Ухвала

іменем україни

03 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування
вартості безпідставно набутого майна,
за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Вінницького районного суду
Вінницької області від 08 травня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 04 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом, у якому
просили стягнути солідарно з ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 328 756
грн та на користь ОСОБА_3 -141 003 грн
у відшкодування вартості безпідставно
набутого майна.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували
тим, що 11 вересня 1993 року було
зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5, від якого народилася донька
ОСОБА_5

Оскільки свого житла у подружжя не
було, на сімейній раді за їх участю та
участю сімей їх батьків було прийнято
рішення про будівництво житлового
будинку для молодої сім'ї на земельній
ділянці площею 0,10 га в с. Агрономічному
Вінницького району, яка була виділена
ОСОБА_6 під забудову.

Будівництво велося без відповідної
документації, яка дає право виконувати
будівельні роботи, та без належно
затвердженого проекту, спільними
фізичними і матеріальними зусиллями,
ОСОБА_7 та ОСОБА_4 домовилися
фінансувати будівництво в рівних
частках.

Рішенням Замостянецького районного
суду м. Вінниці шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 було розірвано.

Посилаючись на те, що документація на
будинок так і не була оформлена й на
даний час виник спір щодо вкладень,
проведених сторонами під час його
будівництва, просили задовольнити
позов.

Рішенням Вінницького районного суду
Вінницької області від 08
травня 2014 року, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 04 серпня 2014 року, позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4
вартість безпідставно набутого майна в
сумі 225 804,83 грн.

У задоволенні решти позовних вимог
щодо стягнення вартості будівельних
матеріалів та робіт відмовлено.

У задоволенні позову про стягнення з
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 вартості
безпідставно набутого майна на суму 141
003 грн відмовлено.

У задоволенні позову до ОСОБА_5
відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення та ухвалу судів
попередніх інстанцій, ухвалити нове
рішення про відмову в позові, мотивуючи
свою вимогу порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що на підставі рішення
3 сесії 22 скликання Агрономічної
сільської ради Вінницького району від
13 січня 1995 року ОСОБА_6
приватизував земельну ділянку площею
0,1093 га, цільове призначення
якої для будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель, й отримав державний акт від 04
травня 1995 року.

17 червня 2005 року рішенням Агрономічної
сільської ради Вінницького району
ОСОБА_6 було надано дозвіл на
будівництво житлового будинку на
вищезгаданій земельній ділянці по
АДРЕСА_1.

Дозвіл було видано на вже збудований
будинок, будівництво якого було
завершено у 2003-2004 роках, що не
заперечується сторонами. Будинок до
цього часу не введений в експлуатацію.

На час будівництва будинку ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 перебували у шлюбі, і будинок за
домовленістю між позивачами та
відповідачами будувався для потреб
цієї сім'ї. ОСОБА_4, який є батьком
ОСОБА_3, також брав участь у
будівництві будинку.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
доведеності ОСОБА_4 його участі в
будівництві будинку по
АДРЕСА_1.

З такими висновками погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі
зазначали, що сам факт будівництва мав
місце у зв'язку зі створенням молодої
сім'ї ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та для потреб
цієї сім'ї, спірний будинок будувався
за спільні кошти батьків ОСОБА_5 та
ОСОБА_3, у зв'язку з чим просили стягнути
частину цих коштів, як безпідставно
набуте майно, на підставі ст. 1212 ЦК
України.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір,
вважав, що ОСОБА_5 безпідставно набув
майно на суму 225 804,83 грн, а тому повинен
повернути ці кошти відповідно до
положень ст. 1212 ЦК України.

При цьому не надав належної правової
оцінки правовідносинами, що виникли
між сторонами, а також належним чином
не встановив, чи може до цих
правовідносин застосовуватись ст. 1212
ЦК України.

Так, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК
України зазначена норма закону
застосовується лише в тих випадках,
коли безпідставне збагачення однієї
особи за рахунок іншої не може бути
усунуто з допомогою інших, спеціальних
способів захисту. Зокрема, у разі
виникнення спору стосовно набуття
майна або його збереження без
достатніх правових підстав договірний
характер правовідносин виключає
можливість застосування до них судом
положень частини першої статті 1212 ЦК
України, у тому числі й щодо
зобов'язання повернути майно
потерпілому.

Така правова позиція сформульована у
постанові Верховного Суду України від
24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка
є обов'язковою для судів при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин
(ч. 2 ст. 214 ЦПК України).

Таким чином, застосовуючи до спірних
правовідносин положення ст. 1212
ЦК України, суд не врахував, що
предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна і які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Обов'язковими умовами для виникнення
зобов'язання з безпідставного
збагачення є:

- набуття або збереження
майна;

- набуття або збереження
майна за рахунок іншої особи
(збільшення або збереження майна в
особи є наслідком втрати або
недоотримання цього майна іншою
особою);

- відсутність правової
підстави для набуття або збереження
майна за рахунок іншої особи
(відсутність положень закону,
адміністративного акта, правочину або
інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК
України).

З матеріалів справи вбачається, що
спірний будинок був побудований під
час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_3 й будувався
він для потреб цієї сім'ї.

Будь-яких письмових угод про створення
спільної власності батьки колишнього
подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не укладали,
а матеріальна допомога молодій сім'ї
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 була добровільною.

Правовий статус майна, набутого
подружжям за час шлюбу регулюється
відповідними положеннями Сімейного
кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Суд першої інстанції у порушення ч. 4 ст.
10 ЦПК України не роз'яснив позивачу, з
огляду на обраний ним спосіб захисту
порушеного права, його право уточнити
свої позовні вимоги, помилково до
спірних правовідносин застосував
положення ст. 1212 ЦК України.

У порушення вимог статей 303, 315 ЦПК
України апеляційний суд на зазначене
уваги також не звернув, належним чином
не перевірив доводів апеляційної
скарги, також у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та залишив без змін
рішення суду першої інстанції.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 336 ЦПК України за
наслідками розгляду касаційної скарги
на рішення суд касаційної інстанції
має право постановити ухвалу про повне
або часткове скасування рішення і
передати справу на новий розгляд до
суду першої або апеляційної інстанції.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що
судом першої інстанції неправильно
застосовані норми матеріального права
й допущені порушення норм
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, і ці
порушення не були усунені апеляційним
судом, судові рішення відповідно до ст.
338 ЦПК України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Вінницького районного суду
Вінницької області від 08 травня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 04 серпня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

Ю.Г. Іваненко