Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №283/3033/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Тарасенко
Доповідач Товянська О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого:
судді Товянської О.В.

суддів: Микитюк
О.Ю., Гансецької І.А.

при секретарі:
Гуковій О.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Житомирі справу за
позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Управління промислових
підприємств» Державної адміністрації
залізничного транспорту України про
зміну підстав та формулювання
звільнення, стягнення невиплаченої
заробітної плати за період затримки
трудової книжки та відшкодування
моральної шкоди

за апеляційною скаргою Державного
підприємства «Управління промислових
підприємств» Державної адміністрації
залізничного транспорту України на
рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 16 червня 2014
року, -

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2013р. ОСОБА_1 звернулась до суду
з позовом, уточнивши вимоги, просила
визнати незаконними дії відповідача
щодо безпідставного звільнення її за
п.4 ст.40 КЗпП України, зобов'язати
протягом 3-х календарних днів з дня
набрання рішенням суду законної сили
внести до її трудової книжки
відповідний запис про звільнення з
посади інженера 2ї кат. із 9.09.2013р. за п. 6
ст. 36 КЗпП України, стягнути заробітну
плату за час затримки трудової книжки у
розмірі 53860,62грн., 9999грн. моральної
шкоди та судові витрати. Зазначала, що
15.10.2001р. була прийнята на посаду
оператора комп'ютерного набору до
відокремленого структурного
підрозділу відповідача -
«Пенізевицьке кар'єроуправління».
29.03.2002р. переведена на посаду інженера
2ї кат., наказом №73 від 09.07.2013р. її
звільнили за прогули без поважних
причин за п.4 ст.40 КЗпП України. Вважає,
що невихід працівника на роботу у
зв'язку з незаконними діями
адміністрації не можна вважати
прогулом без поважних причин. Крім
того, відповідач жодного акту про
порушення нею умов трудового договору
до 31.05.2013р. не складав, що свідчить про
фальсифікацію ним таких документів у
2013р. в період, який перевищує шість
місяців після подачі заяви про її
звільнення з власної ініціативи. Таким
чином відповідач порушив умови та
порядок звільнення взагалі,
безпідставно та необґрунтовано вніс
запис до її трудової книжки, чим
фактично припинив трудові відносини з
нею, що не передбачено трудовим
договором. Розрахунок на день її
звільнення відповідач не зробив.
Моральна шкода полягає в тому, в сім'ї
позивачки стали виникати сварки, через
що вона постійно відчуває
психологічний дискомфорт, розуміючи
про можливі проблеми, які можуть
виникнути при наступному
працевлаштуванні на інше місце роботи.

Рішенням Малинського райсуду
Житомирської області від 16 червня 2014р.
позов задоволено частково, визнано
незаконними дії ДП «УПП ДАЗТ» щодо
безпідставного звільнення ОСОБА_1 за п.4
ст.40 КЗпП, зобов'язано протягом 3-х
календарних днів з дня набрання
рішенням законної сили, внести
відповідний запис до трудової книжки
позивачки про звільнення її з посади
інженера 2 кат. з 9.09.2013р. за п.6 ст.36 КЗпП,
стягнуто 7343,18грн. середнього заробітку
за час затримки трудової книжки, 6000грн.
моральної шкоди, 3200 витрат на правову
допомогу, всього 16543,18грн. і на користь
держави 243,60грн.

В апеляційній скарзі ДП «УПП ДАЗТ»
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у позові.
Зазначає, що працівники
кар'єроуправління неодноразово
виїжджали за місцем проживання
позивачки з метою дізнатися причину
невиходу її на роботу, проте їм не
відчиняли. Ці обставини підтверджені
належними та допустимими доказами. З
08.11.2012р. позивачка жодного разу не
з'явилася на роботі, на листи
підприємства не відповідала,
відмовлялась їх отримувати. ОСОБА_1 не
довела, що не може працевлаштуватися
через дії відповідача.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи, 15.10.2001р.
ОСОБА_1 прийнята до відокремленого
структурного підрозділу Державного
підприємства «Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту» -
Пенізевицьке кар'єроуправління» на
посаду оператора комп'ютерного
набору, 29.03.2002р. її перевели на посаду
інженера 2ї кат. (а.с.8). 7.11.2012р. вона
подала письмову заяву про звільнення
її з роботи у зв'язку з невиконанням
умов колективного договору, 12.11.2012р.
повторно подала заяву про звільнення з
роботи за її попередньою заявою від
7.11.2012 року, просила видати трудову
книжку та провести розрахунок. Проте,
після подачі нею 7.11.2012р. заяви про
звільнення з роботи, вона на роботу
перестала виходити.

Ці обставини доведені належними і
допустимими доказами - актами
Пенізевицького кар'єроуправління від 31
травня і 12 червня 2013р., рапортом
начальника ВТБ про відсутність на
роботі без поважних причин (а.с.59-63). З
табелю обліку використання робочого
часу видно, що позивачка не виходила
на роботу з 3 травня по 14 червня 2013р.
(а.с.64-66). Профкомом відповідача
позивачці надсилались
рекомендованим листом запрошення на
засідання профкому, яке вона також
відмовилась одержати (а.с.52-54).
Рішенням профкому "Пенізевицького
кар'єроуправління" надано згоду на
звільнення ОСОБА_1 з роботи за п.4 ст.40
КЗпП України (протокол №3 від 8 липня 2013
року (а.с.55).

Наказом "Пенізевицького
кар'єроуправління" №73 від 9.07.2013р. її
звільнили з займаної посади за прогули
без поважних причин (а.с.8,14).

Згідно з ч.4 ст.40 КЗпП України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках прогулу (в т.ч.
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Трудове законодавство визнає, що
умовами визнання прогулу здійсненим
без поважних причин є:

- коли немає згоди адміністрації на
відсутність працівника на робочому
місці;

- відсутність документів, інших
доказів, що свідчать про неможливість
для працівника перебувати на роботі.

ОСОБА_1 пояснила апеляційному суду, що
після подачі заяви у листопаді 2012р. і по
день звільнення у липні 2013р., вона
приходила на підприємство лише 2 рази
(запис на технічному носії). Проте
жодного належного та допустимого
доказу на підтвердження не надала.

Відповідно до п.п.22,24 Постанови Пленуму
ВСУ №9 від 6.11.1992р. «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин (у
зв'язку із самовільним використанням
без погодження з власником або
уповноваженим ним органом днів
відгулів, чергової відпустки,
залишення роботи до закінчення строку
трудового договору). У справах про
поновлення на роботі, звільнених за
порушення трудової дисципліни, судам
необхідно з'ясувати, в чому конкретно
проявилось порушення, що стало
приводом до звільнення, чи могло воно
бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3,4,7,8
ст.40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені ст.ст.147-1,148,149 КЗпП
правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не
закінчився встановлений строк.

Рішенням Малинського райсуду від
22.03.2013р. по справі № 283/382/13ц, залишеним
без змін ухвалами апеляційного суду
Житомирської області від 24 квітня 2013р.
і Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 серпня 2013р., позивачці
відмовлено у позові про зобов'язання
звільнити її з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП,
оскільки не знайшло підтвердження
факту порушення відповідачем
законодавства про працю.
Кар'єроуправління листом №1642 від 8.11.2012
р. повідомило її про неможливість
прийняття рішення по заяві, оскільки
вона не вказала конкретно, хто саме та
яку роботу, яка не передбачена
Колективним договором і посадовою
інструкцією, вимагав від неї
виконувати (а.с.41-45). Тому ці обставини,
встановлені судовими рішеннями, про
невихід її на роботу без поважних
причин після подачі заяви про
звільнення, не потребують доказуванню.

Посилання позивача на фальсифікацію
відповідачем документів, які
підтверджують її відсутність на роботі
без поважних причин, не знайшли
підтвердження. До правоохоронних
органів з цього приводу вона не
зверталась. Судове рішення не може
грунтуватись на припущеннях.

Рішенням суду першої інстанції
правильно встановлено, що позивачка не
з'являлася на роботу без поважної
причини, тому відповідач вправі був
прийняти рішення про звільнення її з
роботи за прогули за п.4 ст.40 КЗпП
України у порядку визначеному ст.43
цього Кодексу.

Проте, суд першої інстанції прийшов до
безпідставного висновку, що відповідач
пропустив 6-місячний строк накладення
дисциплінарного стягнення у вигляді
звільнення за прогул.

Після подачі заяви про звільнення з
роботи, ухвалення зазначених судових
рішень, позивачка на роботу
продовжувала не виходити. Вона не
намагалась вирішити проблему мирних
шляхом. Існування неприязних стосунків
із керівництвом кар'єроуправління,
відмова одержувати листи від
відповідача, спілкуватись із його
працівниками, поява на підприємстві, з
її слів, на протязі півтора роки лише
два рази, не може свідчити про
правомірність її дій. Обраний
позивачкою спосіб захисту своїх
трудових прав не можна визнати
законним.

Її прогули без поважних причин
продовжувались, в тому числі і в травні,
червні 2013р.

Апеляційний суд вважає, що такі
обставини давали підстави для
звільнення позивачки з роботи у липні
2013р.

За таких обставин судове рішення
підлягає скасуванню у повному обсязі,
оскільки позовні вимоги є
взаємопов'язаними та похідними, із
ухваленням нового рішення про відмову
у позові за безпідставністю.

Керуючись ст. ст.
209,218,303,304,307,309,314,316,319,324,325 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Управління промислових
підприємств» Державної адміністрації
залізничного транспорту України
задовольнити.

Рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 16 червня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення. Відмовити ОСОБА_1 у
задоволенні позову за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: