Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3133/14
Головуючий у 1-й інстанції: Мусієнко Н.М.
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової
Д.А.

Дзярука О.П.

При секретарі: Семенчук
О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 29 травня 2014 року у справі
за скаргою ОСОБА_3 на дії державного
виконавця Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції Литвиненко Олени Григорівни,

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду зі скаргою на дії державного
виконавця Ленінського ВДВС
Запорізького МУЮ Литвиненко О.Г. В
обґрунтування скарги ОСОБА_3 посилався
на те, що рішенням Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 03.03.2003
року з нього стягнуті аліменти на
користь ОСОБА_5 на утримання сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4
частини всіх видів заробітку, але не
менше 1/2 частини неоподаткованого
мінімуму доходів громадян щомісяця,
починаючи з 21.01.2003 року та до повноліття
дитини.

02.04.2014 року державним виконавцем
Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ
Літвіненко О.Г. зроблено розрахунок
заборгованості по аліментам, але він не
згоден з ним, оскільки державним
виконавцем не враховано, що він є
приватним підприємцем, тому, повинен
сплачувати 30% прожиткового мінімуму
для дитини відповідного віку, а
держвиконавець нарахувала аліменти,
виходячи з середньої заробітної плати
працівника для даної місцевості.

Посилаючись на зазначені обставини,
ОСОБА_3 просив суд визнати дії
державного виконавця Ленінського ВДВС
Запорізького МУЮ Литвиненко О.Г.
стосовно розрахунку заборгованості по
аліментам від 02.04.2014 року
неправомірними та зобов'язати
державного виконавця провести
перерахунок заборгованості по
аліментам за періоди з 01.01.2010 року по
31.03.2010 року та з 01.07.2010 року по 31.12.2012 року
до розміру, що передбачений ч. 2 ст. 182 СК
України.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 29 травня 2014 року в
задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати ухвалу суду та
постановити нову ухвалу про
задоволення його скарги.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи та доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 312 ЦПК України
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

За положеннями ч. 1 ст. 383 ЦПК України
сторони виконавчого провадження мають
право звернутися до суду із скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 387 ЦПК України за
результатами розгляду скарги суд
постановляє ухвалу. У разі
встановлення обґрунтованості скарги
суд визнає оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи. Якщо оскаржувані
рішення, дії чи бездіяльність були
прийняті або вчинені відповідно до
закону, в межах повноважень державного
виконавця або іншої посадової особи
державної виконавчої служби і права чи
свободи заявника не було порушено, суд
постановляє ухвалу про відмову в
задоволенні скарги.

Залишаючи скаргу ОСОБА_3 без
задоволення, суд першої інстанції
виходив із того, що розрахунок
заборгованості по аліментам за спірні
періоди здійснено без порушень, на
підставі чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 03.03.2003 року з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_5 стягнуті аліменти на
утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
розмірі 1/4 частини всіх видів
заробітку, але не менше 1/2 частини
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян щомісяця, починаючи з 21.01.2003
року та до повноліття дитини (т. 1, а.с. 19).

ОСОБА_3 оскаржує дії державного
виконавця Літвіненко О.Г. щодо
здійснення нею розрахунку
заборгованості по аліментам за періоди
з 01.01.2010 року по 31.03.2010 року та з 01.07.2010
року по 31.12.2012 року, посилаючись на те,
що розрахунок не відповідає вимогам ч. 2
ст. 195 СК України.

За положеннями ст. 195 СК України, що
регулює визначення заборгованості за
аліментами, присудженими у частці від
заробітку (доходу), заборгованість за
аліментами, присудженими у частці від
заробітку (доходу), визначається
виходячи з фактичного заробітку
(доходу), який платник аліментів
одержував за час, протягом якого не
провадилося їх стягнення (ч. 1).

Якщо платник аліментів не працював на
час виникнення заборгованості, але
працює на час визначення її розміру,
заборгованість визначається із
заробітку (доходу), який він одержує (ч. 2
ст. 195 СК України).

Якщо платник аліментів не працював на
час виникнення заборгованості і не
працює на час визначення її розміру,
вона обчислюється виходячи із
середньої заробітної плати працівника
для даної місцевості (ч. 3 ст. 195 СК
України).

Вищенаведене також передбачено
нормами ч. 3 ст. 74 Закону України „Про
виконавче провадження".

За період з 01.01.2010р. по 31.03.2010р. державний
виконавець правомірно здійснив
нарахування заборгованості виходячи
із середньої заробітної плати
працівника для даної місцевості,
оскільки в цей період боржник не
працював і відсутня довідка про
отримання ним доходів, заборгованість
з 01.07.2010р. по 31.12.2012р. також правильно
нарахована виходячи із середньої
заробітної плати працівника для даної
місцевості, оскільки відсутня довідка
про фактичні доходи боржника (т. 2, а.с.
1-2, 3-4).

Належних та допустимих доказів про
сплату ОСОБА_3 у добровільному порядку
заборгованості по аліментам за вказані
періоди матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, ухвала суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії
державного виконавця відповідає
вимогам діючого законодавства і
підстав для її скасування судова
колегія не вбачає.

Докази та обставини, на які посилається
ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження суду першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

Крім того, ОСОБА_3 не позбавлений права
на здійснення перерахунку
заборгованості по аліментам при
наданні ним державному виконавцю
достовірної інформації про джерела
доходів та їх розмір, що передбачено п.
7.13.1. Інструкції з організації
примусового виконання рішень.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 2, 312, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 29 травня 2014 року по цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: