У х в а л а

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Коммунарського районного
суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 28 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
відповідно до умов кредитного договору
від 04 грудня 2006 року ОСОБА_4 отримав
кредит у вигляді встановленого
кредитного ліміту на кредитну картку у
розмірі 15 тис. грн. з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки. У результаті порушення умов
кредитного договору за ним утворилася
заборгованість, яка станом на 05 грудня
2011 року складає 35 004 грн. Ураховуючи
викладене, позивач просив стягнути з
відповідача зазначену заборгованість.

Рішенням Коммунарського районного
суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 28 листопада 2013 року, позов ПАТ КБ
«Приватбанк» задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 35 004 грн. 23 коп. Розподілено
судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 березня 2014
року у відкритті касаційного
провадження за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Коммунарського
районного суду м. Запоріжжя від 15
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 28
листопада 2013 року у даній справі
відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від
22 жовтня 2014 року ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 березня 2014 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що згідно з
пунктом 3.1.3 розділу ІІ Умов та правил
надання банківських послуг, які є
невід'ємною частиною договору, після
закінчення строку дії картки, вона
продовжується банком на новий строк,
якщо раніше не надійшла письмова заява
держателя про закриття картрахунку.
Оскільки відповідач міг за своєю
заявою закрити картковий рахунок (п. 9.5.
розділу І Умов та правил надання
банківських послуг), проте не зробив
цього, строк дії договору на час
подання банком позовної заяви не
закінчився. Крім того, суди послались
на те, що у заяві про отримання
відповідачем платіжної картки
встановлено строк дії кредитного
ліміту до 05 грудня 2016 року.

Апеляційний суд погодився із мотивами
та висновками районного суду,
пославшись і на те, що строк дії картки
продловжується автоматично без заяви
клієнта.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що 04 грудня 2006 року
ОСОБА_4 написав заяву, яка разом з
Умовами надання банківських послуг,
правилами користування платіжною
карткою та тарифами складає договір
про надання банківських послуг,
укладений між ним та ПАТ КБ
«ПриватБанк».

Відповідно до умов зазначеного
договору ОСОБА_4 отримав кредит у
розмірі 15 тис. грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою процентів
за користування кредитом у розмірі 24 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом із кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк»
посилався на те, що у результаті
порушення умов кредитного договору за
ОСОБА_4 утворилася заборгованість, яку
він, незважаючи на вимоги, не погасив.

Пунктом 2 розділу І Умов та правил
надання банківських послуг
встановлено, що кредитним лімітом
(кредитом, кредитною лінією) є розмір
грошових коштів, наданих банком
клієнту на строк, визначений у
договорі, на умовах платності та
зворотності (повернення).

Відповідно до п.п. 3.1.1., 5.4. розділу ІІ
Умов та правил надання банківських
послуг строк дії картки вказано на
лицевій стороні картки (місяць і рік) і
вона дійсна до останнього календарного
дня вказаного місяця. Строк погашення
процентів за кредитом визначено
щомісячними платежами, а строк
погашення кредиту в повному обсязі
визначено останнім днем місяця,
вказаного на картці (поле MONTH).

Із заяви від 04 грудня 2006 року, яка є
невід'ємною частиною договору,
укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_4, вбачається, що строк дії картки,
виданої останньому, становить два роки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду
із позовом у березні 2012 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила; за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст
зазначених правових норм, слід дійти
висновку, що за договором про надання
банківських послуг (при отриманні
позичальником кредиту у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку), яким установлено не
тільки щомісячні платежі погашення
кредиту, а й кінцевий строк повного
погашення кредиту, перебіг трирічного
строку позовної давності (ст. 257 ЦК
України) стосовно щомісячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі - не після закінчення
строку дії договору, а після закінчення
кінцевого строку повного погашення
кредиту (ст. 261 ЦК України).

Відповідно до умов договору,
укладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_4, кінцевий термін виконання
кредитного зобов'язання відповідає
строку дії картки. Строк дії картки в
договорі визначений у два роки.

Автоматичне неодноразове продовження
дії картки не змінює терміну виконання
кредитного зобов'язання, отже
продовження дії картки для настання
кінцевого терміну повернення
заборгованості значення не має.

Подальше продовження дії картки є
способом виконання зобов'язання щодо
повернення простроченого кредиту,
процентів і неустойки.

Наведеного апеляційний суд не врахував
та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК
України належним чином не перевірив
обставин, викладених у заяві
відповідача про застосування
наслідків спливу строку позовної
давності.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, ухвала
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для її
скасування з передачею справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 28 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська