РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 312/368/14-ц

провадження № 2/312/84/2014

17 грудня 2014 року селище Велика Білозерка

Великобілозерський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Яцун О.О.,

при секретарі Лісничій А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу, в якій зазначає, що 05.04.2011 року він за договором позики надав відповідачу 50000 грн., які відповідач зобов'язався повернути на першу вимогу позивача. 25.07.2013 року позивач також за договором позики надав відповідачу 30000 грн., які останній зобов'язався повернути до 25.12.2013 року. Укладення договорів позики підтверджується письмовими розписками від 05.04.2011 року та 25.07.2013 року, які підписані відповідачем. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу, проте відповідач відмовився повернути борг, посилаючись на відсутність у нього грошових коштів. Загальна сума боргу за договорами позики складає 80000 грн., яка на даний час не повернута позивачу.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь борг за договорами позики в розмірі 80000 грн. та судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги в повному обсязі, надавши пояснення аналогічні вказаним в позовній заяві, доповнивши, що на час, коли він давав відповідачу в якості позики грошові кошти, відповідач зобов'язався повернути суму позики в строки, які передбаченні письмовими розписками. Проте, коли позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення суми боргу, відповідач відмовився повернути борг, пославшись на відсутність у нього грошових коштів. Враховуючи ці обставини, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на його користь загальну суму боргу в розмірі 80000 грн. та судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3 судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує, пояснивши, що він дійсно за договорами позики отримав від позивача грошові кошти на загальну суму 80000 грн., які своєчасно не зміг повернути позивачу.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, згідно якої у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані і підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.04.2011 року та 25.07.2013 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договори позики, про що свідчать письмові розписки, які складені ОСОБА_3 (а.с.21-22).

Розпискою від 05.04.2011 року відповідач ОСОБА_3 підтвердив, що на придбання транспортного засобу він отримав від позивача ОСОБА_2 позику в розмірі 50000 грн., яку зобов'язався повернути позивачу на його першу вимогу (а.с.21).

Як вбачається із змісту розписки від 25.07.2013 року відповідач ОСОБА_3 отримав від позивача ОСОБА_2 позику в розмірі 30000 грн. на придбання транспортного засобу, яку зобов'язався повернути позивачу до 25.12.2013 року (а.с.22).

З вищезазначеного слід зробити висновок, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, що регулюються нормами параграфу 1 глави 71 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, із аналізу вищезазначених норм Цивільного кодексу України необхідно зробити висновок про те, що розписка є одночасно документом, який підтверджує і передачу позикодавцем грошей позичальнику, і укладення договору позики.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач, в строки та в порядку передбаченому розписками від 05.04.2011 року та 25.07.2013 року, не повернув позивачу суми позики на загальну суму 80000 грн. Даний факт визнається сторонами по справі як безспірний та не підлягає доказуванню.

Таким чином, оскільки досліджені судом докази по справі свідчать про те, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договорами позики від 05.04.2011 року та 25.07.2013 року, та не повернув позивачу, в обумовлені цими договорами строки, позики в розмірі 50000 грн. та 30000 грн., суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

За правилами ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, вимоги позивача ОСОБА_2 про стягнення з відповідача витрат по сплаті судового збору в розмірі 800 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, ст.ст. 526, 610-612, 1046-1047, 1049 ЦК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) заборгованість за договорами позики в сумі 80000 (вісімдесят тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору в сумі 800 (вісімсот) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О. Яцун