Справа № 464/3402/14
Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна
Провадження № 22-ц/783/4786/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Бадівській О.О.

за участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Сихівського районного суду
м. Львова від 19 травня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа: орган опіки і піклування
Сихівської районної адміністрації
Львівської міської ради про надання
дозволу на тимчасовий виїзд дитини за
кордон та оформлення проїзних
документів дитини для виїзду за кордон
без згоди батька,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_3, третя особа орган
опіки та піклування Сихівської
районної адміністрації Львівської
міської ради, про дозвіл для
тимчасового виїзду дитини за кордон та
про надання дозволу на оформлення
проїзних документів дитини для виїзду
за кордон без згоди батька. В
обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що з 16.06.2012 року по
27.11.2013 року вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем,
від якого мають доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 Рішенням Сихівського
районного суду м.Львова від 27.11.2013р.
шлюб з відповідачем було розірвано.
Після розірвання шлюбу дитина
залишилась проживати з нею. Вона
матеріально утримує та належним чином
піклується про здоров'я та фізичний
розвиток дитини. Відповідач свій
обов'язок по утриманню дитини виконує
не в повному обсязі, має заборгованість
по аліментних виплатах. Влітку 2014 року
вона має намір разом з донькою
відвідати країну Чорногорію з метою
оздоровлення дитини та спільного
відпочинку. Зазначила, що відповідач
безпідставно не дає згоди на виїзд
дитини за межі України, при цьому без
жодних вагомих аргументів, які б
пояснювали та обґрунтовували відмову.
Така позиція відповідача шкодить
інтересам дитини, тому просить
дозволити тимчасовий виїзд
малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з
України без письмової згоди її батька у
період з 01.06.2014р. по 30.09.2014р. та надати їй
дозвіл на оформлення проїзних
документів на дитину для тимчасового
виїзду її за кордон без згоди батька.

Рішенням Сихівського районного
суду м. Львова від 19 травня 2014 року
позов задоволено. Дозволено ОСОБА_2
виготовлення проїзних документів для
виїзду за кордон малолітньої ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди батька ОСОБА_3.
Надано дозвіл на виїзд малолітньої
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон у період
з 01.06.2014 р. по ІНФОРМАЦІЯ_2 в супроводі
матері ОСОБА_2 без згоди батька ОСОБА_3.
Вирішено питання судових витрат.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_3
подавши апеляційну скаргу, у якій
зазначає, що не погоджується із
рішенням та вважає що таке винесене з
порушенням норм процесуального та
матеріального права, що є підставою для
його скасування. В обґрунтування
скарги покликається на те, що
твердження позивача є необґрунтованим
та недоведені належними та допустимими
доказами, які б свідчили про
необхідність виїзду дитини за кордон.
Окрім того вважає, що далекий переліт
(переїзд) може негативно позначитися на
фізичному та емоційному стані дитини
через різку зміну клімату, вологості
(солоності) повітря і атмосферного
тиску. Звертає увагу суду, що позивачем
не надано доказів, що поїздка є в
інтересах дитини, а також, що вона зможе
здійснити належне виховання дитини та
її утримання за кордоном. Також
районним судом не враховані обставини
необхідності додаткової вакцинації
дитини.

Просить скасувати рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 19 травня 2014 року та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

ОСОБА_3 та представник органу опіки та
піклування Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
в судове засідання не з'явилися, хоча
про розгляд справи були повідомлені
належним чином, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення та розпискою (а.с. 56,62), про
причини неявки суд не повідомлено та з
клопотанням про відкладення розгляду
справи не звертались, тому розгляд
справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК
України здійснюється колегією суддів
за відсутності осіб, які беруть участь
у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. На
підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції не відповідає
зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що відповідно до
рішення Сихівського районного суду м.
Львова 27.11.2013 року шлюб між сторонами
розірвано.

Під час перебування сторін у шлюбі у
них народилась донька ОСОБА_4, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження серії НОМЕР_1
зареєстрованого Міським відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Львівського міського управління
юстиції виданого 11.10.2012 року (а.с. 7).

Матеріалами справи встановлено, що
згідно виписки із медичної карти
амбулаторного (стаціонарного) хворого
№182/4 виданої 4-ою міською комунальною
поліклінікою, лікарем рекомендовано
малолітній ОСОБА_4 оздоровлення в
умовах морського клімату, проти
показів до авіа польотів немає (а.с. 27).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції
України сім'я, дитинство, материнство і
батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України, Конвенцією про
права дитини, іншими міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права
дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року,
яка набрала чинності для України 27
вересня 1991 року, передбачено, що в усіх
діях щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини. Дитині
забезпечується такий захист і
піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, опікунів чи інших
осіб, які відповідають за неї за
законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року, дитині
законом або іншими засобами повинен
бути забезпечений спеціальний захист і
надані можливості та сприятливі умови,
які б дозволяли їй розвиватися фізично,
розумово, морально, духовно та у
соціальному розумінні здоровим та
нормальним шляхом і в умовах свободи та
гідності.

Відповідно до ст. 141 СК України мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи у супроводі осіб, які
уповноважені ними.

Згідно до п.18 Правил оформлення і
видачі паспортів громадянам України
для виїзду за кордон і проїзних
документів дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№231 від 31 березня 1995 року, з наступними
змінами і доповненнями, за відсутністю
згоди одного з батьків виїзд
неповнолітнього за кордон може бути
дозволений за рішенням суду.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та надаючи
дозвіл на виготовлення проїзних
документів для виїзду та надаючи
дозвіл на виїзд за кордон малолітньої
ОСОБА_4 з 01.06.2014 р. по ІНФОРМАЦІЯ_2 в
супроводі матері ОСОБА_2 без згоди
батька ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що виїзд
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон з
метою оздоровлення відповідає
інтересам дитини.

Колегія суддів не погоджується із
зазначеним висновком районного суду
виходячи із наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону
України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ
«Про порядок виїзду з України і в'їзду
в Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).
За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Як вбачається із змісту
наведеного закону, у разі відсутності
згоди одного з батьків питання про
виїзд неповнолітнього за кордон
вирішується судом за позовом іншого з
батьків зі з'ясуванням питання про
країну виїзду, строку та мети виїзду, а
при задоволенні такого позову судом
ухвалюється рішення про дозвіл на
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон.

Вищенаведена правова позиція
викладена також у Постанові Верховного
Суду України від 09 лютого 2011 року №
6-26604св10, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для судів.

Проте, районний суд всупереч
вищенаведеним вимогам в резолютивній
частині рішення не зазначив країну та
мету виїзду малолітньої ОСОБА_4 за
кордон.

Отже, судом першої інстанції не
виконано вимоги законодавства щодо
всебічного з'ясування обставин справи,
не дотримано норм матеріального та
процесуального права, не встановлено
фактичні обставини справи.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення про відмову в позові
ОСОБА_2 про надання дозволу на
тимчасовий виїзд дитини за кордон та
оформлення проїзних документів дитини
для виїзду за кордон без згоди батька.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин справи.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сихівського районного
суду м. Львова від 19 травня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа: орган опіки і піклування
Сихівської районної адміністрації
Львівської міської ради про надання
дозволу на тимчасовий виїзд дитини за
кордон та оформлення проїзних
документів дитини для виїзду за кордон
без згоди батька - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий
Л.Б. Струс

Судді
М.М. Шандра

Н.Л. Шумська