Ухвала

іменем україни

10 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

Нагорняка В.А.,
Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_5, Приватне
підприємство «Флора», про визнання
недійсним договору дарування та
визнання недійсними змін до установчих
документів юридичної особи, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Волинської області
від 27 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування та
визнання недійсними змін до установчих
документів юридичної особи.

Свої вимоги ОСОБА_6 обґрунтовувала тим,
що наприкінці 2013 року їй стало відомо
про те, що її чоловік ОСОБА_4 ще у 2006 році
за договором дарування відчужив ОСОБА_5
Приватне підприємство «Флора» (далі -
ПП «Флора»). Позивачка зазначала, що на
час укладення договору дарування ПП
«Флора» було спільною сумісною
власністю подружжя, а вона, як дружина,
не надавала згоди на укладення
договору дарування.

Враховуючи вказане, позивачка просила
визнати недійсним договір дарування
корпоративних прав та визнати
недійсними усі зміни до установчих
документів ПП «Флора», внесені після 31
жовтня 2006 року.

Рішенням Рожищенського районного суду
Волинської області від 28 липня 2014 року
позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
корпоративних прав від 31 жовтня 2006 року
на ПП «Флора», укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5

Визнано недійсними усі зміни до
установчих документів ПП «Флора»,
внесені після 31 жовтня 2006 року.

Рішенням апеляційного суду Волинської
області від 27 серпня 2014 року рішення
Рожищенського районного суду
Волинської області від 28 липня 2014
року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Судами встановлено, що ПП «Флора»
належить сторонам на праві спільної
сумісної власності подружжя (свідоцтво
про державну реєстрацію юридичної
особи ПП «Флора», видане Луцькою
районною державною адміністрацією
Волинської області 11 березня 2004 року),
що не оспорюється учасниками судового
розгляду. Оскільки дане підприємство
набуте під час зареєстрованого шлюбу,
то воно є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, і кожному з
подружжя належить по 1/2 частини
спірного майна.

31 жовтня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
було укладено договір дарування
корпоративних прав, згідно з яким
ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_5 прийняв у
власність безоплатно корпоративні
права на ПП «Флора».

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
оспорюваний договір дарування
корпоративних прав укладений без згоди
другого з подружжя, а тому дійшов
висновку про визнання недійсним
договору дарування та визнання
недійсними усіх змін до установчих
документів ПП «Флора», внесених після 31
жовтня 2006 року.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що суд першої інстанції,
визнаючи недійсним договір дарування,
не залучив обдарованого ОСОБА_5 як
відповідача у справі; визнаючи
недійсними зміни до установчих
документів, не залучив ПП «Флора» як
відповідача у справі та не витребував і
не оглянув в судовому засіданні
оригінали установчих документів й не
з'ясував, які саме зміни і до яких
установчих документів позивачка
просила визнати недійсними, не
перевірив, чи не порушує це прав та
обов'язків інших осіб, не залучив до
участі в розгляді справи осіб, які
відповідно до установчих документів
володіють корпоративними правами ПП
«Флора»; не з'ясував, чи є ПП «Флора»
підприємницьким чи непідприємницьким
товариством. Також посилався на те, що
до суду апеляційної інстанції
представником ПП «Флора» було надано
фотокопію нотаріально завіреної заяви
позивачки ОСОБА_3 від 01 березня 2006 року
про те, що вона надає згоду на
відчуження її чоловіком ОСОБА_4
корпоративних прав на ПП «Флора»

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України,
якщо спір не врегульовано у порядку,
визначеному частиною третьою цієї
статті, суд вирішує питання про склад
осіб, які братимуть участь у справі.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за
клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача. Якщо таке
клопотання не заявлено, суд має
відмовити у позові по суті.

Як убачається з матеріалів справи,
сторонами договору дарування
корпоративних прав від 31 жовтня 2006 року
є ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Позивачка ОСОБА_6 оспорює в судовому
порядку укладений договір дарування,
але позов пред'явила лише до
дарувальника - ОСОБА_4

Особами, які беруть участь у справі про
визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину.

Визнаючи недійсним договір дарування,
суд першої інстанції не залучив
обдарованого ОСОБА_5 як відповідача у
справі. ОСОБА_5 приймав участь у справі
як третя особа на стороні відповідача,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, хоча останній є
стороною оспорюваного договору
дарування і рішення суду щодо визнання
недійсним договору дарування
корпоративних прав впливає на його
права і обов'язки. Також судом першої
інстанції не було залучено до участі у
справі як співвідповідача ПП «Флора», а
представник підприємства приймав
участь у справі як представник третьої
особи.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої
інстанції не встановив осіб, які є
власниками ПП «Флора» та не залучив їх
до участі у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 369 ЦК України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення
правочину щодо розпорядження спільним
майном, який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Аналогічні положення містить і ст. 65 СК
України щодо розпорядження майном
подружжя, відповідно до якої дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою іншого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду
України від 19 вересня 2012 року у справі
№ 1-8/2012 приватне підприємство (або його
частина), засноване одним із подружжя, -
це окремий об'єкт права спільної
сумісної власності подружжя, до якого
входять усі види майна, у тому числі
вклад до статутного капіталу та майно,
виділене з їх спільної сумісної
власності.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено,
що зміст правочину не може суперечити
вказаному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України.

Як вбачається з листа приватного
нотаріуса Луцького районного
нотаріального округу ОСОБА_7, яким було
посвідчено договір дарування
корпоративних прав від 31 жовтня 2006
року, у поданих документах відсутня
письмова згода дружини ОСОБА_3 на
відчуження корпоративних прав.

Посилаючись на те, що матеріали справи
містять фотокопію нотаріально
завіреної заяви позивачки ОСОБА_3 від 01
березня 2006 року про те, що вона надає
згоду на відчуження її чоловіком
ОСОБА_4 корпоративних прав на ПП
«Флора», суд апеляційної інстанції не
врахував лист приватного нотаріуса на
запит суду, в якому останній зазначав,
що серед документів, на підставі яких
посвідчувався договір дарування,
відсутня письмова згода дружини ОСОБА_3
на відчуження корпоративних прав.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Рожищенського районного суду
Волинської області від 28 липня 2014 року
та рішення апеляційного суду
Волинської області від 27 серпня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді: А.В.
Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

Г.В. Юровська