Справа №585/2693/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Очиргораєва О. М.Номер
провадження 22-ц/788/1655/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 39
УХВАЛА

10 вересня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Криворотенка
В. І.

за участю секретаря - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3, поданою його
представником ОСОБА_4,

на ухвалу судді Роменського
міськрайонного суду Сумської області
від 08 серпня 2014 року про повернення
позову

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Роменської міської ради Сумської
області, третя особа: Роменська міська
державна нотаріальна контора, про
встановлення юридичного факту
родинних відносин, встановлення
юридичного факту належності
правовстановлюючого документу та
визнання права власності на спадкове
нерухоме майно за заповітом,

в с
т а н о в и л а:

Ухвалою судді Роменського
міськрайонного суду Сумської області
від 08 серпня 2014 року позовну заяву
ОСОБА_3 до Роменської міської ради,
третя особа: Роменська міська державна
нотаріальна контора, про встановлення
юридичного факту родинних відносин,
встановлення юридичного факту
належності правовстановлюючого
документу та визнання права власності
на спадкове нерухоме майно за
заповітом повернуто позивачу як
неподану.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі
свого представника ОСОБА_4, посилаючись
на порушення судом норм процесуального
права, просить скасувати ухвалу суду
від 08 серпня 2014 року, а справу направити
для подальшого розгляду до суду першої
інстанції.

Вказує, зокрема, що суд безпідставно
не взяв до уваги надані ним на
виконання вимог ухвали суду від 25
липня 2014 року письмові доводи, в яких
він посилався на постанову Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №5 «Про судову практику в
справах про встановлення фактів, що
мають юридичне значення», та,
ухвалюючи оскаржувану ухвалу, в
порушення вимог ст. ст. 179, 213, 214 ЦПК
України, не дав їм належної оцінки і не
врахував вказівки Верховного Суду
України, наведені у вищевказаній
постанові.

Зазначає, що, відповідно до п. 7 вказаної
постанови Верховного Суду України та п.
1 ст. 273 ЦПК України, суд вправі
розглядати справи про встановлення
родинних відносин, коли цей факт
безпосередньо породжує юридичні
наслідки, наприклад, якщо
підтвердження такого факту необхідне
заявникові для одержання в органах, що
вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва
про право на спадщину, для оформлення
права на пенсію в зв'язку із втратою
годувальника.

Суд не може відмовити в розгляді заяви
про встановлення факту родинних
відносин з мотивів, що заявник може
вирішити це питання шляхом
встановлення неправильності запису в
актах громадянського стану.

Разом з цим для розгляду в порядку
окремого провадження не може бути
прийнята заява про встановлення факту
родинних відносин, якщо заявник
порушує справу з метою підтвердити в
наступному своє право на жиле
приміщення або на обмін жилого
приміщення. У разі відмови в
задоволенні вимог про визнання права
на жилу площу або на обмін жилого
приміщення, заінтересована особа має
право звернутись до суду з відповідним
позовом.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши законність та
обгрунтованість ухвали суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

24 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
Роменського міськрайонного суду з
позовом, в якому просив встановити
факт, що він є рідним сином ОСОБА_5, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року; встановити
факт належності йому заповіту,
складеного його матір'ю ОСОБА_5,
нотаріально посвідченого Державним
нотаріусом Роменської міської
державної нотаріальної контори
Олійник А.Д. та зареєстрованого в
реєстрі за №2-2-1192; визнати за ним право
власності на нерухоме майно - квартиру,
що знаходиться за адресою: Сумська
область, АДРЕСА_1 загальною площею 23,3
кв. м, жилою площею 15,5 кв. м.

Позовні вимоги мотивував тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати
ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом
про смерть, виданим відділом
реєстрації актів цивільного стану
Роменського міського управління
юстиції Сумської області, актовий
запис №115 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Після її смерті відкрилася спадщина на
квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1, яка
їй належить на праві приватної
власності на підставі свідоцтва про
право власності на житло №23,
реєстраційний номер 276.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України він має
право на спадкування майна, що належало
його матері, інших спадкоємців немає.
Згідно ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті.

27 травня 1997 року його мати ОСОБА_5
склала заповіт, яким заповіла йому
зазначену квартиру.

Він у встановлений законом строк
звернувся до Роменської міської
державної нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини за
заповітом, який у нього забрали для
спадкової справи в нотаріальній
конторі.

У 2003 році Роменською міською державною
нотаріальною конторою йому було видане
свідоцтво про право на спадщину на
ощадні книжки та сертифікат на іменні
акції ВАТ «Роменський племсервіс
Сула», належні його матері ОСОБА_5 Для
переоформлення сертифікату акцій на
своє ім'я він направив оригінал
свідоцтва про право на спадщину до
філії «ПІБ Сумське Центральне
відділення».

23 листопада 2005 року він отримав
сертифікат акцій ВАТ «Роменський
племсервіс Сула» серії НОМЕР_1 на своє
ім'я.

Заяву про прийняття спадщини на
квартиру у нього було прийнято, але
нотаріус попередив його, що не може
видати свідоцтво про право на спадщину
за заповітом, оскільки його прізвище за
паспортом «ОСОБА_3» не співпадає з
прізвищем у заповіті - «ОСОБА_3», а тому
він вимушений встановити в судовому
порядку родинні зв'язки зі своєю
матір'ю та виправити допущену помилку у
написанні свого прізвища в заповіті
матері.

Згідно відмітки Роменського РВМ УМВС
України в Сумській області 04 лютого 1978
року він отримав паспорт серії НОМЕР_2
на ім'я ОСОБА_3, на підставі якого він,
ОСОБА_3 згідно свідоцтва про народження
від 16 травня 1958 року серії НОМЕР_3 став
ОСОБА_3

Мати, складаючи заповіт, заповіла своє
майно йому, своєму сину ОСОБА_3 - як
значиться у його свідоцтві про
народження від 16 травня 1958 року.

Факт родинних стосунків з матір'ю
підтверджується свідоцтвом про його
народження як ОСОБА_3

Встановлення факту родинних відносин
необхідне для одержання свідоцтва про
право на спадщину за заповітом після
смерті матері.

Визнаючи позовну заяву ОСОБА_3
неподаною та повертаючи її позивачу,
суд першої інстанції виходив з того, що
до зазначеного в ухвалі про залишення
без руху позовної заяви строку позивач
не усунув недоліки позовної заяви.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам
процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою судді Роменського
міськрайонного суду від 25 липня 2014
року позовна заява ОСОБА_3 була
залишена без руху та наданий строк для
усунення недоліків позовної заяви -
п'ять днів з дня отримання ним ухвали
(а.с.4).

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_3 без
руху, суд виходив з того, що позовна
заява не відповідає вимогам ст. ст. 118, 119
ЦПК України, оскільки, всупереч
вимогам ч. 2 ст. 118 ЦПК України, в одному
позові неправомірно об'єднано різні
вимоги - встановлення юридичних фактів,
що відносяться, згідно ЦПК України, до
окремого провадження і розглядаються в
суді за місцем мешкання заявника (а не
позивача), і позов про визнання права
власності на спадкове майно, що
розглядається за місцем знаходження
основної частини спадкового майна (в
даному випадку - це різна територіальна
підсудність різних судів) в позовному
провадженні.

На виконання ухвали суду позивач надав
суду заяву, в якій зазначив, що він
заявив вимоги про встановлення двох
юридичних фактів з метою визнання за
ним в порядку спадкування права
власності на нерухоме майно, яке
належить спадкодавцю і знаходиться на
території Роменського району, а тому
вважав своє звернення до Роменського
міськрайонного суду законним (а.с.6-7).

Ухвала суду про повернення позовної
заяви позивачеві грунтується на
вимогах процесуального закону.

Згідно ст. 119 ЦПК України:

1. Позовна заява подається в письмовій
формі.

2. Позовна заява повинна містити:

1) найменування суду, до якого подається
заява;

2) ім'я (найменування) позивача і
відповідача, а також ім'я представника
позивача, якщо позовна заява подається
представником, їх місце проживання
(перебування) або місцезнаходження,
поштовий індекс, номери засобів
зв'язку, якщо такі відомі;

3) зміст позовних вимог;

4) ціну позову щодо вимог майнового
характеру;

5) виклад обставин, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги;

6) зазначення доказів, що підтверджують
кожну обставину, наявність підстав для
звільнення від доказування;

7) перелік документів, що додаються до
заяви.

Відповідно до ст. 121 ЦПК України:

1. Суддя, встановивши, що позовну заяву
подано без додержання вимог,
викладених у статтях 119 і 120 цього
Кодексу, або не сплачено судовий збір,
постановляє ухвалу, в якій
зазначаються підстави залишення заяви
без руху, про що повідомляє позивача і
надає йому строк для усунення
недоліків, який не може перевищувати
п'яти днів з дня отримання позивачем
ухвали.

2. Якщо позивач відповідно до ухвали
суду у встановлений строк виконає
вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього
Кодексу, сплатить суму судового збору,
позовна заява вважається поданою в
день первісного її подання до суду.
Інакше заява вважається неподаною і
повертається позивачеві.

3. Крім цього, заява повертається у
випадках, коли, зокрема: 4) справа не
підсудна цьому суду.

4. Про повернення позовної заяви суддя
постановляє ухвалу.

Згідно ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України,
окреме провадження - це вид непозовного
цивільного судочинства, в порядку
якого розглядаються цивільні справи
про підтвердження наявності або
відсутності юридичних фактів, що мають
значення для охорони прав та інтересів
особи або створення умов здійснення
нею особистих немайнових чи майнових
прав або підтвердження наявності чи
відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого
провадження справи про, зокрема,
встановлення фактів, що мають юридичне
значення.

Відповідно до ч. ч. 1-4, 6 ст. 235 ЦПК
України, під час розгляду справ
окремого провадження суд зобов'язаний
роз'яснити особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки, сприяти у
здійсненні та охороні гарантованих
Конституцією і законами України прав,
свобод чи інтересів фізичних або
юридичних осіб, вживати заходів щодо
всебічного, повного і об'єктивного
з'ясування обставин справи.

З метою з'ясування обставин справи суд
може за власною ініціативою
витребувати необхідні докази.

Справи окремого провадження
розглядаються судом з додержанням
загальних правил, встановлених цим
Кодексом, за винятком положень щодо
змагальності та меж судового розгляду.
Інші особливості розгляду цих справ
встановлені цим розділом.

Справи окремого провадження суд
розглядає за участю заявника і
заінтересованих осіб.

Якщо під час розгляду справи у порядку
окремого провадження виникає спір про
право, який вирішується в порядку
позовного провадження, суд залишає
заяву без розгляду і роз'яснює
заінтересованим особам, що вони мають
право подати позов на загальних
підставах.

Згідно п. п. 1, 6 ч. 1, ч. 4 ст. 256 ЦПК України,
суд розглядає справи про встановлення
факту, зокрема, родинних відносин між
фізичними особами; належності
правовстановлюючих документів особі,
прізвище, ім'я, по батькові, місце і час
народження якої, що зазначені в
документі, не збігаються з ім'ям, по
батькові, прізвищем, місцем і часом
народження цієї особи, зазначеним у
свідоцтві про народження або в
паспорті.

Суддя відмовляє у відкритті
провадження у справі, якщо з заяви про
встановлення факту, що має юридичне
значення, вбачається спір про право, а
якщо спір про право буде виявлений під
час розгляду справи, - залишає заяву без
розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦПК України,
заява фізичної особи про встановлення
факту, що має юридичне значення,
подається до суду за місцем її
проживання.

Згідно ст. 258 ЦПК України:

1. У заяві повинно бути зазначено:

1) який факт заявник просить встановити
та з якою метою;

2) причини неможливості одержання або
відновлення документів, що посвідчують
цей факт;

3) докази, що підтверджують факт.

2. До заяви додаються докази, що
підтверджують викладені в заяві
обставини, і довідка про неможливість
відновлення втрачених документів.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в абзаці 2 п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 5 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про встановлення фактів, що
мають юридичне значення», при подачі
однією особою заяв про встановлення
декількох фактів, що мають юридичне
значення, всі ці заяви відповідно до
правил ст. 114 ЦПК України можуть бути
об'єднані і розглянуті судом в одному
провадженні. Інші вимоги не можуть
розглядатися у провадженні про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення.

В п.6 цієї постанови вказано, що справи
про встановлення фактів, що мають
юридичне значення, повинні
розглядатись у порядку, передбаченому
главою 37 ЦПК, за участю заявників і
заінтересованих осіб.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. п.
2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року N 7 «Про
судову практику у справах про
спадкування», справи про спадкування
розглядаються судами за правилами
позовного провадження, якщо особа
звертається до суду з вимогою про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення, які можуть вплинути на
спадкові права й обов'язки інших осіб
та (або) за наявності інших спадкоємців
і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування
залежить від доведення певних фактів,
особа може звернутися в суд із заявою
про встановлення цих фактів, яка, у разі
відсутності спору, розглядається за
правилами окремого провадження.
Зокрема, у такому порядку суди повинні
розглядати заяви про встановлення
родинних відносин із спадкодавцем,
проживання з ним однією сім'єю,
постійного проживання разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, прийняття спадщини, яка
відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Якщо під час розгляду справи у порядку
окремого провадження з'ясується, що має
місце спір про право, суд на підставі
частини шостої статті 235 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК) залишає заяву без розгляду та
роз'яснює заявникові, що він має право
звернутися до суду з позовом на
загальних підставах.

Свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Позивач подав до нотаріальної контори
заяву про прийняття спадщини після
матері в порядку та строки, встановлені
цивільним законодавством, в 2003 році
отримав свідоцтво про право на
спадщину на частину спадкового майна. З
матеріалів позову не вбачається, що в
разі встановлення судом фактів, що
мають для нього юридичне значення -
родинних відносин з матір'ю та
належності заповіту як
правовстановлюючого документу,
відсутня можливість отримання
свідоцтва про право на спадщину в
порядку спадкування в нотаріальній
конторі.

Таким чином, суд першої інстанції
обгрунтовано залишив позовну заяву без
руху, а потім, в зв'язку з не усуненням
її недоліків, повернув як неподану,
оскільки з матеріалів позову не
вбачається правових підстав для
звернення до суду з позовною заявою про
визнання права власності на спадкове
майно за місцезнаходженням цього
нерухомого майна.

Оскаржувана ухвала відповідає
роз'ясненням, викладеним з цього
питання в п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
р. N 7 "Про судову практику у справах про
спадкування".

Посилання позивача на ст. 392 ЦК України,
згідно якої власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який посвідчує його право
власності, безпідставні, оскільки він
не є власником спірної квартири, а
звернувся з позовом про визнання права
власності на неї в порядку спадкування
і з матеріалів цього позову не
вбачається спору про право.

Колегія суддів вважає, що наведені в
апеляційній скарзі доводи не
заслуговують на увагу, оскільки
позивач не позбавлений
конституційного права на захист своїх
прав та інтересів у визначеному ЦПК
України судовому порядку з дотриманням
підсудності розгляду справ про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 312ЦПК України,
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України,
колегія суддів

у х
в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його
представником ОСОБА_4, відхилити.

Ухвалу судді Роменського
міськрайонного суду Сумської області
від 08 серпня 2014 року про повернення
позовної заяви як неподаної залишити
без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -