Провадження № 2/344/1130/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Бабій О.М.

секретарів Кондратів Х.І.,
Іванова О.В.,

за участі представника позивача
Кендиша В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Управління
державної міграційної служби в
Івано-Франківській області про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, виселення та зобов'язання
зняти з реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Управління державної
міграційної служби в
Івано-Франківській області про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, виселення та зобов'язання
зняти з реєстрації, стягнення судових
витрат.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі з мотивів наведених в
позовній заяві. Просив суд позов
задовольнити, оскільки відповідач свої
договірні зобов'язання за кредитним
договором належним чином не виконує.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
визнав факт неналежного виконання
договірних зобов'язань, однак просив
суд не забирати в нього квартиру, тому
він там проживає та іншого житла не
має. Заборгованість буде сплачувати як
тільки поліпшиться ого фінансове
становище.

Відповідачка ОСОБА_3, в судові
засідання не з'являлась, про дату, час
та місце судових засідань
повідомлялась належним чином, що
підтверджується конвертами які
повернулись за закінченням терміну
зберігання, причини неявки суд не
повідомила.

Представник відповідача Управління
державної міграційної служби в
Івано-Франківській області судові
засідання не з'являвся, про дату, час та
місце судових засідань повідомлявся
належним чином. 07 лютого 2014 року
представник відповідача подав до суду
заяву про розгляд справи у відсутності
представника.

Заслухавши пояснення представника
позивача, відповідача ОСОБА_2,
дослідивши письмові матеріали справи,
судом встановлено, що спір між
сторонами виник з приводу порушення
права на належне виконання умов
кредитного договору, забезпеченого
договором іпотеки, умовами якого
передбачено право іпотекодержателя
задовольнити забезпечену вимогу в один
із передбачених договором способів
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Статтею 1054 Цивільного Кодексу України
визначено зміст кредитного договору.
За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Істотними
умовами кредиту є розмір кредиту та
строк повернення кредиту.

18 вересня 2006 року між Банком «Фінанси
та кредит» та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір № 1272 pv8-06 за яким банк
надав, а позичальник (відповідач по
справі) отримав кредит в розмірі 16 000
доларів США з терміном погашення до
18.09.2014 року. (а.с.7-8). Відповідно до п. 2.1
договору плата за користування
кредитними коштами становить 15 %
річних.

Незважаючи на взяті на себе за
кредитним договором зобов'язання,
ОСОБА_2 належно їх не виконував, тому
позивач звернувся в суд із позовом про
стягнення заборгованості за кредитним
договором. Рішенням суду від 11
листопада 2009 року позов ВАТ «Банк
«Фінанси та кредит» до ОСОБА_2, третя
особа ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості задоволено та стягнуто
з ОСОБА_2 185 251 грн. 55 коп. заборгованості
за кредитним договором (а.с.12-13).

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не виконав
зобов'язання у встановлений договором
строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України
виконання зобов'язання забезпечується,
якщо це встановлено договором або
законом. Види забезпечення виконання
зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК
України і такими є неустойка, порука,
гарантія, застава, притримання,
завдаток.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором № 1272 pv8-06 від
18.09.2006 року між Банком «Фінанси та
кредит, ОСОБА_2 як
іпотекодавцем-позичальником та ОСОБА_3,
як іпотекодавцем-майновим поручителем
18 вересня 2006 року укладено договір
іпотеки (а.с.6), згідно п. 2.1 якого останні
передали в іпотеку банку нерухоме
майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та
належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві
власності на підставі Свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
виданого Госпрозрахунковою групою з
приватизації державного житлового
фонду 13 вересня 2006 року. Предмет
іпотеки складається із однієї житлової
кімнати. Загальна площа предмета
іпотеки складає 24,2 кв.м., житлова - 12,3
кв.м.

Відповідно до вимог ст. ст. 3, 4 ЦПК
України та ст. 20 ЦК України позивач
обрав способом судового захисту свого
права шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки, а саме квартиру яка
належить позичальнику та майновому
поручителю.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про
іпотеку», якою визначено підстави для
звернення стягнення на предмет
іпотеки, у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
зобов'язання забезпеченого іпотекою,
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. За рахунок предмета іпотеки
він має право задоволити в повному
обсязі свої вимоги з урахуванням
сплати відсотків, неустойки, збитків та
іншого. Звернення стягнення на предмет
іпотеки здійснюється на підставі
рішення суду, виконавчого напису
нотаріуса або згідно з договором про
задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 589 ЦК України встановлено, що у
разі невиконання зобов'язання
забезпеченого заставою,
заставодержатель (іпотекодержатель)
набуває право звернення стягнення на
предмет застави (іпотеки). За рахунок
предмета застави, іпотеки він має право
задоволити в повному обсязі свої
вимоги з урахуванням сплати відсотків,
неустойки, збитків та іншого.

Відповідно до ст. 590 ЦК України
звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

07 червня 2014 року набув чинності ЗУ
№1304-VII від 03 червня 2014 року «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті».

Стаття 1 ЗУ "Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті" вказує на те, що протягом дії
цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України «Про іпотеку», якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно;

загальна площа такого нерухомого
житлового майна (об'єкта незавершеного
будівництва нерухомого житлового
майна) не перевищує 140 кв. метрів для
квартири та 250 кв. метрів для житлового
будинку;

2) не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) інше
майно (майнові права), яке відповідно до
законодавства або кредитного договору
підлягає стягненню з позичальника,
зазначеного у підпункті 1 цього пункту,
при недостатності коштів, одержаних
стягувачем від реалізації (переоцінки)
предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити
(продати, передати) заборгованість або
борг, визначений у підпункті 1 цього
пункту, на користь (у власність) іншої
особи.

Суд вбачає, що даний закон розповсюджує
свою дію на правовідносини, які
склались між сторонами спору.

Позичальник ОСОБА_2 одержав кредит в
іноземній валюті, у забезпечення його
виконання передав в іпотеку квартиру,
загальна площа якої не перевищує 140
кв.м., наявність в іпотекодавця у
власності іншого нерухомого житлового
майна судом не встановлена.

Крім того, як вбачається із довідки ЖЕО
(а.с.18), відповідачі там зареєстровані
та проживають.

Згідно ст. 4 ЗУ «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» протягом дії цього
Закону інші закони України з питань
майнового забезпечення кредитів діють
з урахуванням його норм.

Враховуючи наведене, у вимогах банку
про звернення стягнення на спірну
квартиру слід відмовити з підстав,
передбачених ЗУ №1304-VII від 03 червня 2014
року.

Також слід зазначити, що представником
позивача не надано суду доказів того,
що рішення суду про стягнення
заборгованості на даний час не
виконано.

Що стосується вимог позивача про
виселення відповідачів із квартири, то
суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним.

Зі змісту ч. 1 ст. 383 ЦК України
вбачається, що власник житлового
будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею ст. 47 Конституції України
закріплено, що ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 9 Житлового кодексу ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом. Житлові права
охороняються законом.

Статтею 109 Житлового кодексу
встановлюється порядок виселення
громадян, що мешкають у житловому
будинку або житловому приміщенні.
Виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку. Частиною 3 вказаної статті
чітко встановлений порядок виселення
громадян з жилого приміщення на яке
звернуто стягнення, зокрема: звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення є підставою для виселення
всіх громадян, що мешкають у ньому, за
винятками, встановленими законом.
Після прийняття кредитором рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги, якщо сторонами не
погоджено більший строк. Якщо
громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Порядок реалізації предмета іпотеки за
рішенням суду та порядок виселення
мешканців врегульовано також Законом
України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України
«Про іпотеку» одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя
виносить рішення про виселення
мешканців за наявності підстав,
передбачених законом, якщо предметом
іпотеки є житловий будинок або житлове
приміщення.

Разом з тим, у ч. 1 ст. 40 вказаного Закону
зазначено, що звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться в порядку, встановленому
законом.

У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону
законодавець встановлює певний
порядок дій банку: після прийняття
рішення про звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільнять
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Вказаний порядок виселення з житлового
приміщення закріплений і Постановою
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 30 березня 2012
року №5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин».

Отже, законодавець вимагає дотримання
обов'язкової процедури письмового
попередження про звільнення житлового
приміщення протягом одного місяця.

Позивачем на підтвердження заявлених
вимог долучено до матеріалів справи
повідомлення в якому міститься вимога
про звільнення мешканцями квартири
АДРЕСА_1. Однак в порушення вимог ст. 109
ЖК України, ст. 40 ЗУ «Про іпотеку»
позивачем не додано доказів отримання
адресатами вказаного повідомлення чи
відмови в його отриманні.

Окрім того, обов'язковою умовою для
виселення мешканців із житлового
приміщення, яке забезпечує
зобов'язання боржника, в даному випадку
є задоволення судом позовної вимоги
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, так як банком в порядку ч. 2 ст.
39 Закону України «Про іпотеку»
заявлено про виселення мешканців
одночасно із вимогою про звернення
стягнення.

Враховуючи ту обставину, що банк на
даний час не має права задовольнити
свої вимоги шляхом звернення стягнення
на нерухоме майно, що є предметом
іпотеки, суд приходить до переконання,
що вимога позивача про виселення
відповідачів із вказаної квартири
задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги позивач про
зняттям відповідачів з реєстраційного
обліку, то суд виходить з наступного.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного
кодексу України (далі ЦК України),
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Статтею 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» встановлені
підстави зняття з реєстрації місця
проживання особи:

заяви особи або її законного
представника;

судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням, про
виселення, про визнання особи безвісно
відсутньою або оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

паспорта або паспортного документа, що
надійшов з органу державної реєстрації
актів цивільного стану, або документа
про смерть, виданого компетентним
органом іноземної держави,
легалізованого в установленому
порядку;

інших документів, які свідчать про
припинення:

підстав для перебування на території
України іноземців та осіб без
громадянства;

підстав для проживання або перебування
особи у спеціалізованій соціальній,
установі, закладі соціального
обслуговування та соціального захисту;

підстав на право користування житловим
приміщенням.

Отже, з урахуванням того, що судом
відмовлено у задоволенні вимог
позивача про звернення стягнення,
виселення, то зняття з реєстрації
відповідачів також є безпідставним.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін
покладено обов'язок доказування і
подання доказів. Це положення є одним
із найважливіших наслідків принципу
змагальності. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях, тобто твердженнях, які
самі по собі потребують доведення.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що в задоволенні позову
публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та Управління державної
міграційної служби в
Івано-Франківській області про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, виселення та зобов'язання
зняти з реєстрації слід відмовити.

На підставі викладеного, відповідно до
ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 9,
109 Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 317 ч.1, 319
ч.1, 321 ч.1, 383 ч.1, 391, 526, 527 ч. 1, 530, 546 ч. 1, 548 ч.
1, 589, 590, 591, 610, 611, 612, 1050 ч. 2, 1054 ч. 2, 16, 20
Цивільного Кодексу України, ст. ст. 33, 38,
39 ч. 2, 40 Закону України «Про іпотеку»,
ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч. 1 ЦПК України,
керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3
та Управління державної міграційної
служби в Івано-Франківській області
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, виселення та зобов'язання
зняти з реєстрації відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подачі
апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів через
Івано-Франківський міський суд з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Довідка: повний текст рішення
виготовлено 01 вересня 2014 року.

Суддя
О.М. Бабій