АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц-796/8102/2014 Головуючий у 1 інстанції - Піхур О.В.
Доповідач - Шахова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач Л.Д .

при секретарі Меєчко Д.П.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ПАТ «АК Промінвестбанк»

на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 то Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Консоль ЛТД» про визнання майнового права на об'єкт незавершеного будівництва,-

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2013 року позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом та вказували, що 16.05.2003 року між ними та відповідачем укладено договір про спільну діяльність з пайової участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1, за умовами якого вони зобов'язалися внести грошові кошти у встановлені договором строки та розмірах, а відповідач зобов'язався завершити будівництво об'єкта з виділенням їм по завершенню будівництва із створеної учасниками спільної дольової власності їх долі в натурі у вигляді 2-кімнатної квартири, будівельний № 99, на 11-ому поверсі в осях 7-15, загальною проектною площею 82 кв.м. і парко- місця № 51 у підземному паркінгу. Свої зобов'язання за договором вони виконали та внесли грошові кошти на рахунок відповідача в сумі 520 371.90 грн., однак відповідачем житлово-будівельний комплекс, на порушення строків передбачених договором, не здано та не введено в експлуатацію. У зв'язку з цим просили визнати за ними майнове право на 2-кімнатну квартиру, будівельний № 99, на 11-ому поверсі в осях 7-15, загальною проектною площею 82 кв.м. та парко- місця № 51 у підземному паркінгу.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.10.2013 року року позовзадоволено.

Не погодившись з рішенням суду ПАТ «АК Промінвестбанк»,яке не приймало участі в справі, подало апеляційну скаргу та посилаючись на те, що рішенням суду вирішено питання про права та обов'язки банку просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, зокрема, що не залучивши банк до участі в розгляді справи судом першої інстанції допущено суттєву неповноту в з'ясуванні обставин,які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки щодо майнових прав, належних ТОВ Фірма «Консоль» між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ Фірма «Консоль» 15 жовтня 2004 року укладено договір іпотеки.

Крім того,суду не було відомо, що позивачі вже звертались до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між ТОВ Фірма «Консоль» та ПАТ «Промінвестбанк», та з позовом про визнання майнового права, за наслідками розгляду якого Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ судові рішенні про визнання майнового права скасував, справу направив на новий розгляд, в результаті чого позивачі просили залишити позов без розгляду і ухвалою Шевченківського районного суду від 16 жовтня 2013 року позов залишено без руху.

Суд першої інстанції неправильно встановив природу правовідносин які виникли між сторонами, та відповідно настання наслідків, що настають за невиконання зобов'язань однією із сторін та не застосовував норми ЦК УРСР, які регулюють відносини щодо сумісної діяльності.

На думку апелянта, позовна заява не містить доводів, яке ж конкретно майнове право позивача є порушеним, а саме по-собі рішення «про визнання майнового права» не призводить до поновлення права позивача, не впливає на порядок та строки завершення будівництва і не призведе до реєстрації об'єкта будівництва.

Окрім того,на думку апелянта, позивач має право вимагати від відповідача належного виконання зобов'язань за договором, розірвання договору та відшкодування збитків, продовжити спільну діяльність з будівництва, а не на «визнання майнових прав».

Речові права на нерухоме майно є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно, і до завершення будівництва не може бути визнано майнових прав чи їх реєстрація, оскільки до виникнення права власності на нерухомість позивач не може зареєструвати за собою будь-якого речового права.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта доводи,викладені в апеляційній скарзі підтримав та просив задовольнити апеляційну скаргу.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились. Про місце та час розгляду справи, відповідно до ст.ст.74.76 ЦПК України, повідомлені належно, причини неявки в судове засідання не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін, або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, перевіривши законність та обгрунтованність рішення суду першої інстанції в повному обсязі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16.05.2003 року між позивачами та відповідачем було укладено договір №0692/322-40 про спільну діяльність з пайової участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 в Шевченківському районі міста Києва та введення його в експлуатацію.

За умовами Договору позивач зобов'язався у якості свого внеску у спільну діяльність внести грошові кошти у встановлені договором строк та розмірах, а відповідач зобов'язався у якості свого внеску у спільну діяльність власними га залученими силами, механізмами, обладнанням, а також за рахунок дольових і запозичених коштів юридичних та фізичних осіб завершити будівництво об'єкта у відповідності до проекту та вимог ДБН з виділенням позивачу по завершенню будівництва об'єкта із створеної учасниками спільної дольової власності його долі в натурі у вигляді 2-кімнатної квартири, будівельний номер 99, на 11-му поверсі в осях 7-15, загальною проектною площею 82 кв.м. г одного місця № 51 у підземному паркінгу.

Позивачі свої зобов'язання за договором виконали та внесли на рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 520 371,90 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру серія 02 БК №985548 від 16 травня 2003 року.

Відповідно до п. 3.4 Договору запланований строк закінчення будівництва та здачі об'єкта - І квартал 2005 року, однак до цього часу відповідачем Житлово- громадський комплекс по АДРЕСА_1 не здано та не введено в експлуатацію, чим порушено право позивача як добросовісного інвестора.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнаючи за ними майнове право на 2-кімнатну квартиру, будівельний № 99, та парко- місце № 51 у підземному паркінгу по АДРЕСА_1 міста Києва, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі свої обов'язки за договором виконали вчасно та добросовісно, тобто провели повну оплату паю проте, відповідач свої зобов‛язання належно не виконує і в строки передбачені договором будинок не прийнято в експлуатацію.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можливо,оскільки суд дійшов їх на порушення процесуального та невірне застосування матеріального права,з огляду на що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу,який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя,суд захищає права, свободи та інтереси фізичних чи юридичних осіб,державні та суспільні інтереси у спосіб,визначений законами України.

Не погоджуючись з заочним рішення суду від 23 жовтня 2013 року та вважаючи, що зазначеним рішенням порушуються права та інтереси ПАТ «АК Промінвестбанк» представник банку на обґрунтування своїх доводів посилається та долучає до апеляційної скарги договір іпотеки, укладений 15 жовтня 2004 року між АТ « Промислово-інвестиційний банк» (правонаступником якого ПАТ «АК «Промбанк» і від імені якого діяв керуючий філією «Кримське Центральне відділення Промінвестбанку»), Спільним українсько-хорватським підприємством «ГІПЕК» та ТОВ Фірма «Консоль ЛТД», з якого вбачається, що цей договір укладено на виконання договору мультивалютного кредиту № 204 від 16 вересня 2004 року та додаткових угод до нього, за яким банк передав,а ТОВ Фірма «Консоль» отримало кредит в сумі 10 000 000 дол.США.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань ТОВ Фірма «Консоль» передало в іпотеку банку майнові права на нерухоме майно,а саме житлово-суспільний комплекс - блок «А»,що знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с.43-46).

Таким чином, майнові права,в тому числі і ті на які просили визнати право позивачі,перебували в іпотеці у ПАТ «АК Промінвестбанк».

Належних доказів про те,що вказаний договір іпотеки визнано недійсним матеріали справи не містять.

Надана представником позивачів до заперечень на касаційну скаргу ПАТ «АК Промінвестбанк»,серед іншого, ксерокопія ухвали ВССУ від 13 жовтня 2013 року про відмову ПАТ «АК Промінвестбанк» в допуску справи до провадження Верховного Суду України, в якій міститься інформація про те, що договір іпотеки від 15 жовтня 2004 року визнано недійсним, як вбачається, отримана з реєстру судових рішень і процесуально не оформлена,тобто її достовірність не посвідчена,а тому не є належним доказом в розумінні ст.57 ЦПК.

Колегія суддів вважає за необхідне відмітити, що суттєве порушення процесуального права судом першої інстанції, під час розгляду даної цивільної справи полягає в неповному у з'ясуванні обставин, що мають значення для вирішення справи.

Як вбачається позов, згідно штампу про реєстрацію, подано до суду 23 вересня 2013 року (а.с.3). 27 вересня по справі відкрито провадження і справу призначено до розгляду на 23 жовтня 2013 року. Запропоновано відповідачу надати письмові заперечення.

23 жовтня 2013 року справу вже розглянуто по суті, у відсутності відповідача ТОВ Фірма «Консоль» (яке знаходиться в м. Сімферополі), тобто без з‛ясування думки відповідача щодо визнання за позивачами речових прав та встановлення дійсних обставин справи.

Як вбачається в подальшому відповідач ТОВ Фірма «Консоль» долею цієї справи та зокрема, договору про спільну діяльність укладеного 16 травня 2003 року,не цікавилось, рішення суду не оскаржило.

В той час,та завдяки, оскарженню цього рішення ПАТ АК»Промінсвестбанк», установлено, що раніше ці ж позивачі з аналогічними вимогами вже зверталися до суду і ПАТ АК «Промінвестбанк» було залучено до участі в справі в якості третьої особи та заперечувало проти задоволення позову. Представник ТОВ Фірма «Консоль»,як вбачається, також не приймав участі в розгляді цієї справи.

За наслідками розгляду вказаної цивільної справи та згідно заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2012 року,яке залишено без зміни ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2013 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було визнано право майнове на 2-кімнатну квартиру по АДРЕСА_1. Проте в касаційному порядку судові рішення скасовано і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, проте під час нового розгляду справи за заявою позивачів та згідно ухвали суду від 16 жовтня 2013 року позов залишено без розгляду (а.с47-50,56).

Як вбачається з копії ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 5 червня 2013 року (а.с.54-55), висновки якої про скасування рішення відповідно до ст.338 ЦПК є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанції, колегія суддів скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанції встановила, що між сторонами укладено договір про спільну діяльність з пайової участі у фінансуванні будівництва і відповідач допустив його невиконання в односторонньому порядку, проте суд першої інстанції не звернув увагу на те, що між сторонами виникли правовідносини пов'язані зі спільною діяльністю, які регулюються Цивільним кодексом Української РСР, під час дії якого виникли дані правовідносини.

Так, згідно ст. 430 Цивільного кодексу Української РСР за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю (ст. 432 цього Кодексу).

Як вбачається, п 3.3 договору передбачено, що грошові та майнові внески фірми та пайовиків, а також побудований в результаті їх спільної діяльності об'єкт, являються їх спільною власністю у відповідності з розмірами їх паїв в спільній діяльності. Після оформлення права власності пайовиків у відповідності з п.п. 9.4, 9.5 дійсного договору права спільної власності, що випливають з цього договору, припиняються, і кожна із сторін розпоряджається виділеною йому часткою в створеному сторонами по цьому договору об'єкті на свій власний розсуд (а.с.7).

Згідно п. 9.9. договору про спільну діяльність фірма надає пайовикам право вибору підземного паркінгу при наявності робочої документації та вертежів, місцезнаходження та вартість яких будуть узгоджені додатковою угодою (а.с.9).

Встановивши зазначені обставини, судом касаційної інстанції викладена правова позиція стосовно того, що законодавством, яке регулює спільну діяльність та договором про спільну діяльність передбачено виникнення права спільної власності учасників на майно,створене в результаті спільної діяльності,а не майнового права на нього,і таке право може виникнути лише у випадку досягнення мети передбаченої договором про спільну діяльність.

За таких обставин колегією суддів, окрім процесуальних порушень, встановлено порушення та невірне застосування і матеріального права, з огляду на що у позивачів відсутні підстави для визнання за ними права на майнове право на об‛єкт незавершеного будівництва,тобто на 2-кімнатну квартиру №99 та одне парко-місце за адресою АДРЕСА_1, а відтак і для задоволення заявленого ними позову.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно встановив природу правовідносин,які виникли між сторонами та настання за ними відповідних наслідків,не застосував норми,які регулюють ці правовідносини,а обраний позивачами спосіб захисту не відповідає суті порушення та необхідному способу його захисту.

З огляду на викладене та у відповідності до ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права та не застосування судом першої інстанції норм матеріального права,які підлягають застосуванню до даних правовідносин є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову позивачам в задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,309,313- 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволені позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді