АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Головуючий у 1 й інстанції -
Мельниченко С. П. Доповідач -
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року
м. Дніпропетровськ

23 грудня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді :
Ткаченко І.Ю.

суддів: Рудь В.В.,
Повєткіна В.В.

при секретарі:
Шаботинець С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Приватного акціонерного
товариства «Науково-виробниче
об'єднання «Созидатель», Виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради, третя особа: Комунальне
підприємство «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради про визнання недійсної
додаткової угоди, визнання частково
недійсним договору, визнання
незаконним та скасування рішення і
свідоцтва про право власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13 листопада 2014
року, -

В С Т А Н О В И В:

07 грудня 2012 року позивач звернулася до
суду із вказаним позовом в
обґрунтування якого посилалася на те,
що вона з 12 квітня 2003 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_3, який 01 вересня 2004 року, з її
згоди та в інтересах сім'ї, уклав з АТЗТ
«НВО «Созидатель» договір № П6-3-7-25 про
інвестування житлового будівництва
багатоповерхового житлового будинку
за адресою: АДРЕСА_2 відповідно до умов
якого ОСОБА_3 зобов'язався здійснити
інвестування, а АТЗТ «НВО «Созидатель»,
після закінчення будівництва, передати
ОСОБА_3 у власність трикімнатну
квартиру площею 101,96 кв.м. На виконання
умов вказаного договору позивачем та
відповідачем протягом 2004-2005 років
повністю внесено кошти до АТЗТ «НВО
«Созидатель» у розмірі 250 тис. грн. з
яких 15000 дол. США внесені за рахунок
коштів, які позивач отримала від своїх
батьків. У 2006 році будівництво будинку
було закінчено і позивач та відповідач
одержали квартиру АДРЕСА_1, обумовлено
договором. У період з 2006 року по 2008 рік
позивач займалася ремонтними роботами
у квартирі, а з лютого 2008 року постійно
проживали у квартирі. У травні 2009 року
стосунки між сторонами погіршилися і
позивачу стало відомо про те, що в 2005
році в договір про інвестування
будівництва від 01 вересня 2004 року були
внесені зміни, шляхом укладення
додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005
року згідно з якої інвесторами
будівництва виступали не лише ОСОБА_3, а
й ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Також позивачу стало
відомо, що 19 червня 2006 року на підставі
рішення виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради № 1889
від 27 квітня 2006 року видано свідоцтво
про право власності на квартиру
АДРЕСА_1 ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Просила суд визнати недійсною
додаткову угоду, визнати частково
недійсним договір, визнати незаконним
та скасування рішення і свідоцтва про
право власності.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13 листопада 2014
року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання недійсним
додаткової угоди, визнання частково
недійсним договору, визнання
незаконним та скасування рішення і
свідоцтва про право власності -
відмовлено в повному обсязі (том 2 а.с.
94-95).

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
скасувати рішення й ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі (том 2 а.с.101-108).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач та відповідач ОСОБА_3
перебували в зареєстрованому шлюбі з 12
квітня 2003 року по 29 листопада 2011 року.

01 вересня 2004 року між АТЗТ «НВО
«Созидатель» та ОСОБА_3 укладено
договір № П6-3-7-25 про інвестування
житлового будівництва згідно умов
якого ОСОБА_3 зобов'язався прийняти
участь в інвестуванні житлового
будівництва багатоквартирного
житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_2 а АТЗТ «НВО «Созидатель»
організувати будівництво житлового
будинку, ввести в його в експлуатацію
та передати ОСОБА_3 у власність
трикімнатну квартиру площею 101,96 кв.м.,
розташовану на сьомому поверсі (т.1 а.с.
13-21).

В період з вересня 2004 року по травень 2005
року ОСОБА_3 сплачено в повному обсязі
інвестиційні внески в загальному
розмірі 257918 грн 21 коп. (т.1 а.с. 41).

15 грудня 2005 року між АТЗТ «НВО
«Созидатель», ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
укладено додаткову угоду № 1 до
договору № П6-3-7-25 від 01 вересня 2004 року
про інвестування житлового
будівництва згідно якої інвесторами,
крім ОСОБА_3, зазначено також ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 (т.1 а.с. 22-23).

Рішенням виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради № 1889
від 27 квітня 2006 року оформлено право
власності з видачею свідоцтва на
квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 Право власності за
відповідачами оформлено на підставі
договору № 6П-3-7-25 від 01 вересня 2004 року
та додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005
року.

19 червня 2006 року на підставі вказаного
рішення виконавчий комітет
Дніпропетровської міської ради видано
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 згідно якого
власниками квартири у рівних частках є
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т.1 а.с. 24-25).

Отже, внаслідок укладання зазначеного
договору про інвестування, відповідач
ОСОБА_3 набув право власності на
зазначену квартиру, яка є спільною
сумісною власністю подружжя, а уклавши
додаткову угоду, він здійснив
відчуження майнових прав подружжя, на
яке згідно ст.. 65 СК України,
потребувалася згода позивачки, яку
вона не надавала.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що,
позивач звернувся до суду з позовом
після спливу позовної давності, про
застосування якої було заявлено
відповідачем, відповідно до вимог ст..
267 ЦК України.

Вказані висновки суду відповідають
нормам матеріального та
процесуального права.

Так, згідно із ст. 256 ЦК України
визначено поняття позовної давності,
згідно з якою це строк, у межах якого
особа може звернутися до суду з вимогою
про захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якою заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що
заперечуючи проти позову відповідачі
посилалася на те, що позивачці стало
відомо про порушення своїх прав у
травні 2009 року, про що зазначає й вона
сама. Як видно із штемпелю на позовній
заяві, позивач звернулася з позовом до
суду у грудні 2012 року, тобто після
закінчення строку, визначеного ст.. 257
ЦК України.

Позивачка посилалась на те, що про
порушення свого права вона дізналася з
довідки КП ДМБТІ № 8379 від 13.07.2009р. (а.с. №
26-27 т. № 1), з позовом до відповідачів про
визнання додаткової угоди недійсною та
іншим вимогам, вона звернулася в перший
раз 07.09.2011р., між тим цей позов було
залишено без розгляду ухвалою
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська 18.09.2012р. (а.с. № 11, 152-153
т. № 1). Пред'явленням позову 07.09.2011 р.
строк позовної давності, на думку
позивачки, перервався, після такого
переривання перебіг такого строку
починається заново (ч.2.,3 ст. 264 ЦК
України). Тому, пред'явивши вдруге позов
07.12.2012 р., вважає, що зробила це у межах
строків позовної давності, який слід
відраховувати вже не з 13.07.2009 р., а з
07.09.2011 р.

Однак, у відповідності до ч. 1 ст. 265 ЦК
України залишення позову без розгляду
не зупиняє перебігу позовної давності

З огляду на вказане, колегія суддів
вважає що доводи апеляційної скарги в
цій частині є необґрунтованими та
такими, що суперечать нормам
матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються та зводиться до
переоцінки доказів по справі і незгоди
з висновками суду по їх оцінці, тоді як,
згідно ст. 212 ЦПК України, оцінка
доказів є виключним правом суду. Судом 1
інстанції у досить повному обсязі
з'ясовані права та обов'язки сторін,
обставини справи, доводи сторін
перевірені і їм дана належна оцінка,
порушень норм матеріального та
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
чи зміни рішення - не встановлено,
справа розглянута в межах позовних
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
є законним і обґрунтованим, і його слід
залишити без змін.

Керуючись ст.307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13 листопада 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: