Справа № 177/1112/14-ц
Провадження № 2/177/649/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 вересня 2014 року

Криворізький районний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Приміч Г. І.

за участі: секретаря Ференц Я.
З.,

представника позивача - ОСОБА_1

представників відповідача - Бойко Д.П.,
Сааді Р.М.

представника третьої особи ОСОБА_4 -
ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_5 до Селянського фермерського
об'єднання «Володимирівське», третя
особа ОСОБА_4, про скасування наказу
про звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу і моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся
до суду з вказаним позовом в інтересах
позивача 07.04.2014 року.

Уточнивши позовні вимоги, востаннє
26.08.2014 року, представник позивача
просив суд скасувати наказ СФО
«Володимирівське» № 4 від 27.03.2014 року
про звільнення ОСОБА_5 з посади
головного інженера Селянського
фермерського об'єднання
«Володимирівське», на підставі п.4 ч.1
ст. 40 КЗпП України, поновити його на
вказаній посаді з 27.03.2014 року, стягнути
з відповідача на користь ОСОБА_5 15 804, 72
грн. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за період з 28.03.2014
року по 24.07.2014 року, та 10 000 грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди
завданої незаконним звільненням.

В обґрунтування позовних вимог
представник позивача вказував на те, що
з 21.12.1993 року ОСОБА_5 був прийнятий на
посаду головного інженера СФО
«Володимирівське», засновниками якого
були дві юридичні особи ФГ
«Володимирівське», яке очолював його
батько ОСОБА_6 та ФГ «Демченкове» - яке
очолював він ОСОБА_5 Тобто, фактично, ще
з 1993 року вони з батьком розпочали
спільну справу, заснувавши СФО
«Володимирівське».

ОСОБА_4, за життя ОСОБА_6, займав посаду
заступника голови СФО
«Володимирівське», а після ІНФОРМАЦІЯ_2
- смерті ОСОБА_6, скориставшись доступом
до документів та печаток ФГ
«Демченкове», підробив підпис ОСОБА_5
на протоколі загальних зборів «СФО
«Володимирівське» та зареєстрував
себе директором СФО «Володимирівське».

Між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, який є чоловіком
сестри ОСОБА_5, склалися неприязні
стосунки. Постійно виникають
конфліктні ситуації, зокрема щодо
управління СФО «Володимирівське», щодо
обробітку земель та розподілу техніки
належної СФО «Володимирівське» та ФГ
«Володимирівське», головою якого є
його мати - ОСОБА_7

20.03.2014 року між позивачем та ОСОБА_4
виник конфлікт, зумовлений тим, що
останній намагався вивезти техніку з
території ФГ «Демченкове», ФГ
«Володимирівське» та СФО
«Володимирівське», які знаходяться на
одній території, а ОСОБА_5 цьому
завадив.

Вказану конфлікту ситуацію позивач і
вважає підставою свого звільнення.
Представник позивача стверджував, що
будучи звільненим за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП
України, позивач прогулу не вчиняв,
20.03.2014 року прийшов на роботу до СФО
«Володимирівське», яке розташоване за
однією адресою з ФГ «Демченкове»,
роздав наряди працівникам та відбув до
м. Кривого Рогу для придбання запасних
частин до техніки.

Звільнення позивача вважав незаконним,
зумовленим неприязненими відносинами
з ОСОБА_4, наполягав на поновленні
позивача на займаній посаді та
стягненні з відповідача середнього
заробітку за час вимушеного прогулу і
моральної шкоди.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення
моральної шкоди вказував, що порушення
трудових прав ОСОБА_5 з боку
відповідача призвело до втрати
нормальних життєвих зв'язків позивача,
адже він втратив зв'язки з колегами, був
принижений перед його підлеглими, що
знизило його авторитет у колективі,
який здобувався протягом десятків
років. Все це ще більше пригнічує його,
оскільки він був звільнений з
підприємства, яке створював спільно з
покійним батьком. Крім цього,
звільнення змінило звичний для нього
та його сім'ї спосіб життя, оскільки він
незаконно втратив заробіток, пережив
сильний стрес, що зумовило загострення
хронічних хвороб, призвело до втрати
сну.

Представники відповідача СФО
«Володимирівське» - Бойко Д.П. та
ОСОБА_14, який є одночасно представником
третьої особи ОСОБА_4, кожен окремо, в
ході судового засідання позов не
визнали, просили в його задоволенні
відмовити. В обґрунтування заперечень
проти позову вказували, що ОСОБА_5
працюючи головним інженером СФО
«Володимирівське», 20.03.2014 року в період
з 08.00 годин до 12-47 годин був відсутній на
робочому місці, про що було складено
відповідний акт, надавати пояснення з
причин відсутності на робочому місці
відмовився, тобто здійснив прогул без
поважних причин, а тому його звільнення
за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України є законним.
Наполягали на тому, що ОСОБА_5 був
відсутній на роботі у зв'язку з
поїздкою до м. Кривого Рогу, в своїх
особистих цілях, оскільки потреби в
ремонті техніки СФО «Володимирівське»
не було, жодних наказів на відрядження
не видавалося та відрядження не
оформлялося.

Заперечуючи проти задоволення
позовних вимог в частині моральної
шкоди вказували на відсутність
порушень прав ОСОБА_5 з боку
відповідача, оскільки звільнення
проведено на підставі закону, при цьому
будучи звільненим з СФО
«Володимирівське», ОСОБА_5 продовжив
працювати головою ФГ «Демченкове» та
отримувати дохід.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
представників сторін, представника
третьої особи, свідків, дослідивши
письмові матеріали справи, приходить
до висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню, з
наступних законних підстав.

Судом встановлено, що СФО
«Володимирівське» було створено на
підставі договору про спільну
діяльність між членами Селянського
(Фермерського) об'єднання
«Володимирівське» від 20.01.1993 року, а
його засновниками стали ФГ
«Демченкове» - головою якого є ОСОБА_5
(а.с.13,14) та ФГ «Володимирівське» -
головою якого, після смерті ОСОБА_6 (а.с.
15), є ОСОБА_7 (а.с. 25 матеріалу № 545 по
заяві ОСОБА_5), що підтверджується
статутом Селянського (Фермерського)
об'єднання «Володимирівське» (а.с. 5-10, ).

З 21.12.1993 року позивач ОСОБА_5 був
прийнятий на посаду головного інженера
Селянського (Фермерського) об'єднання
«Володимирівське», що підтверджується
копією трудової книжки (а.с. 4).

Згідно з п. 9.6, 9.7 Статуту Селянського
(Фермерського) об'єднання
«Володимирівське» керівництво
поточною діяльністю Об'єднання
здійснює директор, який обирається та
відкликається зборами Засновників, і
який самостійно вирішує всі питання
діяльності Об'єднання, в тому числі має
право без доручення, від імені
Об'єднання, укладати договори,
включаючи трудові, видавати в рамках
компетенції накази, самостійно
проводити підбір та розстановку
кадрів, назначає на посади та звільняє
з посад працівників (а.с. 5-10).

Відповідно до ст. 21 КЗпП України
трудовий договір це угода між
працівником і власником підприємства,
або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

З підстав передбачених ст. 40 КЗпП
України трудовий договір може бути
розірвано з ініціативи власника, або
уповноваженого ним органу.

Відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, керівником
СФО «Володимирівське» вказано ОСОБА_4
(а.с. 11-12, 136-139), а отже саме він має право
прийняття на роботу та звільнення з
роботи працівників даного
підприємства.

Посилання представника позивача
стосовно відсутності у ОСОБА_4
повноважень на звільнення позивача,
враховуючи те, що висновком
судово-почеркознавчої експертизи від
30.12.2013 року, проведеної в рамках
кримінального провадження № 0000847,
встановлено факт вчинення підпису в
графі «Голова зборів» у протоколі № 2
загальних зборів СФО
«Володимирівське» від 16.11.2013 року не
ОСОБА_5, а іншою особою (а.с. 17-22), суд
розцінює критично, оскільки позивачем,
в порушення ст. 60 ЦПК України, не надано
належних доказів на підтвердження
факту того, що ОСОБА_4 не є керівником
СФО «Володимирівське», адже рішення
загальних зборів СФО
«Володимирівське» від 16.11.2009 року, яким
ОСОБА_4 призначено директором СФО не
скасовано і не визнано недійсним, в
установленому законом порядку(а.с. 17).

Крім того, стаття 18 Закону України «Про
державну реєстрацію

юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців», визначає, що якщо
відомості, які підлягають внесенню до
ЄДР, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідні зміни.

У зв'язку з цим, суд приходить до
висновку, що ОСОБА_4 при виданні наказу
про звільнення ОСОБА_5 був повноваженим
на вчинення вказаних дій, оскільки
являвся керівником (директором) СФО
«Володимирівське».

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 232 КЗпП України
безпосередньому розглядові в районних
судах підлягають трудові спори за
заявами працівників про поновлення на
роботі незалежно від підстав
припинення трудового договору, оплату
за час вимушеного прогулу.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України у справах
про звільнення працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного суду в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк може бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у певних випадках, серед
яких прогул без поважних причин, в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня - п.4
ч.1 ст. 40 КЗпП україни.

Як вбачається з наказу № 4 від 27.03.2014
року ОСОБА_5 звільнено з посади
головного інженера СФО
«Володимирівське» 27.03.2014 року, у
зв'язку з прогулом без поважних причин,
а саме з 08-00 годин по 12-47 годину 20.03.2014
року (а.с. 3).

Представник позивача звернувся до суду
07.04.2014 року, тобто в межах строку
визначеного ст. 233 КЗпП України.

Як вбачається з п. 3.6, 3.7 колективного
договору між власником та трудовим
колективом СФО «Володимирівське» на
2010-2014 роки (а.с. 56-73), на підприємстві
встановлена 40 годинний робочий
тиждень, при цьому визначено, що
адміністрація встановлює початок і
кінця роботи, тривалість обідньої
перерви за згодою з трудовим
колективом.

27.12.2012 року по СФО «Володимирівське»
було прийнято наказ № 4-к від 27.12.2012
року, згідно з яким встановлено
п'ятиденний робочий тиждень, робочий
час з 08-00 години до 17-00 години, з
обідньою перервою з 12-00 години до 13-00
години (а.с. 74).

Відповідно до ст. 29 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний ознайомити працівника з
правилами внутрішнього трудового
розпорядку, колективним договором, а
також визначити працівникові робоче
місце.

Будь-яких доказів того, що за головним
інженером ОСОБА_5 було закріплене певне
робоче місце, відповідач суду не надав.

Натомість, як вбачається з витягів з
ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб
підприємців, СФО «Володимирівське» та
ФГ «Демченкове» знаходяться за однією
адресою: с. Гурівка, Долинського району,
Кіровоградської області (а.с. 11-14). Той
факт, що господарства, а також техніка
знаходяться за однією адресою (на одній
базі) вказували в судовому засіданні
представники сторін та свідки ОСОБА_8,
ОСОБА_9 - працівники ФГ «Демченкове» та
ОСОБА_10 - працівник СФО
«Володимирівське». Останні також
стверджували, що вони фактично
виконували роботи по обробітку землі
та ремонту сільгосптехніки техніки в
обох господарствах за нарядами
(розпорядженнями) ОСОБА_5, ОСОБА_4
з'являвся на бригаді декілька разів на
рік.

У зв'язку з цим, враховуючи відсутність
закріплення за ОСОБА_5, іншого робочого
місця, суд приходить до висновку, що
його робочим місцем як головного
інженера СФО «Володимирівське» було с.
Гурівка, Долинського району,
Кіровоградської області.

Як вказував представник позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_5 20.03.2014 року був на роботі
та виконував свої посадові обов'язки, а
саме о 07-30 години привіз робітників, дав
наряди (завдання на виконання робіт) та
близько 09-00 години відбув до м. Кривого
Рогу для придбання запасних частин на
техніку, звідки повернувся близько 12-30
годин .

ОСОБА_8 - механізатор ФГ
«Демченкове», допитаний в якості
свідка, в судовому засіданні вказував,
що 20.03.2014 року ОСОБА_5 прибув на роботу о
07-30 годині привізши працівників, після
цього роздав наряди працівникам ФГ
«Демченкове» та СФО «Володимирівське»,
та близько 09-00 годин відбув до м.
Кривого Рогу для придбання запчастин
для техніки. Повернувся ОСОБА_5 близько
12-45 годин.

Факт перебування ОСОБА_5 на робочому
місці та виконання посадових
обов'язків головного інженера
підтвердили і свідки ОСОБА_10 -
тракторист СФО «Володимирівське» та
ОСОБА_9- тракторист ФГ «Демченкове»,
кожен з яких окремо, в судовому
засіданні вказували, що близько 07-50
годин 20.03.2014 року вони отримували
наряди на роботу від ОСОБА_5, який після
цього поїхав до міста за запчастинами
до техніки. Свідок ОСОБА_11 - тракторист
СФО «Володимирівське», також
пояснював, що зранку 20.03.2014 року ОСОБА_5
був на бригаді, оскільки він бачив його
від'їжджаючим з території бригади.

В судовому засіданні встановлено, що по
СФО «Володимирівське» не
затверджувалася посадова інструкція
головного інженера, не вівся журнал
виходу на роботу (з відмітками часу
з'явлення на роботі та закінчення
роботи), що не заперечували
представники відповідача.

Як вбачається з типової посадової
інструкції головного інженера
сільськогосподарського підприємства,
яка була надана до суду представником
відповідача, до обов'язків головного
інженера, серед іншого, відноситься
організація правильної експлуатації,
технічне обслуговування, своєчасний
планово-запобіжний і поточний ремонт
машино тракторного та автомобільного
парку, тощо, для підтримки їх в стані
постійної технічної готовності та
контроль цієї роботи (а.с. 166-167).

У зв'язку з цим, враховуючи пояснення
свідків, розміщення обох
сільськогосподарських підприємств на
одній території (за однією адресою),
спільне виконання робітниками обох
підприємств робіт по ремонту та
обслуговуванню техніки за нарядами
ОСОБА_5, відсутність на підприємстві
затвердженої інструкції головного
інженера, відсутність журналу виходу
на роботу працівників, суд приходить до
висновку, що 20.03.2014 року ОСОБА_5
з'явившись на бригаду та роздавши
наряди по роботі працівникам, а потім
поїхавши за запасними частинами до
техніки в м. Кривий Ріг, діяв на
виконання своїх посадових обов'язків,
як головного інженера СФО
«Володимирівське».

Твердження представника відповідача в
частині того, що за СФО
«Володимирівське» не зареєстрована
техніка, ремонт якої проводився 20.03.2014
року (а.с. 162-165), суд розцінює критично,
оскільки працівники обох
сільгосппідприємств, допитані як
свідки, наполягали на тому, що роботи по
ремонту техніки, її обслуговуванню,
обробітку землі, велися спільно, з
використанням робочої сили та техніки
всіх підприємств ФГ «Володимирівське»,
ФГ «Демченкове» та СФО
«Володимирівське».

На підтвердження вказаного факту
свідчить і розміщення вказаних
підприємств на одній території,
створення цих підприємств членами
однієї родини, конфлікт між якими виник
лише після ІНФОРМАЦІЯ_2 - зі смертю
ОСОБА_6

Твердження представника відповідача в
частині того, що ОСОБА_5 відбував до
міста Кривого Рогу в особистих цілях,
оскільки не оформив відрядження,
поїхав на автомобілі, що не належить
СФО «Володимирівське» та в
послідуючому не дав пояснення
керівнику ОСОБА_4 з причин відсутності,
суд розцінює критично, оскільки
відповідач не надав суду жодних
належних доказів того, що на СФО
«Володимирівське» взагалі ведеться
робота по оформленню відряджень,
зокрема журнал обліку відряджень, який
передбачений п. 4 загальних положень
Інструкції про службові відрядження в
межах України та за кордон,
затвердженої наказом Мінфінанісів
України № 59 від 13.03.1998 року. Факт
ненадання пояснень з приводу
відсутності на робочому місці,
пояснюється тривалим особистим
конфліктом, наявність якого визнали
представники сторін.

В тексті акту про відсутність
працівника ОСОБА_5 на робочому місці
від 20.03.2014 року, який став підставою для
видання наказу про звільнення, вказано,
що головний інженер СФО
«Володимирівське» ОСОБА_5 був
відсутній на робочому місці,
безпосередньо на об'єкті по вул.
Степова,1, де знаходиться техніка та ЗАВ
БЦС-25 крита площадка, та взагалі на
об'єктах та земельних ділянках СФО
«Володимирівське», без поважних причин
з 08-00 до 12-47 годин 20.03.2014 року (а.с. 88).
Вказаний акт не був підписаний ОСОБА_5,
про його відмову від дачі пояснень
стосовно причин відсутності на
робочому місці складено акт (а.с. 89).

Вказані акти суд розцінює критично,
оскільки як вбачається з актів вони
підписані ОСОБА_4 та іншими особами -
охоронцями, які не є працівниками СФО
«Володимирівське», а працівники
господарства до підписання акту
залучені не були. Крім цього, ОСОБА_13,
який також підписав акт про
відсутність ОСОБА_5 на робочому місці,
пояснював у судовому засіданні, що вони
- працівники охоронної структури,
заїхали на територію бригади лише о 10-00
годині, а ОСОБА_4 приїхав до бригади о
11-00 годині, що спростовує можливість
встановлення вказаними особами факту
відсутності ОСОБА_5 на робочому місці з
08-00 до 10-00 години та 11-00 години
відповідно.

Сумнівним є і факт встановлення
особами, які підписали акт, відсутності
ОСОБА_5 на інших об'єктах і земельних
ділянках СФО «Володимирівське»,
оскільки ОСОБА_13, вказував, що вони
заїжджали лише на територію бази, де
ОСОБА_5 не виявилося.

Крім цього, в акті вказано про
відсутність ОСОБА_5 на робочому місці з
08-00 годин до 12-47 годин, в той час згідно з
наказом № 4-к від 27.12.2012 року по СФО
«Володимирівське» час з 12-00 години до
13-00 години є обідньою перервою, яка
згідно з ч.3 ст. 66 КЗпП України може
використовуватися працівником на
власний розсуд, в тому числі з
відлученням з місця роботи.

Дослідивши зміст вище вказаних актів,
неузгодженість їх змісту з іншими
доказами, зокрема показанням свідків
ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10, ОСОБА_13, суд
критично оцінює вказаний доказ - акт
про відсутність ОСОБА_5 на роботі, та
вважає недоведеним факт відсутності
ОСОБА_5 на роботі протягом 3 годин без
поважних причин.

Крім цього, звільнення за п. 4 ч.1 ст. 40
КЗпП України, відповідно до п. 22
Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів», є звільненням за
порушення трудової дисципліни, а тому
може бути визнано законним лише у разі
дотримання вимог ст. 147-149 КЗпП України.
Як вбачається з ч.3 ст. 149 КЗпП України
при обранні виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
врахувати ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяну ним шкоду,
обставини, за яких вчинено проступок, і
попередню роботу працівника.

Як було встановлено в судовому
засіданні, ОСОБА_5 був відсутній на
робочому місці у зв'язку з виконанням
своїх посадових обов'язків як
головного інженера - відбув за
запасними частинами до техніки, жодної
шкоди СФО «Володимирівське» цим не
завдано, жодних інших зауважень на
роботу ОСОБА_5 в минулому до 20.03.2014 року
не було, що не заперечувалося
представниками відповідача, а тому суд
приходить до висновку про недотримання
відповідачем вимог закону про порядок
звільнення за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Натомість судом було встановлено, що
між ОСОБА_5 та керівником СФО
«Володимирівське» існує особистий
конфлікт, який ґрунтується на боротьбі
за посаду керівника СФО
«Володимирівське», кожен із них вважає
себе головним на підприємстві, що
підтверджується існуванням судових
спорів з цього приводу (а.с. 140-149),
матеріалами Долинського РВ УМВС
України в Кіровоградській області № 544,
545, 667, а також не заперечувалося
представниками сторін, і саме вказаний
конфлікт є дійсною підставою
звільнення ОСОБА_5

У зв'язку з вище викладеним, суд
приходить до висновку про звільнення
ОСОБА_5 без законної підстави, а тому
згідно з ч.1 т. 235 КЗпП України вважає за
необхідне поновити його на попередній
роботі з 28.03.2014 року, допустивши рішення
в цій частині до негайного виконання
відповідно до п. 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України,
ст. 235 КЗпП України.

Вимоги представника позивача про
поновлення на роботі з 27.03.2014 року
задоволенню не підлягають, оскільки як
вбачається з наказу № 4 від 27.03.2014 року
та п. 2.27 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої спільним наказом
Міністерств праці, юстиції та
соціального захисту населення № 58 від
29.07.1993 року зі змінами, днем звільнення
вважається останній день роботи, в
трудовій книжці ОСОБА_5 днем звільнення
вказано саме 27.03.2014 року (а.с. 4), тому він
підлягає поновленню на роботі з 28.03.2014
року.

Відповідно до ст. 235 КЗпП при винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік.

Абзац 2 п. 32 Постанови пленуму ВСУ № 9
від 06.11.1992 року «Про практику розгляду
судами трудових спорів» передбачає
зарахування при визначенні суми
заробітку за час вимушеного прогулу
суми заробітку за новим місцем роботи.

Як стверджував представник позивача та
не заперечувалося представниками
відповідачів ОСОБА_5, після його
звільнення, не влаштувався на іншу
роботу, а лише продовжував бути
керівником ФГ «Демченкове», за яку
заробітну плату не отримує, що
підтверджується довідкою Долинської
об'єднаної державної податкової
інспекції (а.с. 117-120).

У зв'язку з цим, розмір середнього
заробітку обчислюється без проведення
зарахувань.

Оскільки представник позивача ОСОБА_1
наполягав на стягненні середнього
заробітку лише за період вимушеного
прогулу з 27.03.2014 року по 24.07.2014 року , суд
керуючись ст. 11 ЦПК України, вважає за
необхідне стягнути середній заробіток
за час вимушеного прогулу в межах
позовних вимог за період з 28.03.2014 року
по 24.07.2014 року.

Згідно з п.п. з п. 1, п. 2 Постанови КМ
України № 100 від 08.02.1995 року „Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати", цей
порядок застосовується і у випадках
вимушеного прогулу, при цьому
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата. Відповідно до п.п. 3
п. 3 Постанови № 100, усі виплати
включаються в розрахунок середньої
заробітної плати у тому розмірі, в
якому вони нараховані, без виключення
сум відрахування на податки, стягнення
аліментів тощо.

Згідно з п. 8 вище вказаної Постанови,
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин,
а у випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Як вбачається з табелів обліку
робочого часу за січень, лютий 2014 року,
які є 2 місяцями роботи, що передували
даті звільнення, ОСОБА_5 пропрацював
протягом вказаних місяців 41 робочий
день (а.с. 133-134), за які йому було
нараховану заробітну плату в розмірі
4000 грн. щомісячно, що підтверджується
довідкою СФО «Володимирівське» (а.с. 36,
37, 54-55, 108).

Середньоденний заробіток ОСОБА_5
складає 195,12 грн. (4000 грн. + 4000 грн. / 41
робочий день за період січень-лютий 2014
року).

Кількість робочих днів в періоді за
який нараховується середній заробіток
за час вимушеного прогулу складає 79
робочих днів ( 2 дні в березні, 21 робочий
день - в квітні, по 19 робочих днів в
травні та червні, 18 робочих днів в липні
(до 24.07.2014 року включно)), що
підтверджується додатком до листа
Міністерства соціальної політики
України № 9884/0/14-13/13 від 04.09.2013 року
(а.с.168-171).

У зв'язку з цим, розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
ОСОБА_5, за період з 28.03.2014 року по 24.07.2014
року складає 15414,48 грн. (79 робочих днів Х
195,12 грн. середньоденний заробіток), та
підлягає стягненню з відповідача.
Позовні вимоги в решті суми середнього
заробітку за час вимушеного прогулу не
підлягають задоволенню як обчислені
помилково (з розрахунку 81 робочого дня
в періоді за який проводиться
розрахунок).

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування моральної шкоди
працівнику проводиться у разі, якщо
порушення його законних прав призвело
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Незаконне звільнення ОСОБА_5 є
порушенням трудового законодавства,
яке завдало останньому моральних
страждань, оскільки він був
позбавлений гарантованого ст. 43
Конституції України права на працю, був
звільнений з підприємства, яке він
засновував разом з покійним батьком. В
результаті звільнення він був
принижений перед підлеглими
працівниками, втратив авторитет, який
напрацьовував роками, що змінило
звичний для нього спосіб життя.

Заперечення представників
відповідачів та третьої особи в
частині того, що звільнення ОСОБА_5 не
завдало йому моральної шкоди, оскільки
він продовжував працювати головою ФГ
«Демченкове» та отримувати там дохід,
суд не приймає до уваги, оскільки
відповідно до ч.4 ст. 23 ЦК України
моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, крім
цього факт отримання заробітної плати
у ФГ «Демченкове» спростований вище.

При цьому, суд приходить до висновку
про недоведеність позивачем та його
представником факту порушення здоров'я
ОСОБА_5 в результаті звільнення,
загострення в нього хронічних хвороб
та порушенням сну, на які він посилався
як на одні з підстав для обґрунтування
своїх вимог.

У зв'язку з вище вказаним, враховуючи
характер допущеного відповідачем
порушення, розмір та глибину душевних
страждань ОСОБА_5, те, що причиною
незаконного звільнення є обопільний
конфлікт особистого характеру між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, виходячи із принципів
розумності та справедливості, суд
вважає за необхідне вимоги про
стягнення моральної шкоди
задовольнити частково - в розмірі 2000
грн., в решті вимог відмовити.

Оскільки дане рішення ухвалюється на
користь позивача, який звільнений від
сплати судового збору на підставі п. 1 ч.
1 ст. 5 Закону України «Про судовий
збір», то на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК
України судовий збір підлягає
стягненню з відповідача в дохід
держави.

Оскільки позивачем заявлено вимоги як
немайнового характеру (скасування
наказу про звільнення та поновлення на
роботі) так і майнового характеру
(стягнення заробітної плати та
моральної шкоди), при цьому вимоги
немайнового характеру задоволені в
повному обсязі, а вимоги майнового
характеру на 67,49% (17 414,48 грн. загальний
розмір задоволених позовних вимог
майнового характеру Х 100 % / 25 804,72 грн.
загальний розмір вимог майнового
характеру), враховуючи ставки судового
збору та розмір задоволених позовних
вимог, вважає за необхідне стягнути з
відповідача на користь держави судовий
збір в розмірі 417,76 грн. (243,60 грн. розмір
судового збору за вимогами немайнового
характеру + 174,16 грн. розмір судового
збору за вимогами майнового характеру
(258,05 грн. сума судового збору за
вимогами майнового характеру Х 67,49 %
відсоток задоволення вимога майнового
характеру /100 %)).

Керуючись ст. 43 Конституції України, п.4
ч.1 ст. 40, ч.1 ст. 43, ст.ст. 43-1, 235, 237-1 КЗпП
України, п. 2 ст. 4, п. 1 ч.1 ст. 5, ч.3 ст. 6
Закону України «Про судовий збір»,
Пленуму ВСУ України від 06.11.1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», ст. ст. 10, 11, 60, п. 1, п.10 ч. 1 ст. 80,
ч.3 ст. 88, 208 ч.1 п. 2, ч.3 ст. 209, 212- 215, п.4 ч.1 ст.
367 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 до
Селянського фермерського об'єднання
«Володимирівське», третя особа ОСОБА_4,
про скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу і моральної шкоди -
задовольнити частково.

Скасувати наказ Селянського
фермерського об'єднання
«Володимирівське» № 4 від 27.03.2014 року
«Про звільнення з роботи за прогул без
поважних причин ОСОБА_5»

Поновити ОСОБА_5 на посаді головного
інженера Селянського фермерського
об'єднання «Володимирівське» з 28
березня 2014 року.

Стягнути з Селянського фермерського
об'єднання «Володимирівське», , розташованого за адресою:
28540, Кіровоградська область, Долинський
район, с. Гурівка, на користь ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер:
НОМЕР_1, 15414 (п'ятнадцять тисяч чотириста
чотирнадцять) гривен 48 копійок, в
рахунок відшкодування середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
період з 28.03.2014 року по 24.07.2014 року.

Стягнути з Селянського фермерського
об'єднання «Володимирівське», , розташованого за адресою:
28540, Кіровоградська область, Долинський
район, с. Гурівка, на користь ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер :
НОМЕР_1, 2000 (дві тисячі) гривен, в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Селянського фермерського
об'єднання «Володимирівське», , розташованого за адресою:
28540, Кіровоградська область, Долинський
район, с. Гурівка, на користь
держави в рахунок сплати судового
збору 417 (чотириста сімнадцять) гривен 76
копійок.

Рішення суду в частині поновлення
ОСОБА_5 на роботі на посаді головного
інженера Селянського фермерського
об'єднання «Володимирівське»
допустити до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено
12.09.2014 року.

Суддя: