Справа № 462/8224/13
Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/783/3873/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук
Категорія справи: 21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді Мельничук О.Я.,

суддів Шандра М.М., Курій Н.М.,

при секретарі Данилик І.І.,

за участю позивача ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Залізничного районного суду
міста Львова від 08 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
третя особа : приватний нотаріус
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання договору
дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Залізничного районного суду
міста Львова від 08 квітня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 04.09.2013 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за
реєстровим №1271. Вирішено питання
судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному
порядку оскаржили відповідач - ОСОБА_4
Апелянт вважають рішення суду
незаконним та необгрунтованим,
оскільки таке ухвалене при неповно
встановлених обставинах, що мають
значення для справи, судом надано
перевагу одним доказам перед іншими.
Також вважає, що висновки суду
суперечать обставинам справи і
зібраним доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача та її представника,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає із
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст.11,59, 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов"язана довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, а обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування .

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинстава, вирішив
справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Колегія суддів вважає що рішення суду
першої інстанції таким вимогам
відповідає.

Судом встановлено, що 04.09.2013 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір
дарування квартири АДРЕСА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1271.

Як вбачається з позовної заяви та
пояснень даних представником позивача
в апеляційній інстанції, ОСОБА_2 не мала
на меті укладати договір дарування
квартири як такий, оскільки вважала що
укладає договір довічного утримання де
однією з вимог мало б бути - здійснення
відповідачем - ОСОБА_4 постійного
догляду за нею.

Згідно відповіді на запит №813 від 27.11.2013
року у пацієнтки ОСОБА_2 діагностована
катаракта обох очей. Часткова атрофія
зорового нерва, а тому прочитати
договір дарування в нотаріальній
конторі для неї не було можливим.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та визнаючи
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_3, укладений 04.09.2013 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, суд виходив з тих
підстав, що волевиявленням ОСОБА_2 при
укладенні договору дарування квартири
АДРЕСА_2, було укладення договору
довічного утримання, оскільки позивач
є людиною похилого віку, має вади зору
та ряд інших хворіб, у зв"язку з чим
потребує догляду, не має іншого житла,
проживала та залишається проживати у
квартирі після укладення договору,
відповідач не являється для неї
близькою людиною чи родичкою, а тому не
усвідомлювала істину природу
правочину, прав та обов"язків сторін, що
випливають з нього, внаслідок впливу
помилки, яка призвела до того, що
позивач позбавила себе права власності
на користь чужої для неї людини.

Колегія суддів апеляційної інстанції з
висновками суду першої інстанці
погоджується в повній мірі.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов"язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність аба
можливість використання за цільовим
призначення.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику в справах визнання угод
недійсними" угода може бути визнана
недійсною з підстав, передбачених
законом, і тому суд в кожній справі
повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов"язує
визнання угоди недійсною і настання
певних юридичних наслідків.

Відповідно до Роз'яснень, які містяться
в п. 7 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

За правилами ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Частиною 5 цієї статті
передбачено, що правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Як визначено у п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину мають існувати саме
на момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце,
також, що вона має істотне значення. Не
має правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину. Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією зі сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним.

Помилка - це неправильне сприйняття
особою фактичних обставин
правочину, що вплинуло на її
волевиявлення, за відсутності якого
можна було б вважати, що правочин не був
би вчинений. Неправильне сприйняття
може бути викликане
найрізноманітнішими обставинами. Для
визначення правочину недійсним як
укладеного під впливом помилки
необхідно, щоб помилка мала істотне
значення.

Встановивши за обставинами справи, що
ОСОБА_2, маючи похилий вік, вади
здоров'я, є одинокою особою, потребує
постійного стороннього догляду,
помилялася щодо юридичної правової
природи договору дарування, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про задоволення вимог про
визнання договорів дарування
недійсними на підставі ст. 229 ЦК
України.

Висновок суду першої інстанції про
вплив вад зору на адекватне сприйняття
дій нотаріуса під час укладення 04.09.2013
року договору дарування, ґрунтується
на доказах: показаннях свідків,
медичних документах, віку позивача
та діагностування захворювань
свідчать про те, що вони мають
тривалий характер, а не виникли
протягом декількох місяців.

Наміри ОСОБА_2 на збереження свого
нерухомого майна як гарантії того,
що за нього вона матиме належний догляд
у похилому віці встановлені судом
першої інстанції на підставі показань
свідків, у зв'язку з чим, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність у позивача
наміру позбавити себе права власності
на користь чужої для неї людини.

Доводи апеляційної скарги в частині
безпідставності висновків суду про
неможливість прочитати договір
позивачем, на підставі медичної
довідки, яка не є висновком спеціаліста
чи експерта і не містить тверджень щодо
гостроти зору не заслуговує на увагу
оскільки довідка містить інформацію
про стан здоров"я позивача,
діагностований раніше лікарями
відповідних спеціальностей.

Висновки суду відповідають обставинам
справи в межах наданих сторонами і
досліджених в судовому засіданні
доказів та нормам цивільного
законодавства, які регулюють спірні
правовідносини. Порушень норм
матеріального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги
колегією суддів не приймаються до
уваги як такі, що не підтверджені
належними доказами, не ґрунтуються на
вимогах закону, що регулюють спірні
правовідносини, та не спростовують
мотивованих висновків суду

Згідно з вимогами ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1
ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325
ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду
міста Львова від 08 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
О.Я. Мельничук

Судді:
М.М. Шандра

Н.М. Курій