Справа № 583/1093/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2014 року
м. Охтирка

Охтирський міськрайонний суд Сумської
області в складі:

головуючого
Мовчан Н.В.,

за участю секретаря
Статівки О.В.,

позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

відповідача
ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Охтирського
міськрайонного суду Сумської області
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 третя особа: ОСОБА_5 про реальний
поділ майна, припинення права
власності на частку у спільному майні, -

встановив:

28 березня 2014року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа:
ОСОБА_5, в якому після уточнення
позовних вимог просив провести
реальний поділ спільної часткової
власності сторін, при якому виділити
позивачу в натурі 39/100 частин в
житловому будинку з господарськими
спорудами, а відповідачці - 13/100 частини;
в разі неможливості реального виділу в
натурі в окрему квартиру 13/100 частин в
житловому будинку, припинити право
відповідачки на частку у спільному
майні, зобов'язавши позивача сплатити
відповідачу грошову компенсацію за
належну їй долю в спільній частковій
власності.

В обґрунтування позову зазначив, що
відповідно до рішення Охтирського
міськрайонного суду Сумської області
від 16 січня 2014року у спільній частковій
власності сторін по справі перебуває
52/100 частин житлового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з яких
частка ОСОБА_1 складає 39/100, а частка
ОСОБА_3 -13/100, та господарські споруди , з
яких частка ОСОБА_1 складає 2/3, а частка
ОСОБА_3 - 1/3.

З приводу користування нерухомим
майном, яке перебуває в їх спільній
частковій власності між сторонами
постійно виникають конфлікти, що
унеможливлює спільне володіння та
користування нерухомим майном без його
реального поділу, що і стало підставою
звернення до суду.

У судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
повністю та просили їх задовольнити з
підстав викладених в позові, при цьому
пояснили, що між сторонам склались
вкрай неприязні стосунки. Вважають, що
відповідачка, займаючи для проживання
кімнату розміром 15,0 кв.м. та кухню 7,0
кв.м., загальна площа яких є більшою ніж
її частка у спільному майні,
користується чужим майном, крім того,
проживання у будинку відповідачки
перешкоджає позивачу користуватися
житлом, тому він змушений з новою сім'єю
проживати в іншому місці. Відповідачка
змінила замок на кімнаті, в якій
проживає, що унеможливило доступ до
іншої кімнати будинку. Позивач
пропонував відповідачці купити їй
житло в іншому селі в межах вартості її
частки в спірному будинку, однак
відповідачка не погодилася та
поставила умову щодо придбання їй
будинку лише у селі Чернеччина
Охтирського району. Позивач вважає
такі умови неприйнятними, оскільки
розмір частки у спільній власності
відповідачки не дає їй права ставити
такі пропозиції. Позивач та його
представник вважають, що частка
відповідачки в майні, яке є спільною
частковою власністю, є незначною,
спірна річ є неподільною, що
підтверджено висновком експерта,
спільне володіння та користування
майном є неможливим, що знайшло своє
підтвердження під час судового
розгляду справи, тому внаслідок
задоволення позову не буде спричинена
суттєва шкода інтересам відповідачки,
оскільки за кошти у розмірі
компенсації за її частку, вона матиме
змогу придбати інше житло.

Відповідачка та її представник у
судовому засіданні проти позовних
вимог заперечували, посилаючись на те,
що іншого житла вона не має, проживає
постійно у спірній частині будинку, а
розмір відшкодування її частки, що
пропонується позивачем є таким, що не
дає змоги придбати житло, яке б її
влаштовувало. При тому відповідачка
зазначала, що вона не чинила перешкод у
користуванні спільним майном, а саме:
доступ до гаражу, погребу, кухні є
вільним, вона змінила замок лише в
кімнаті, в якій проживає і де
знаходяться її особисті речі. З
листопада 2012року позивач не проживає у
спірному будинку, комунальні платежі
не сплачує. Натомість позивач
провокував конфліктні ситуації, коли
з'являвся до їх спільного помешкання із
сторонніми особами, вчиняв сварки, що
стало підставою для неодноразових
звернень до міліції. Вона не заперечує
проти вирішення спору, але не на тих
умовах, що запропоновані позивачем.
Так, вона не заперечує уступити
позивачу свою частку у спільному майні,
якщо позивач придбає їй житло в с.
Чернеччина, розташування якого буде
зручним для неї, а також не
відмовляється від його пропозиції
викупити частку позивача, навіть якщо
прийдеться запозичити кошти у
знайомих.

Третя особа належним чином повідомлена
про дату, час та місце розгляду справи,
в судове засідання не з'явилась,
причини неявки суд не повідомила.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, надавши оцінку
доказам по справі, прийшов до висновку,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 16 січня
2014року, яке набрало законної сили,
встановлено факт спільного проживання
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю з липня
1996року до листопада 2012року, визнано за
ОСОБА_3 право власності на 13/100 частини,
а за ОСОБА_1 - на 39/100 частини житлового
будинку з господарськими спорудами,
розташованого за адресою вул.
Пилипенка,64, с. Чернеччина, Охтирського
району Сумської області загальною
площею 124,7 кв.м., житловою площею 66,9 кв.м.

Встановлено, що відповідно до копії
договору купівлі-продажу від 01 вересня
1995року, посвідченого державним
нотаріусом Охтирської державної
нотаріальної контори Воропай В.В за
реєстровим номером 1455, ОСОБА_3 продала
ОСОБА_5 48/100 частини незакінченого
будівництва житлового будинку,
розташованого за адресою вул.
Пилипенка,64, с. Чернеччина, Охтирського
району Сумської області, готовність
якого складає 61%. (а.с. 64-65)

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Відповідно до ст.41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

За ст.47 Конституції України кожен має
право на житло. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Відповідно до ст.317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Згідно ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Згідно ч.1 ст.356 ЦК України власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст.364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга ст.183 цього
Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою. Право на частку у праві
спільної часткової власності у
співвласника, який отримав таку
компенсацію, припиняється з дня її
отримання.

Відповідно до ст.361 ЦК України
співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у праві
спільної часткової власності.

За висновком будівельно-технічної
експертизи № 607 від 13.06.2013 року,
складеним експертом Сумського
відділення при Харківському
науково-дослідному інституті судових
експертиз ім. Засл. Професора
М.С.Бокаріуса Демузенко І.В. визначення
можливих варіантів виділу в натурі
часток в житловому будинку та
господарських будівель та споруд, які
розташовані по АДРЕСА_1, загальною
площею 124,7кв.м., житловою площею 66,9кв.м.,
які є спільною частковою власністю
співвласників в розмірі 39/100 частин, що
належить ОСОБА_1, та в розмірі 13/100
частин, що належить ОСОБА_3, в окремі
ізольовані квартири з обладнанням
окремих виходів, окремого
електропостачання, газопостачання та
водопостачання, а токож поділ
господарських будівель відповідно до
належних часток: ОСОБА_1 2/3 частини
господарських будівель, ОСОБА_3 - 1/3
господарських будівель, врахувавши, що
48/100 частин належить на праві власності
ОСОБА_5, яка складається з приміщень 2-1
площею 9,8кв.м., 2-2 площею 14,1кв.м., 2-3
площею 5,7 кв.м., 2-4 площею 17,2кв.м. права
власності на господарські будівлі та
споруди не має, відповідно до рішення
Охтирського міськрайонного суду
Сумської області від 16 січня 2014року не
видається можливим. Розмір грошової
компенсації власнику ОСОБА_3, доля якої
не може бути виділена в натурі за
належну їй долю в спільній частковій
власності 13/100 частини в житловому
будинку і 1/3 частини господарських
будівель, становить 31367,00грн. (а.с.80-90)

У поясненнях до висновку експертизи
судовий експерт зазначила, що виділ в
натурі в житловому будинку частки
співвласника ОСОБА_3 в розмірі 13/100 не
видається можливим через недостатню
площу приміщень, які мають відповідати
вимогам будівельних норм, тобто,
незалежно від облаштування окремого
вмходу з частки, яка належить ОСОБА_5 -
48/100. Відповідно до даних технічного
паспорту на житловий будинок під
літерою А-1 площа житлового будинку, що
знаходиться у спільній частковій
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 становить
77,9кв.м. Приведеними у дослідженні
будівельними нормами обумовлено
обов'язковість забезпечення
мінімальної площі для однокімнатної
квартири, що виділяється , в розмірі 22
кв. м.. З урахуванням загальної площі
житлового будинку проведення поділу з
відступом від ідеальних часток з
улаштуванням окремих виходів є
можливим, при цьому для надання
варіантів поділу повинно проводитись
додаткове обстеження та складання
відповідного висновку експерта.(а.с. 139)

Жодна із сторін клопотання про
призначення експертизи для визначення
варіантів поділу спільного майна з
відступом від ідеальних часток до суду
не надала.

Відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України право
особи на частку у спільному майні може
бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; річ є неподільною,
спільне володіння і користування
майном є неможливим; таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Відповідно до змісту вказаної статті
для припинення права особи на частку у
спільному майні необхідно встановити
наявність будь-якої із обставин,
передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК
України за умови, що таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї. Така
правова позиція висловлена Верховним
Судом України у постанові № 6-81цс11 від 16
січня 2012 року.

Крім того, сам факт встановлення
законом підстав для позбавлення права
власності Європейський Суд з прав
людини вважає недостатнім для
обґрунтування втручання в право
власності. Для припинення права
власності на частку у майні
відповідачки необхідно дотримуватися
обґрунтованої пропорційності між
переслідуваною метою та позбавленням
особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено
її власності лише на умовах,
передбачених законом і загальними
принципами міжнародного права, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст.ст.364, 365 ЦК
України неможливо припинити право на
частку у спільний частковій власності
без згоди співвласника на отримання
грошової компенсації та без інших
обов'язкових умов, передбачених ч.1 ст.365
ЦК України.

У Постанові №7 від 04.10.1991 року Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок» пунктом 6
передбачено, що при неможливості
виділу частки будинку в натурі або
встановлення порядку користування ним
власнику, що виділяється, за його
згодою присуджується грошова
компенсація. В окремих випадках суд
може, враховуючи конкретні обставини
справи, і за відсутності згоди
власника, що виділяється, зобов'язати
решту учасників спільної власності
сплатити йому грошову компенсацію за
належну частку з обов'язковим
наведенням відповідних мотивів.
Зокрема, це може мати місце, якщо частка
у спільній власності на будинок є
незначною й не може бути виділена в
натурі чи за особливими обставинами
сумісне користування ним неможливе, а
власник будинку не проживає і
забезпечений іншою жилою площею.

Судом встановлено, що у відповідачки
немає ніякого іншого житла окрім
спірного будинку. Починаючи з
листопада 2012р., коли припинилося
спільне проживання з позивачем однією
сім'єю, відповідачка місце проживання
не змінювала, самостійно сплачувала
комунальні послуги, що визнається
позивачем по справі, тому не потребує
доказуванню, веде домогосподарство, в
якому станом на 11.08.2014р. утримується
корова, телиця, кури-20шт., кролі - 20шт.,
індики - 30шт., що підтверджується
матеріалами справи. (а.с. 105, 106, 121) Розмір
належної відповідачці частки у 52/100
частки житлового будинку, яка є їх
спільним майном з позивачем, - 1/3, на
думку суду є суттєвим, виходячи із
загальної площі цієї частки в
житловому будинку -77,9кв.м. та наявності
у ній трьох жилих кімнат. Тому, у разі
припинення її права власності на 1/3
частку в спільній частковій власності
з позивачем на житловий будинок, таке
припинення завдасть істотної шкоди її
житловим інтересам, що є недопустимим
відповідно до вимог ст.365 ЦК України.

Суд також звертає увагу на те, що
позивачем не доведено обставину щодо
неможливості спільного володіння і
користування майном, оскільки між
співвласниками не вирішувалось
питання щодо встановлення порядку
користування спільною часткою
житлового будинку, позивач не проживає
з листопада 2012року в будинку по АДРЕСА_1
і не здійснює будь-яких дій щодо
можливості вселення у вказаний
будинок.

Як вбачається з досліджених в судовому
засіданні матеріалів перевірки ЖЄО №
814 від 01.03.2014р., № 951 від 11.03.2014року, № 1839
від 07.05.2014р., № 1777 від 01.05.2013р. та № 3599 від
21.10.2012р. до правоохоронних органів
зверталася відповідачка щодо факту
виявлення відсутності речей, які
перебувають у спільній власності, щодо
перешкоджання її вільному проживанню в
будинку з боку ОСОБА_1, щодо факту
сварки між сторонами по справі, що
свідчить про неприязні стосунки між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, однак факт того, що
між сторонами склалися неприязні
стосунки - не може бути основною
підставою вважати про наявність
обставини, передбаченої п.3 ч.1 ст.365 ЦК
України.

Суд сприяв сторонам за їх клопотанням у
вирішенні спору миром, у зв'язку із чим
оголошувались перерви судових
засідань для можливості знайти
варіанти придбання житла для
відповідачки за кошти, запропоновані
позивачем (з можливістю збільшення
суми компенсації), однак всі
запропоновані варіанти не були
схвалені ОСОБА_3, у зв'язку із чим
примирення не досягнуто.

Враховуючи зазначене, неподільність
спірної частини житлового будинку
відповідно до ідеальних долей кожного
із співвласників та неприязні
відносини між сторонами спору не
можуть бути підставами для задоволення
позовних вимог, оскільки припинення
права власності відповідачки на 13/100
частки, яка не є незначною по
відношенню до часток кожного з
позивачів окремо, завдасть її
інтересам істотної шкоди.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не довів наявність підстав, які
б свідчили про можливість припинення
права відповідачки на частку в
спільному майні у відповідності до
норм закону.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог позивача.

Відповідно до квитанції №103 від 14
серпня 2014 р. позивачем внесені грошові
кошти вартості належної відповідачці
долі у спільній частковій власності
13/100 частини в житловому будинку і 1/3
частини господарських будівель, в
розмірі 31367,00грн. на депозитний рахунок
ТУ ДСА України в Сумській області, які
підлягають поверненню позивачу.

Судові витрати позивачу відшкодуванню
не підлягають, оскільки у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
третя особа: ОСОБА_5 про реальний поділ
майна, припинення права власності на
частку у спільному майні- відмовити.

Зобов'язати ТУ ДСА України в Сумській
області повернути ОСОБА_1 31367 (тридцять
одна тисяча триста шістдесят сім)
гривень 00 копійок, внесених ним на
депозитний рахунок ТУ ДСА України в
Сумській області № 0459 відповідно
до квитанції №103 від 14 серпня 2014 р.

Рішення може бути оскаржено в
Апеляційний суд Сумської області через
Охтирський міськрайонний суд Сумської
області протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Повний текст рішення складено 02
вересня 2014року.

Суддя

Охтирського міськрайонного суду

Сумської області
Н.В.Мовчан