Справа №2/463/585/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді
Головатого Р.Я.

при секретарі судових засідань
Миличук У.Р.

з участю позивача
ОСОБА_2

представника позивача
ОСОБА_3

відповідача
ОСОБА_4

представника відповідача
ОСОБА_5

третьої особи
ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третіх
осіб ОСОБА_7, ОСОБА_6, Головного
управління державної міграційної
служби України у Львівській області
про позбавлення права користування
житловим приміщенням, зняття з
реєстрації місця проживання та
примусове виселення з квартири та за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи:
ОСОБА_7, ОСОБА_6 про встановлення факту
проживання сторін однією сім'єю як
подружжя, визнання права власності,
вселення в квартиру та встановлення
порядку користування квартирою, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до
ОСОБА_4 з участю третіх осіб про
позбавлення відповідача права
користування житловим приміщенням,
зняття з реєстрації місця проживання
та примусове виселення з квартири
АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_2 з участю третіх осіб, уточнивши
позовні вимоги, просить встановити
факт проживання сторін однією сім'єю як
подружжя з листопада 2009 року по 05
лютого 2011 року, визнати за ОСОБА_4 право
власності на 3/8 частини квартири
АДРЕСА_1, вселити ОСОБА_4 в квартиру
АДРЕСА_1 та встановлення порядку
користування вказаною квартирою,
шляхом виділення у користування ОСОБА_4
кімнати площею 10 м.кв.

ОСОБА_2 свої вимоги мотивує тим, що він,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є власниками квартири
АДРЕСА_1. 05.02.2011р. він одружився з ОСОБА_4
та прописав її у вищевказаній квартирі.
Однак спільне життя у подружжя не
склалося та 23.10.2012р. ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом про розірвання шлюбу.
Оскільки на даний час сторони фактично
не є подружжям, реєстрація ОСОБА_4 у
спірній квартирі позбавляє позивача
можливості належним чином
користуватися та розпоряджатися
належним йому майном, просить позов
задовольнити.

ОСОБА_4 уточнені позовні вимоги мотивує
тим, що з кінця жовтня - початку
листопада 2009 року сторони проживали як
повноцінна сім'я в одному помешканні,
були пов'язані спільним побутом, мали
спільний бюджет, разом вели домашнє
господарство, мали взаємні права та
обов'язки, тобто у них склалися
фактичні шлюбні відносини, які
офіційно були зареєстровані 05.02.2011
року. 16.11.2010р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було
укладено договір довічного утримання,
на підставі якого 19.11.2010р. ОСОБА_2
зареєстрував за собою право власності
на 3/4 спірної квартири. Оскільки на той
час сторони уже перебували у фактичних
шлюбних відносинах, вважає, що
вищевказане майно є їхньою спільною
сумісною власністю. Не зважаючи на це,
ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у
користуванні квартирою, а тому просить
позов задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримали, проти позовних вимог
ОСОБА_4 заперечили з підстав,
викладених у поданих до суду письмових
запереченнях. Додатково пояснили, що
спірна квартира є родинною власністю,
ОСОБА_2 набув право власності на частку
у квартирі ще до реєстрації шлюбу з
відповідачем на підставі договору
довічного утримання. У фактичних
шлюбних відносинах сторони на той час
не перебували. Враховуючи вищенаведене
просять первісний позов задовольнити,
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 -
відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її
представник ОСОБА_5 уточнені позовні
вимоги підтримали, проти задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 - заперечили.
Додатково пояснили, що сторони знайомі
з 2007 року, з вересня 2009 року - почали
зустрічатися, з жовтня 2009 року - почали
жити разом на АДРЕСА_2 в тітки ОСОБА_4 На
початку листопада 2010 року подзвонив
сусід ОСОБА_8 та повідомив, що остання
поламала руку, після чого сторони
відвезли її в лікарню, та з того часу
переїхали проживати до неї у квартиру
АДРЕСА_1, оскільки вона потребувала
догляду. ОСОБА_4 постійно здійснювала
догляд за ОСОБА_9 за кошти, що їй давали
її батьки. Однак сторони прийняли
спільне рішення про укладення договору
довічного утримання з ОСОБА_2
Одружилися сторони 05.02.2011р., хоча довгий
час до цього спільно проживали.
Враховуючи вищенаведене просять позов
ОСОБА_4 задовольнити, в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Третя особа ОСОБА_6 в судовому
засіданні позовні вимоги ОСОБА_2
підтримав, проти позову ОСОБА_4
заперечив. Вважає, що квартира є
родинною власністю, а тому ОСОБА_4
жодних прав на неї не має. Пояснив, що в
кінці 2010 року ОСОБА_8 захворіла і ОСОБА_2
переїхав проживати до неї, а ОСОБА_4
переселилася проживати у вказану
квартиру лише незадовго до смерті
ОСОБА_8, однак на той час сторони
одруженими ще не були.

Третя особа ОСОБА_7 в останнє судове
засідання не з'явилася у зв'язку з
поїздкою за кордон, розгляд справи
просить проводити за її відсутністю та
в задоволенні позову ОСОБА_4 -
відмовити, з підстав, викладених у
поданих до суду письмових поясненнях
(а.с.178-181).

Представник третьої особи Головного
управління державної міграційної
служби України у Львівській області
Сагайдак Д.М. у вирішенні справи
покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, третіх осіб, покази
свідків, оглянувши матеріали справи та
матеріали справи №2/463/646/13, дослідивши
та перевіривши зібрані по справі
докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб
05.02.2011р. в міському відділі державної
реєстрації актів цивільного стану
Львівського міського управління
юстиції, про що зроблено актовий запис
№129 (а.с.56).

Разом з тим, допитаний в судовому
засіданні свідок ОСОБА_11 суду показав,
що він є батьком ОСОБА_4 Сторони
познайомилися у 2008 році, а у 2009 - почали
проживати разом на Рясне у двоюрідної
сестри свідка. У квітні 2010 року ОСОБА_2
приїхав просити руки дочки, а у вересні
2010р. сторони переїхали проживати на
квартиру до ОСОБА_2 на АДРЕСА_1.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_12 суду показала, що вона є
троюрідною сестрою ОСОБА_4 В жовтні 2009
року остання переїхала жити до тітки на
Рясне, де проживала разом з ОСОБА_2 та 2
дівчатами.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суду показали, що
вони разом з ОСОБА_4 проживали на
квартирі у її тітки на АДРЕСА_2. З жовтня
2009 року у кімнаті з ОСОБА_4 проживав
також ОСОБА_2 Восени 2010 року ОСОБА_13 з
ОСОБА_2 переїхали до бабці ОСОБА_2,
оскільки остання потребувала догляду.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_15 суду показав, що він є батьком
ОСОБА_2 Син привів ОСОБА_13 на спірну
квартиру близько року після смерті
батька свідка ОСОБА_2, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 Сторони почали там разом
проживати лише після розписки.

Разом з тим, такі покази свідка
суперечать показам третьої особи
ОСОБА_6, який в судовому засіданні
пояснив, що сторони почали проживати
разом на АДРЕСА_1 до смерті ОСОБА_8 та на
той час ще не були одружені.

При цьому, такі не спростовують
вищевказаних показів свідків про
проживання сторін з 2009 року на АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

У Постанові Верховного Суду України
від 20.02.2012р., прийнятої за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, зазначено, що за
положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

Разом з тим згідно із ст. 74 СК України
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України
слід виходити з того, що указана норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких,
що перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбано спірне майно.

Враховуючи вищенаведене суд приходить
до висновку, що факт проживання однією
сім'єю як подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з
листопада 2009 року до реєстрації шлюбу -
05.02.2011р., є доведеним та ухвалює рішення
про встановлення цього факту.

Відповідно до ч.1 ст.74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Як вбачається з роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, наданих у п.24
Постанови від 21.12.2007р. №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» до складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) .

Не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них. Що стосується премії, нагороди,
одержаних за особисті заслуги, суд може
визнати за другим з подружжя право на
їх частку, якщо буде встановлено, що він
своїми діями сприяв її одержанню.

Як вбачається з копії договору
довічного утримання, укладеного
16.11.2010р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (а.с.5)
ОСОБА_8 передала останньому у власність
3/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Право власності на вищевказане майно
було зареєстроване ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»
19.11.2010р., що підтверджується копією
витягу про державну реєстрацію прав
(а.с.4).

Враховуючи вищенаведене, оскільки
право власності на 3/4 частини квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_2 набув 19.11.2010р. в час
спільного проживання сторін, при цьому
жоден із них не перебував у будь-якому
іншому шлюбі, суд приходить до
висновку, що вказане майно є спільною
сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 в
частині визнання за нею права
власності на 3/8 частини квартири
АДРЕСА_1 також є підставними та
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю та право власності є
непорушним.

За змістом ст.ст. 321, 391 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Частиною 3 ст. 358 ЦК України визначено,
що кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

У п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 4 жовтня 1991 року N7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» роз'яснено, що якщо виділ
частки будинку в натурі неможливий, суд
вправі за заявленим про це позовом
встановити порядок користування
відособленими приміщеннями
(квартирами, кімнатами) такого будинку.
У цьому разі окремі підсобні
приміщення (кухня, коридор тощо) можуть
бути залишені в загальному
користуванні учасників спільної
часткової власності. Порядок
користування жилим будинком може бути
встановлено також і між учасниками
спільної сумісної власності.

Враховуючи те, що на даний час у спірній
квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 (а.с.21), судом визнано за ОСОБА_4
право власності 3/8 частка квартири
АДРЕСА_1, що становить 19,88 кв.м. від
загальної площі та 11,47 кв.м. від
житлової площі, суд вважає, що є
правильним та законним встановити
порядок користування спірною
квартирою, виділивши у користування
ОСОБА_4 кімнату площею 10 м.кв.

Разом з тим, як вбачається з пояснень
ОСОБА_4 ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у
користуванні квартирою шляхом заміни
замків у вхідних дверях та винесенням
речей у підвал, що останній не
заперечив, враховуючи вищенаведене,
суд приходить до висновку, що у такий
спосіб порушується право ОСОБА_4 на
проживання у квартирі, а тому таке слід
відновити шляхом задоволення позовних
вимог в частині вселення її у спірну
квартиру.

При цьому, оскільки задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 повністю
виключає задоволення позову ОСОБА_2,
тому в його задоволенні слід відмовити.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
слід стягнути понесені нею та
документально підтверджені судові
витрати по справі, що становлень 114 грн.
70 коп. судового збору (а.с.62).

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-214, 360-7 ЦПК
України, ст.41 Конституції України,
ст.ст.21, 36, 65, 70, 74 СК України, ст.ст.321, 358,
391 ЦК України, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_6, Головного
управління державної міграційної
служби України у Львівській області
про позбавлення права користування
житловим приміщенням, зняття з
реєстрації місця проживання та
примусове виселення з квартири АДРЕСА_1
- відмовити.

Позов ОСОБА_4 задовольнити.

Встановити факт проживання однією
сім'єю як подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з
листопада 2009 року по 05 лютого 2011 року.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 3/8
частини квартири АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1.

Встановити порядок користування
вказаною квартирою, шляхом виділення у
користування ОСОБА_4 кімнати площею 10
м.кв.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 114
грн. 70 грн. судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржене
протягом десяти днів з дня його
проголошення до апеляційного суду
Львівської області через Личаківський
районний суд м.Львова. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Р.Я. Головатий