У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,
суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,Остапчука Д.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Одеський завод гумових технічних виробів», Одеської міської ради, Одеського міського управління земельних ресурсів Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, приведення земельної ділянки у попередній стан шляхом знесення самочинного будівництва та встановлення земельного сервітуту, за касаційною скаргою ОСОБА_8, яка діє від імені ОСОБА_6, ОСОБА_7, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що вони є співвласниками нежитлових будівель НОМЕР_1, НОМЕР_2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та які розміщені на території публічного акціонерного товариства «Одеський завод гумових технічних виробів» (далі - ПАТ «ОЗГТВ»). Позивачі зазначали, що вони позбавлені можливістю користуватися належним їм нерухомим майном у зв'язку із тим, що відповідач збудував огорожу, яка перекриває проїзд та прохід до їхніх будівель. Крім того, позивачі вважали, що вищезазначена огорожа встановлена в зоні дії сервітуту, який був погоджений із відповідачем колишнім власником нежитлових будівель.

Оскільки домовленості про встановлення сервітуту із відповідачем ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не досягли, позивачі, із урахуванням уточнень до позовної заяви, просили суд встановити їм безстроковий земельний сервітут на умовах безоплатності, на право проїзду до нежитлових будівель НОМЕР_1, НОМЕР_2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, через земельну ділянку, що перебуває в користуванні ПАТ «ОЗГТВ» та зобов'язати відповідача знести зведену огорожу на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні ПАТ «ОЗГТВ» зі сторони АДРЕСА_1, і яка перешкоджає позивача користуватися нежитловими приміщеннями.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, яка діє від імені ОСОБА_6, ОСОБА_7, просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суд першої інстанції, із висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що правові підстави для встановлення сервітуту відсутні, оскільки позивачами не підтверджено право власності чи право користування земельною ділянкою на якій розміщені належні останнім нежитлові будівлі.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах матеріального закону та зроблені при неповному з'ясуванні всіх обставин справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відповідно до договорів купівлі-продажу від 2 вересня 2011 року, є власниками по Ѕ частині нежитлових будівель НОМЕР_1, НОМЕР_2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 10, 13).

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Одеської міської ради від 7 липня 2009 року № 4513-V, попередньому власнику нежитлових приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_10 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 0,3902 га, для експлуатації складських приміщень (а. с. 45). Крім того, ОСОБА_10 отримав висновки Управління охорони об'єктів культурної спадщини та Державного управління охорони навколишнього середовища в Одеські області про погодження проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 0,3902 га, для експлуатації складських приміщень (а. с. 19, 21).

Згідно із ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений (ст. 98 ЗК України).

Відповідно до частини 1, 2 ст. 100 ЗК України, власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

Згідно із частинами 2, 3 ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

З огляду на зміст наведених норм, встановлення сервітуту може здійснюватися як для обслуговування належної власникам або користувачам земельної ділянки за рахунок сервітутної земельної ділянки, так і для обслуговування належного власникам нерухомого майна.

Право користування чужим майном може бути встановлено й щодо іншого нерухомого майна: будівлі, споруди тощо (ст. 404 ЦК України).

Виходячи з наведеного, обов'язковою умовою встановлення сервітуту є певна потреба у користуванні чужим майном та відсутність можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом, як встановлення сервітуту з конкретним землекористувачем.

Таким чином, закон вимагає від позивачів надання суду доказів того, що нормальне господарське використання своєї нерухомої власності (складських приміщень), неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з підстав відсутності у останніх права власності чи права користування земельною ділянкою на якій розміщені належні їм на праві власності нежитлові приміщення, суди належним чином не з'ясували за яких обставин позивачі позбавлені можливості користуватися своєю власністю та чи мають вони у зв'язку з цим право звертатися до суду з вимогою про встановлення сервітуту.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Враховуючи вищезазначені положення норм матеріального закону, суди залишили поза увагою те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, не встановлено, чи дійсно порушуються права позивачів у зв'язку з встановленням відповідачем огорожі зі сторони АДРЕСА_1, чи є у позивачів потреба у користуванні чужим майном (земельною ділянкою) та чи відсутня можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом.

Враховуючи зазначене, судові рішення не можуть залишатися в силі, допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8, яка діє від імені ОСОБА_6, ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко