Справа № 483/791/14-ц
Провадження №2/483/328/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року
м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд
Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Шевиріної Т.Д.,

за участю секретаря - Басової Н.Г.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за договором
позики, -

В С Т А Н О
В И В :

28 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, предметом якого є:
стягнення з ОСОБА_2 боргу в сумі 11 300 грн;
стягнення сплаченої позивачем суми
судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1
зазначив, що 22 червня 2013 року між ним, з
одного боку, та ОСОБА_2, з другого боку,
був укладений договір позики, згідно з
яким відповідач отримав у борг 11 300 грн
та зобов'язався повернути їх до 30
грудня 2013 року. На підтвердження
укладення договору ОСОБА_2 власноручно
склав розписку. Свої зобов'язання за
договором відповідач не виконав, що
стало підставою для звернення з
позовом до суду.

Позивач в судовому засіданні пояснив,
що його дружина - ОСОБА_3, була членом
кредитної спілки (надалі - КС) «Надія», з
якою уклала депозитний договір на суму
11 301 грн 65 коп. З цією ж кредитною
спілкою 23 серпня 2008 року дружина
відповідача - ОСОБА_4, уклала Кредитний
договір №ФЗ 1 бз 08. Між первісним
кредитором - КС «Надія», та новим
кредитором - ОСОБА_3, був укладений
Договір відступлення права вимоги,
предметом якого є передача права
вимоги згідно з Кредитним договором
№ФЗ 1 бз 08 на загальну суму 11 301 грн 65
коп. Таким чином, ОСОБА_3 набула статусу
кредитора, а ОСОБА_4 - боржника у
правовідносинах, що склалися. В квітні
2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали Угоду
про повернення боргу із встановленням
дати повернення заборгованості до 30
червня 2013 року. Оскільки
заборгованість так і не була погашена,
чоловік ОСОБА_4 - відповідач у справі,
склав позивачу - ОСОБА_1, розписку про
повернення отриманої в борг грошової
суми в розмірі 11 300 грн. При цьому,
передачі зазначеної суми коштів не
було.

Відповідач в судовому засіданні проти
позову не заперечував, обставини,
викладені позивачем, підтвердив.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши
пояснення сторін, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, суд
встановив наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 16 травня 2007 року
ОСОБА_3 вступила у члени кредитної
спілки «Надія», з якою уклала
Депозитний договір (а.с. 12-14). 23 серпня 2008
року з цією ж кредитною спілкою ОСОБА_4
уклала Кредитний договір №ФЗ 1 бз 08 (а.с.
16). 05 квітня 2012 року між первісним
кредитором - КС «Надія», та новим
кредитором - ОСОБА_3, укладений Договір
відступлення права вимоги, предметом
якого є передача права вимоги згідно з
Кредитним договором №ФЗ 1 бз 08 на
загальну суму 11 301 грн 65 коп. У зв'язку із
відступленням права вимоги, КС «Надія»
передала новому кредитору - ОСОБА_3,
документи, які засвідчують передані
права (а.с. 13).

Сторони не заперечують, що зобов'язання
за кредитним договором боржником -
ОСОБА_4, так і не були виконані

22 червня 2013 року відповідач у справі -
ОСОБА_2, склав власноручно розписку про
те, що він зобов'язується повернути
позивачу - ОСОБА_1, отриману у борг суму
11 300 грн до тридцятого грудня 2013 року.

В судовому засіданні встановлено, і
сторони не заперечують, що розписку
було складено без фактичної передачі
суми грошей, а спірні правовідносини
виникли із вищезгаданих кредитного
договору та договору про відступлення
права вимоги.

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що
виник між сторонами, суд виходить з
такого.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України, на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Вказане свідчить, що розписка може бути
доказом укладення договору позики лише
за умови передачі на підставі такого
правочину майна або грошових коштів, як
того вимагає ч. 2 ст. 1046 ЦК України.

Зазначений правовий висновок,
зроблений Верховний Судом України,
викладений в Постанові судової палати
у цивільних справах від 18 вересня 2013
року у справі №6-63цс13 та, відповідно до
ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим
для всіх судів України.

В судовому засіданні встановлено, і
сторони це не заперечують, договір
позики, на підтвердження якого надано
розписку, не був реальним. Гроші
позивачем не передавались, а тому такий
договір, в силу ч. 2 ст. 1046 ЦК України, є
неукладеним. Зобов'язальні
правовідносини між сторонами не
виникли.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, а також той факт,
що позивач свого процесуального
обов'язку доказування не виконав, факт
передачі коштів під час складення
оскаржуваної розписки спростовується
самим позивачем, суд дійшов висновку,
що договір позики є неукладеними, а
відтак позовні вимоги про стягнення
суми боргу, підтвердженої розпискою, є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, керуючись
ст.ст. 6-8, 10, 57, 60, ч. 1 ст. 88, 212, 214, 215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш
И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
договором позики - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Миколаївської
області через Очаківський
міськрайонний суд Миколаївської
області шляхом подання протягом десяти
днів з дня проголошення рішення
апеляційної скарги. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий: