносин з відповідачем до задоволення не підлягають, оскільки відносини між сторонами мають ознаки звичайного цивільного договору підряду на виконання робіт.

В той же час, звертаючись з даним позовом до суду, позивач ОСОБА_6 посилався на загальні положення про відшкодування шкоди, передбачені ст.1166 ЦК України, та просив стягнути з відповідача ОСОБА_7 матеріальну та моральну шкоду, вважаючи відповідача винним у настанні негативних наслідків для його здоровя.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведене, що шкоду заподіяно не з її вини.

Відповідно до загальних підстав відповідальності, встановлених ст. ст. 1166 та 1167 ЦК, для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної (немайнової) шкоди, відповідно, необхідна сукупність чотирьох умов, а саме: наявність шкоди; протиправність дій заподіювача; причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; вина в заподіянні шкоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Виходячи з обставин справи та наданих доказів, колегія суддів встановивши, що між сторонами існували цивільно-правові відносини при виконанні роботи, приходить, також, до висновку, що позовні вимоги позивача про відшкодування шкоди завданої його здоровю з відповідача підлягають до часткового задоволення.

Так, уклавши з позивачем усну цивільно-правову угоду на виконання робіт на висоті, відповідач, будучи фізичною особою-підприємцем та відповідно суб'єктом господарювання, допустив порушення вимог «Правил охорони праці під час виконання робіт на висоті», затверджених Наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 27.03.2007 № 62 "Про затвердження Правил охорони праці під час виконання робіт на висоті".

Відповідно до п.1.1., п.1.2 Правил охорони праці під час виконання робіт на висоті, дані Правила поширюються на суб'єктів господарювання, які організовують або виконують роботи на висоті, у тому числі верхолазні роботи, і встановлюють вимоги безпеки і охорони праці під час здійснення будівництва, монтажу (демонтажу) конструкцій і обладнання, ремонту, реконструкції, експлуатації об'єктів. Правила встановлюють єдиний порядок організації і виконання робіт на висоті з метою забезпечення безпеки працівників.

Згідно п.1.7.4. Підготовка робочих місць здійснюється працівниками, які мають право виконання робіт на висоті.

Працівники, які організовують та готують робочі місця, виконують заходи: спорудження риштувань, помостів або інших пристосувань для безпечного виконання робіт на висоті; перевірку справності та наявності документів (записів), що підтверджують своєчасне проведення технічних оглядів, випробувань машин, механізмів, пристосувань і засобів захисту, що використовуються у роботі; створення необхідних умов праці (встановлення освітлювальних приладів, засобів захисту від впливу шкідливих і небезпечних виробничих факторів, заземлення металевих риштувань, наявність і міцність огороджень тощо); перевірки наявності та стану засобів індивідуального та колективного захисту; виконання інших заходів безпеки, що визначаються конкретними умовами роботи.

Проте, відповідачем ОСОБА_7 , як субєктом господарювання та особою, яка має право на виконання робіт на висоті, було порушено вимоги п.1.3, п.1.4, п.1.5, п.1.4.4 вищеназваних Правил, що призвело до падіння позивача ОСОБА_6 з висоти риштувань та отримання ним тілесних ушкоджень при виконанні роботи за цивільним договором.

А тому, колегія суддів приходить до висновку, що дії відповідача ОСОБА_7 при підготовці та проведенні робіт на висоті не відповідають вимогам вищевказаних Правил, є протиправними і такими, що спричинили шкідливі наслідки для здоровя позивача, тобто в наявності є всі умови необхідні для відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок відповідача ОСОБА_7

Розглядаючи позовні вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди на суму 82705,92 гривень та 100 000 гривень моральної шкоди, колегія суддів виходить з того, що вони підлягають до часткового задоволення, так як доведення факту завдання реальних збитків та втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було б порушено, а також причинний зв'язок між цією шкодою та діями відповідача в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України, покладається на позивача.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

В даному випадку, головним аргументом позивача для відшкодування йому матеріальної шкоди у розмірі 82705,92 грн., що зазначено в уточнених позовних вимогах, є витрати на лікування в сумі 31757,92 грн., оперативне втручання 10000 грн., майнова шкода у вигляді упущеної вигоди в сумі 40948 грн., а також 100000 грн. моральної шкоди.

Проте, вказані доводи позивача не підтверджуються у повному обсязі належними допустимими доказами по справі, а саме, позивачем надано в підтвердження витрат на лікування ксерокопії чеків на придбання ліків та продуктів харчування, які не можуть бути прийнятими як належний доказ, оскільки є не чіткими та не свідчать про затрати на придбання ліків саме позивачем (а.с.17-25).

Надані ж позивачем оригінали товарних чеків з аптечних установ про придбання ліків, колегія суддів вважає належними доказами, що підтверджують витрати позивача на суму 12501, 42 грн. (а.с.58-61).

Доводи позивача про стягнення з відповідача упущеної вигоди в сумі 40948 грн. є безпідставними та необгрунтованими жодними доказами по справі, і є тільки його припущеннями, а тому до задоволенння не підлягають.

Відповідно до виписок з історії хвороби (а.с.11-16) вбачається, що позивачем було отримано політравму 02.10.2011 року у вигляді відкритої тяжкої ЧМТ, забою розтрощення головного мозку, перелому склепіння черепу, перелому основи черепу, закритої травми грудної клітини, множинного перелому ребер зліва, перелому ключиці зліва, що призвело до встановлення позивачу ОСОБА_6 2 групи інвалідності з 20.12.2011 року безтерміново з умовами праці - працепристосування з лікуванням у невропатолога (а.с.10).

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів тощо.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини 3 статті 23 ЦК України).

Таким чином, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", пунктом 5 якої передбачено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

За змістом вказаних норм зобов'язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов'язання, в яких потерпіла сторона (кредитор) має право вимагати від боржника (заподіювача шкоди) повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків.

Зважаючи на встановлені обставини справи, докази про наявність та характер тілесних ушкоджень у позивача, що призвели до його каліцтва та втрати працездатності, тяжкість моральних страждань, та виходячи з характеру правопорушення відповідача, яким не було забезпечено належних умов для виконання роботи позивачем, керуючись принципом розумності та справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають до часткового задоволення, а стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 70 000 гривень є співмірним та достатнім відшкодуванням для відновлення стану здоровя позивача.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, а тому рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення з відповідача ОСОБА_7 12501,42 гривень матеріальної шкоди та 70000 гривень моральної шкоди, в іншій частині позовних вимог ОСОБА_6 про встановлення факту перебування в трудових відносинах, стягненні упущеної вигоди належить відмовити, оскільки вони до задоволення не підлягають із-за недоведеності.

Судові витрати, відповідно до положень ст.88 ЦПК України, відносяться на рахунок держави, оскільки обидві сторони звільненні від сплати судового збору в силу п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , третя особа - Фонд соціального страхування на виробництві та професійних захворювань України Відділення виконавчої дирекції фонду у м. Черкаси про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення матеріальної та моральної шкоди - скасувати та ухвалити нове рішення, яким :

- позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково;

- стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в сумі 12501,42 гривень та 70000 гривень моральної шкоди, а всього 82501,42 (вісімдесят дві тисячі пятьсот одна гривня 42 коп.) гривень завданої шкоди;

- в іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :