АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 210/4160/13-ц 22-ц/774/1333/К/14
Справа №210/4160/13-ц
Головуючий в І інстанції
Провадження № 22-ц/774/1333/К/14
суддя Вікторович Н.Ю.
Категорія № 54 (ІV)
Суддя-доповідач - Турік В.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого-судді: Турік В.П.

суддів: Грищенко Н.М.,
Савіної Г.О.

при секретарі: Булах К.А.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Кривому Розі
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2, який діє за довіреністю в
інтересах ОСОБА_3 на рішення
Дзержинського районного суду м.
Кривого Рогу від 25 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Будплюс» про визнання незаконним
переведення на іншу посаду, поновлення
на роботі та стягнення середнього
заробітку.

Особи, які беруть участь у
розгляді справи:

позивач ОСОБА_3 та його
представник ОСОБА_2,

представник відповідача Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будплюс» -
Овчинніков Микола Миколайович, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будплюс»
(надалі ТОВ «Будплюс») про визнання
недійсним рішення зборів учасників ТОВ
«Будплюс» від 31.05.2013 року, визнання
недійсним наказу про переведення його
на посаду заступника директора ТОВ
«Будплюс» та поновлення на роботі на
посаді директора зазначеного
товариства.

Уточнивши позовні вимоги, в останній їх
редакції позивач просив суд визнати
незаконним та недійсним рішення зборів
учасників ТОВ «Будплюс», оформлене
протоколом № 3 позачергових зборів
засновників товариства «Будплюс» від 31
травня 2013 року; визнати незаконним та
недійсним наказ про його переведення
та призначення на посаду заступника
директора ТОВ «Будплюс» з 01 червня 2013
року; визнати незаконним та недійсним
наказ № 13-к від 02 липня 2013 року про
звільнення його з 02 липня 2013 року з
посади заступника директора з
виробництва; поновити його на посаді
директора; стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в розмірі 11 568,22 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3
зазначив, що він є учасником ТОВ
«Будплюс» і має частку в статутному
капіталі зазначеного товариства у
розмірі 14 066 грн., що складає 33,33 частки
статутного капіталу та прирівнюється
до 33,33 голосів на зборах учасників.

09 вересня 2009 року на зборах учасників
товариства позивача було обрано
директором товариства. Того ж дня він
приступив до виконання своїх
обов'язків та оформив свої
повноваження належним чином, видавши
відповідний наказ та зробивши запис у
трудову книжку.

31 травня 2013 року відбулись збори
учасників товариства, на яких було
прийнято рішення перевести ОСОБА_3 з 01
червня 2013 року на посаду заступника
директора виробництва; призначити з 01
червня 2013 року Овчиннікова М.М. в.о.
директора товариства; позивача
зобов'язано передати, а Овчиннікова М.М.
прийняти усі документи, печатки,
штампи, електронні ключі та
корпоративні банківські карти
товариства із складанням акту
прийому-передачі у приміщенні офісу
підприємства 01 червня 2013 року.

Зазначене рішення зборів учасників
було оформлено протоколом № 3
позачергових зборів засновників ТОВ
«Будплюс» від 31 травня 2013 року.

Того ж дня на підставі вказаного
рішення, оформленого протоколом,
новообраним в.о. директора товариства
Овчинніковим М.М. було видано наказ б/н,
яким позивача ОСОБА_3 переведено з 01
червня 2013 року на посаду заступника
директора виробництва; призначено з 01
червня 2013 року Овчиннікова М.М. в.о.
директора товариства.

Вказане рішення, оформлене протоколом,
а також виданий на його підставі наказ,
позивач вважає незаконним, оскільки
збори учасників товариства 31 травня 2013
року були проведені без його участі,
хоча він є одним із учасників
товариства та на той час був його
директором. Про проведення загальних
зборів його ніхто не повідомляв, так
само як і про порядок денних зборів.
Інформація, зазначена в протоколі від 31
травня 2013 року прийнята одноголосно та
є неправдивою. Він на даних зборах
присутнім не був, протокол не
підписував. Відмітка про його
присутність на зборах відсутня.

Також зазначив, що діями відповідача
порушено КЗпП України, оскільки згоди
на переведення його на іншу посаду
позивач ОСОБА_3 не давав.

Крім того, на думку позивача, він має
право на стягнення з відповідача
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу у сумі 11568,22 грн.

Вимушений прогул полягає у тому, що
позивач з моменту його переведення на
посаду заступника директора з 01 червня
2013 року по звернення до суду з позовом
не працював на посаді директора
товариства, так як не мав на це правових
підстав.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 25 квітня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_2 просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог ОСОБА_3

Зокрема, апелянт посилається на те, що
судом першої інстанції необґрунтовано
відхилено доводи позивача щодо
неправомірності проведення загальних
зборів учасників товариства, яка
полягає у тому, що вони відбулися у
відсутності позивача та без належного
його повідомлення.

Суд не дав належної правової оцінки
відсутності згоди позивача на
переведення його з посади директора на
посаду заступника директора ТОВ
«Будплюс». Висновки суду щодо
правомірності переведення позивача на
вказану посаду зводяться до того, що
ним неналежно виконувалися посадові
обов'язки, однак, на думку позивача,
даний факт не може свідчити про
законність переведення, оскільки
ОСОБА_3 оскаржується рішення загальних
зборів учасників товариства з підстав
порушення процедури їх проведення.

Посилаючись на неналежне виконання
позивачем своїх посадових обов'язків,
суд першої інстанції не встановив, які
саме обов'язки ним виконувалися
неналежним чином.

Крім того, судом необґрунтовано було
відмовлено у долученні до матеріалів
справи копії трудового контракту,
укладеного ТОВ «Будплюс» з позивачем
ОСОБА_3

Заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем не
виконувались належним чином посадові
обов'язки як директора ТОВ «БудПлюс»,
що стало підставою для вжиття заходів
щодо врегулювання
фінансово-господарської діяльності
товариства шляхом переведення
позивача на посаду заступника
директора з виробництва та призначення
нового директора, а звільнення ОСОБА_3 з
посади заступника директора з
виробництва за прогули на підставі ч. 4
ст. 40 КЗпП України відбулося згідно
чинного законодавства, що вбачається з
пояснень представника відповідача та
свідків, які зазначили, що ОСОБА_3 не
з'являвся в ТОВ «БудПлюс» на роботу для
виконання своїх посадових обов'язків.

Колегія суддів не може погодитись з
такими висновками суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на ї
підтвердження; 3) які правовідносин
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_3 про
визнання незаконним та недійсним
рішення зборів учасників ТОВ «Будплюс,
оформленого протоколом №3
позачергових зборів засновників ТОВ
«Будплюс» від 31 травня 2013 року колегія
суддів приходить до наступного.

Відповідно до п. 4 ст. 12 ГПК України,
господарським судам підвідомчі справи,
що виникають з корпоративних відносин
у спорах між господарським товариством
та його учасником (засновником,
акціонером), у тому числі учасником,
який вибув, а також між учасниками
(засновниками, акціонерами)
господарських товариств, що пов'язані
із створенням, діяльністю, управлінням
та припиненням діяльності цього
товариства, крім трудових спорів.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 оскаржується рішення зборів
учасників ТОВ «Будплюс, оформленого
протоколом №3 позачергових зборів
засновників ТОВ «Будплюс» від 31 травня
2013 року, з тих підстав, що він, як
директор та учасник ТОВ «Будплюс»», не
був повідомлений про їх проведення.

Таким чином, зазначений у позовній
заяві предмет позову та фактичні
обставини, які викладені вище, дають
підстави суду для висновку про
підвідомчість вказаного спору
господарському суду, а відтак
провадження у цій частині позовних
вимог повинно бути закрито на підставі
п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України в зв'язку з
тим, що справа не підлягає розгляду у
порядку цивільного судочинства.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_3 в
частині визнання незаконним наказу в.о.
директора ТОВ «Будплюс» від 31 травня 2013
року колегія суддів приходить до
наступного.

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України
особливою формою трудового договору є
контракт, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін,
умови матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін.

ОСОБА_3 відповідно до наказу №2-К від
09.09.2009 року призначений на посаду
директора ТОВ «БудПлюс» з 09.09.2009 року
(а.с. 14). Підставою призначення позивача
на посаду директора стало рішення
загальних зборів засновників ТОВ
«БудПлюс» (протокол №3 від 09.09.2009 року -
а.с. 13)

09 вересня 2009 року між ТОВ «БудПлюс» та
ОСОБА_3 укладено трудовий контракт про
призначення останнього на посаду
директора ТОВ «БудПлюс» на підставі
протокола №3 від 09.09.2009 року. Згідно
пунктів 10, 11 та 11.1. цей контракт
укладений строком на п'ять років з
09.09.2009 року по 31.12.2014 року, зміни та
доповнення до нього можуть бути
внесені тільки за згодою сторін,
укладених у письмовій формі (а.с. 162).

Згідно ст. 145 ЦК України вищим органом
товариства з обмеженою
відповідальністю є загальні збори його
учасників. У товаристві з обмеженою
відповідальністю створюється
виконавчий орган (колегіальний або
одноособовий), який здійснює поточне
керівництво його діяльністю і є
підзвітним загальним зборам його
учасників. Виконавчий орган товариства
може бути обраний також і не зі складу
учасників товариства (ч.2 ст. 145 ЦК
України).

До виключної компетенції загальних
зборів учасників товариства з
обмеженою відповідальністю належить,
зокрема, створення та відкликання
виконавчого органу товариства (п.3 ч.4
ст. 145 ЦК України).

Відповідно до статті 7 Статуту ТОВ
«Будплюс» вищим органом Товариства є
збори Учасників до компетенції яких,
серед іншого, входить обрання і
відкликання директора.

При цьому, згідно статті 8 Статуту ТОВ
«Будплюс» директор товариства
призначається зборами на підставі
пропозиції учасників терміном до п'яти
років та може бути достроково знятий з
цієї посади, а також призначений на
новий термін. З директором укладається
терміновий трудовий договір (контракт).

Таким чином, як контрактом, який є
особливою формою трудового договору,
так і Статутом ТОВ «Будплюс»
передбачено право загальних зборів ТОВ
«Будплюс» відкликати або достроково
зняти директора ОСОБА_3 із займаної
посади.

Як вбачається з матеріалів справи,
Наказом № б/н від 31 травня 2013 року
ОСОБА_3 переведено на посаду заступника
директора з виробництва з 01.06.2013 року на
підставі Протоколу №3 позачергових
зборів засновників ТОВ «Будплюс» від 31
травня 2013 року (а.с. 16,17).

Оскільки, ані Статутом, ані контрактом
не передбачено спеціальної процедури
переведення директора на іншу посаду,
колегія суддів приходить до висновку,
що правовідносини сторін регулюються
загальними нормами трудового
законодавства України, тобто Кодексом
законів про працю України.

Відповідно до частини першої статті 32
КЗПП України переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації, а також
переведення на роботу на інше
підприємство, в установу, організацію
або в іншу місцевість, хоча б разом з
підприємством, установою,
організацією, допускається тільки за
згодою працівника, за винятком
випадків, передбачених у статті 33
цього Кодексу та в інших випадках,
передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу
роботу і не потребує згоди працівника
переміщення його на тому ж
підприємстві, в установі, організації
на інше робоче місце, в інший
структурний підрозділ у тій же
місцевості, доручення роботи на іншому
механізмі або агрегаті у межах
спеціальності, кваліфікації чи посади,
обумовленої трудовим договором.

Згідно штатного розпису ТОВ «Будплюс»
на 2013 рік, введений в дію з 01 червня 2013
року, посадовий оклад директора
становить 2 000,00 грн., а заступника
директора з виробництва - 1 300,00 грн. (а.с.
75), отже відповідачем було здійснено
переведення позивача на іншу посаду, не
обумовлену трудовим контрактом, з
оплатою праці, меншою ніж було
погоджено сторонами при укладенні
трудового договору (контракту), а тому
письмова згода ОСОБА_3 на таке
переведення є обов'язковою.

В матеріалах справи відсутня згода
ОСОБА_3 на переведення його з посади
директора на посаду заступника
директора з виробництва, а тому його
переведення неможливо визнати
законним.

На підставі викладеного колегія суддів
приходить до висновку, що наказ в.о.
директора ТОВ «Будплюс» від 31 травня 2013
року в частині переведення з 01 червня
2013 року ОСОБА_3 на посаду заступника
директора з виробництва є незаконним.

Позовні вимоги ОСОБА_3 що визнання
незаконним наказу в.о. директора ТОВ
«Будплюс» від 31 травня 2013 року в
повному обсязі не можуть бути
задоволені, оскільки даним наказом,
крім переведення ОСОБА_3, було вирішено
питання про призначення в.о. директора
Овчинникова М.М. з 01.06.2013 року, а питання
щодо повноважень останнього на
здійснення функцій директора
товариства не може бути предметом
даного спору, оскільки згідно п. 8.2.
Статуту ТОВ «Будплюс» питання щодо
призначення директора на посаду
віднесено виключно до компетенції
загальних зборів.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_3 про
визнання незаконним наказу №13-к від 02
липня 2013 року, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, колегія суддів
приходить до наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, наказом № 13-к від 02
липня 2013 року ОСОБА_3 звільнено з
посади заступника директора по
виробництву за прогули на підставі п. 4
ст. 40 КЗпП України (а.с. 117).

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у
п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року, при
розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП,
суди повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).
Невихід працівника на роботу в
зв'язку з незаконним переведенням не
можна вважати прогулом без поважних
причин.

У наказі № 13-к від 02 липня 2013 року про
звільнення ОСОБА_3, всупереч закону, не
вказано ні день, ні час прогулу, а
доводи представника відповідача ТОВ
«Будплюс» про те, що ОСОБА_3 періодично
не виходив на роботу та не виконував
свої посадові обов'язки не є підставою
для визнання цього наказу законним,
оскільки як вбачається із табелю
обліку робочого часу за червень 2013
року, затверджений директором ТОВ
«Будплюс» 02 липня 2013 року з відбитком
гербової печатки товариства, ОСОБА_3
прогулів не допускав і в табелі
навпроти його прізвища проставлено 18
робочих днів явки на роботу (а.с. 78),
відомості ж щодо явки останнього на
роботу у липні 2013 року (01 липня 2013 року)
або ж щодо його відсутності на робочому
місці суду надано не було.

Крім того, колегією суддів приймається
до уваги й той факт, що переведення
ОСОБА_3 з 01 червня 2013 року на посаду
заступника директора по виробництву
відбулося незаконно, а тому навіть у
разі його невиходу на роботу після цієї
дати, ОСОБА_3 не можна було б вважати
таким, що вчинив прогул без поважної
причини.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник
може звернутись з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Як встановлено судом та не спростовано
відповідачем, наказ № 13-к від 02 липня 2013
року ОСОБА_3 не вручався, відомості про
дату видачі трудової книжки із записом
про звільнення позивача суду не було
надано, а ОСОБА_3 зазначає про те, що він
довідався про існування цього наказу
під час його долучення представником
відповідачадо матеріалів справи у
судовому засіданні 28.11.2013 року, а з
позовом про визнання його незаконним
звернувся до суду 06.12.2013 року (а.с. 122),
тому колегія суддів приходить до
висновку, що позивачем не пропущено
місячний строк для звернення до суду із
даним позовом.

У зв'язку з вищевикладеним, колегія
суддів приходить до висновку, що наказ
№ 13-к від 02 липня 2013 року є незаконним
та ОСОБА_3 підлягає поновленню на
посаді директора ТОВ «Будплюс»,
оскільки його переведення на посаду
заступника директора з виробництва
згідно наказу від 31 травня 2013 року
визнано судом незаконним.

Згідно ч 2 ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчооплачуваної роботи, але
не більше як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

При цьому, згідно п. 32 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» №9 від 06.11.1992 року, висновок
суду про наявність вини працівника (не
з'явився на виклик суду, вчинив інші
дії по зволіканню розгляду справи) або
її відсутність має бути мотивованим.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивача було звільнено за прогули
наказом від 02 липня 2013 року, про
існування якого йому стало відомо 28
листопада 2013 року (а.с. 119- 121), а з позовом
про поновлення на роботі ОСОБА_3
звернувся до суду 06.12.2013 року (а.с. 122).
При цьому, ним не було подано окремої
позовної заяви, а уточнено позовну
заяву надану до суду 11.06.2013 року (а.с. 1).

Цивільна справа розглядалась
Дзержинським районним судом міста
Кривого Рогу з червня 2013 року по
квітень 2014 року. За цей час справу було
призначено до розгляду 15 разів, із яких
лише два рази судове засідання було
відкладено за клопотанням позивача
ОСОБА_3: 29.10.2013 року для ознайомлення
його представника ОСОБА_2 з матеріалами
справи та 28.11.2013 року у зв'язку з
необхідністю уточнити позовні вимоги
(а.с. 85,119).

Під час розгляду справи апеляційним
судом Дніпропетровської області,
позивач ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_2 лише одного разу надали
клопотання про відкладення розгляду
справи в зв'язку з перебуванням у
відрядженні ОСОБА_3, що визнано судом
поважною причиною неявки у судове
засідання (а.с. 177-182).

Таким чином, колегією суддів не
встановлено вини ОСОБА_3 у тривалому
розгляді даної цивільної справи.

З урахуванням пункту 7 трудового
контракту від 09.09.2009 року, яким ОСОБА_3
було встановлено робочий тиждень з
двома вихідними днями, та Листів
Міністерства соціальної політики
України від 21.08.2012 року №9050/0/14-12/13 та від
04.09.13р. №9884/0/14-13/13, час вимушеного
прогулу з моменту звільнення до
поновлення на роботі ОСОБА_3 буде
становити: липень 2013 року - 22 дня,
серпень 2013 року - 21 день, вересень 2013
року - 21 день, жовтень 2013 року - 23 дня,
листопад 2013 року - 21 день, грудень 2013
року - 22 дня, січень 2014 року - 21 день,
лютий 2014 року - 20 днів, березень 2014 року -
20 днів, квітень 2014 року - 21 день, травень
2014 року - 19 днів, червень 2014 року - 19 днів,
липень 2014 року - 23 дня, серпень 2014 року -
20 днів, вересень 2014 року - 22 дня, жовтень
2014 року - 23 дня, а всього 327 днів.

Визначаючи розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу у
зв'язку з незаконним звільненням,
колегія суддів, виходить із загальних
правил обчислення середнього
заробітку, виходячи із середнього
заробітку за останні два календарних
місяці роботи відповідно до Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року № 100
зі змінами (далі - Порядок).

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку,
середньомісячна заробітна плата
визначається за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи з виплат за останні два
календарні місяці, що передують події,
якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат
у випадку збереження середньої
заробітної плати провадиться виходячи
з розміру середньоденної заробітної
плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин,
у випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період. У разі коли середня
місячна заробітна плата визначена
законодавством як розрахункова
величина для нарахування виплат і
допомоги, вона обчислюється шляхом
множення середньоденної заробітної
плати на середньомісячне число робочих
днів у розрахунковому періоді (п. 8
Порядку).

Середньогодинна заробітна плата
ОСОБА_3 складає 86,33 грн., виходячи з
розрахунку: (заробітна плата за
квітень 2013 року у розмірі 1625,94 грн. +
заробітна плата за травень 2013 року у
розмірі 2000,00 грн.) : 42 днів = 86,33 грн. (а.с.
124). При цьому, колегією суддів за
розрахунок взято заробітну плату за
квітень - травень 2013 року, оскільки
переведення його у червні 2013 року на
менш оплачувану посаду визнано судом
незаконним.

Таким чином, середній заробіток за час
вимушеного прогулу дорівнює 28 229,91 грн.
(86,33 грн. х 327 днів) і саме ця сума
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача.

Період з 01 червня 2013 року по 02 липня 2013
року не було включено до розрахунку
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, оскільки у цей час позивач
ОСОБА_3 виконував посадові обов'язки
заступника директора по виробництву та
отримував заробітну плату. Питання ж
щодо стягнення різниці в заробітку за
час виконання нижчеоплачуваної роботи
не є предметом даного спору, а згідно з
вимогами ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів скасовує рішення суду на
підставі п. п. 2,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, у
зв'язку з недоведеністю обставин
справи, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, що
призвело до неправильного
застосування норм матеріального права
та ухвалює нове рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
судовий збір» від 08.07.2011р. №3674-VI, який
вступив в дію з 01 листопада 2011 року,
від сплати судового збору звільняються
позивачі за позовами про стягнення
заробітної плати й за іншими вимогами,
що випливають з трудових
правовідносин.

Відповідно до ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 цього
Закону за подання до суду позовної
заяви майнового характеру ставка
судового збору становить 1 відсоток
ціни позову, але не менше 0,2 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 3 розмірів мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду.

Згідно п.8 ч.1 ст.4 цього Закону за
подання до суду апеляційної скарги на
рішення суду ставка судового збору
становить 50% ставки, що підлягає сплаті
при поданні позовної заяви, іншої заяви
і скарги, а у разі подання позовної
заяви майнового характеру - 50% ставки,
обчисленої виходячи з оспорюваної
суми.

Оскільки, ОСОБА_3 звернувся із
зазначеним позовом до суду у червні 2013
року (а.с.1), а з апеляційною скаргою у
вересні 2014 року (а.с. 156), з відповідача
на користь держави підлягає стягненню
судовий збір у розмірі 321,20 грн.,
виходячи з мінімальної заробітної
плати станом на 1 січня 2013 року у
розмірі 1 147 грн., встановленої Законом
України «Про державний бюджет України
на 2013 рік» та з мінімальної заробітної
плати станом на 1 січня 2014 року у
розмірі 1218 грн., встановленої Законом
України «Про державний бюджет України
на 2014 рік».

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 2, 4 ч.1 ст. 309, 316
ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє за
довіреністю в інтересах ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 25 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Провадження у справі в частині
позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будплюс»
про визнання незаконним та недійсним
рішення зборів учасників Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будплюс,
оформленого протоколом №3
позачергових зборів засновників
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будплюс» від 31
травня 2013 року - закрити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будплюс»
про визнання незаконним переведення на
іншу посаду, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку -
задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ в.о. директора
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будплюс» від 31
травня 2013 року в частині переведення з
01 червня 2013 року ОСОБА_3 на посаду
заступника директора з виробництва.

Визнати незаконним наказ №13-к від 02
липня 2013 року Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будплюс» про
звільнення заступника директора по
виробництву ОСОБА_3 за прогули на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_3 на посаді директора
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будплюс».

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будплюс» на користь
ОСОБА_3 середній заробіток за час
вимушеного прогулу в сумі 28 229
(двадцять вісім тисяч двісті двадцять
дев'ять) гривень 91 копійка.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будплюс» на користь
держави судові витрати по справі на
оплату судового збору у розмірі 321,20
грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: