У х в а л а

іменем україни

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гончара В.П.,

Колодійчука В.М., Умнової
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5, про стягнення
авансу та штрафних санкцій за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
17 січня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду м. Києва від 20 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 26 березня 2011 року уклав із ОСОБА_4
попередній договір купівлі-продажу
квартири, на виконання якого передав
йому аванс у розмірі 24 тис. грн. Проте
основний договір сторонами укладено не
було, грошові кошти він не повернув.
Посилаючись на недодержання форми
укладення попереднього правочину, що
тягне за собою його нікчемність,
позивач просив застосувати наслідки
недійсності нікчемного правочину, а
саме стягнути з відповідача аванс та
відсотки за користування його коштами.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 17 січня 2014 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду м. Києва
від 20 травня 2014 року, у задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що сторони уклали договір про
наміри, який не підлягає нотаріальному
посвідченню, а не попередній договір.
Тобто, укладений між сторонами договір
не є нікчемним, а, відтак, застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину неможливе. Оскільки позивач
не довів відсутність своєї вини в
неукладенні договору купівлі-продажу,
то згідно з п. 9 договору аванс йому не
повертається.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що 26 березня 2011
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено
договір, відповідно до умов якого
останній передав відповідачеві аванс у
розмірі 24 тис. грн. для організації та
укладення договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1.

Суди дійшли до передчасного висновку
про те, що аванс, сплачений ОСОБА_3, не
підлягає поверненню з огляду на те, що
договір купівлі-продажу не було
укладено з вини позивача, а відповідно
до укладеного між ними договору у
такому випадку аванс трансформується у
неустойку, яка залишається у
відповідачева.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є
грошова сума або рухоме майно, що
видається кредиторові боржником у
рахунок належних з нього за договором
платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Оскільки договору купівлі-продажу
нерухомості, який би за своєю формою та
змістом відповідав вимогам закону, між
сторонами у справі укладено не було, а
сторони лише домовилися укласти такий
договір в майбутньому, передана ОСОБА_3
відповідачу грошова сума в розмірі 24
тис. грн., що еквівалентно 3 тис. доларів
США, є авансом.

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 13 лютого 2012 року № 6-176цс12 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.
Апеляційний суд послався на вказану
постанову Верховного Суду України
проте неправильно витлумачив
висловлену судом правову позицію.

Встановивши відсутність вини ОСОБА_4 у
неукладенні основного договору
купівлі-продажу та відмовивши ОСОБА_3 у
поверненні суми авансу, сплаченого ним
при укладенні договору про наміри від 26
березня 2011 року, суди не звернули уваги
на норми ч. 2 ст. 570 ЦК України, яка
встановлює презумпцію авансу та не
врахували, що, на відміну від завдатку,
аванс - це лише спосіб платежу. Він не
виконує забезпечувальної функції за
правилами ч. 1 ст. 546 ЦК України, а
виконує функцію попередньої оплати.

Суттєва відмінність авансу від
завдатку полягає в тому, що на аванс не
покладено функцію забезпечувати взяте
сторонами на себе зобов'язання
незалежно від того, яка сторона
відповідальна за невиконання
зобов'язання, той, хто отримав аванс
повинен його повернути.

Крім зазначеної вище постанови,
Верховний Суд України висловив таку
правову позицію в постанові від 25
серпня 20013 року у справі № 6-82цс13.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, правовідносини між
сторонами не визначені, судові рішення
не відповідають вимогам ст. 212 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 17 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20 травня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.П. Гончар

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова