У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ 10 вересня 2014
року м.
Київ

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Журавель В.І., Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - служба у справах
дітей Святошинської районної у
м. Києві державної адміністрації про
позбавлення батьківських прав, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 26 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 25 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом, у якому просила
позбавити ОСОБА_5 батьківських прав
відносно сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала
тим, що після розірвання шлюбу з
відповідачем 30 березня 2010 року
останній припинив виконувати свої
батьківські обов'язки, не цікавиться
життям сина, не спілкується з ним, не
займається вихованням, не надає
матеріальної допомоги, припинив
сплачувати аліменти, відмовився
надавати дозвіл на виїзд дитини за
кордон.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 26 березня 2014 року,
залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 25
червня 2014 року, позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав
відносно ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення та ухвалу судів
попередніх інстанцій, справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що відповідач добровільно
самоусунувся від виконання покладених
на нього батьківських обов'язків
відносно неповнолітнього сина.

При цьому судами була врахована думка
служби у справах дітей Святошинської
районної у м. Києві державної
адміністрації про ухвалення рішення в
інтересах дитини.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками судів.

Так, Декларація прав дитини,
проголошена Генеральною Асамблеєю ООН
20 листопада 1959 року як принципове
положення визначила, що дитина повинна
зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права
дитини батьки несуть основну
відповідальність за виховання дитини.
Найкращі інтереси дитини є предметом
їх основного піклування.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу
України батько може бути позбавлений
судом батьківських прав, якщо він
ухиляється від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в
інших осіб, які незаконно її
утримують, та ін.), що надані батькам
до досягнення дитиною повноліття і
ґрунтуються на факті спорідненості з
нею, є крайнім заходом впливу на
осіб, які не виконують батьківських
обов'язків, а тому питання про його
застосування слід вирішувати лише
після повного, всебічного, об'єктивного
з'ясування обставин справи, зокрема
ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Судами під час
розгляду справи встановлено, що
неповнолітній ОСОБА_7 разом з матір'ю, а
також ОСОБА_8 та малолітнім ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані та
проживають у квартирі АДРЕСА_1.

Відповідач не ніс
жодних витрат на навчання сина.

Так, під час судового
розгляду справи відповідач пояснив, що
він жодного разу не звертався до служби
у справах дітей з приводу чинення йому
перешкод позивачкою у спілкуванні з
дитиною, тобто весь цей час проявляв
повну бездіяльність по відношенню до
свого обов'язку з утримання та
виховання власної дитини.

Також судами встановлено, що
неповнолітній ОСОБА_7 відвідує секцію
футболу, що передбачає виїзд
футбольної команди на матчі за кордон,
а позивачка та її чоловік мають
можливість виїжджати з дітьми за
кордон на відпочинок, проте відповідач
не надає нотаріально посвідчену згоду
на виїзд сина за кордон, при цьому,
жодних об'єктивних підстав такої
незгоди не наводить.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у
справі докази, правильно встановивши
характер правовідносин та вірно
застосувавши норми матеріального
права, суди з урахуванням встановлених
обставин справи, зокрема того, що
дитина з чотирьохрічного віку не
бачила батька, не відчувала його
турботи і уваги та, на сьогодні, вважає
своїм батьком іншого чоловіка, зазнає
неабиякого психоемоційного впливу, що
може негативно вплинути на здоров'я та
світогляд в цілому, обґрунтовано
дійшов висновку про задоволення
позову.

Доводи скарги та матеріали
витребуваної справи не дають підстав
вважати, що судами при розгляді даної
справи допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які передбачені статтями
338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
вправі встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, а тому доводи касаційної
скарги не можуть бути визнані як
підстава для призначення справи до
судового розгляду.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
судів не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332
ЦПК України, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити,
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 26 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 25 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Журавель

Судді
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко