РІШЕННЯ

Іменем України

09.12.2014 року
м. Львів

Франківський районний суд міста Львова
у складі

головуючого судді- Мартинишин М.О.

при секретарі- Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Приватні Інвестиції»

до ОСОБА_1, ОСОБА_2,

третя особа: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Леопрінт»

про стягнення заборгованості, -

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів, в якому після надання
заяви про зменшення розміру позовних
вимог, просив суд стягнути на користь
ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні
інвестиції» з ОСОБА_1, ОСОБА_2 солідарно
заборгованість, яка виникла станом на
03.07.2014 року на підставі кредитного
договору № 130 від 16.05.2006р. із змінами
внесеними Додатковим договором № 1 від
03.07.2007 року, Додатковим договором № 2
від 19.10.2007р., Додатковим договором № 3
від 29.09.2009 року, Додатковим договором №
4 від 15.01.2010 р. в загальному розмірі 19862,48
(дев'ятнадцять тисяч вісімсот
шістдесят два євро, 48 євроцентів) євро,
що еквівалентно за курсом НБУ станом на
03.07.2014 року 245385,90 (двісті сорок п'ять
тисяч триста вісімдесят п'ять гривень 90
копійок) гривень, з них:

15572,39 (п'ятнадцять тисяч п'ятсот
сімдесят два євро, 39 євроцентів) євро,
що еквівалентно за курсом НБУ станом на
03.07.2014 року 175 896,90 (сто сімдесят п'ять
тисяч вісімсот дев'яносто шість
гривень 90 копійок) гривень - основна
сума боргу;

2834,18 (дві тисячі вісімсот тридцять
чотири євро, 18 євроцентів) євро, що
еквівалентно за курсом НБУ станом на
03.07.2014 року 45 906,80 (сорок п'ять тисяч
дев'ятсот шість гривень 80 копійок)
гривень - пеня по простроченій основній
сумі кредиту, згідно п. 7.1 Кредитного
договору;

1 455,91 (одна тисяча чотириста п'ятдесят
п'ять євро, 91 євроцент) євро, що
еквівалентно за курсом НБУ станом на
03.07.2014 року 23 582,19 (двадцять три тисячі
п'ятсот вісімдесят дві гривні 19
копійок) гривень - упущена вигода
згідно п. 7.5 Кредитного договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
16.05.2006 року між ПАТ Кредобанк»
(правонаступником ВАТ «Кредобанк») та
ТзОВ «Леопрінт» було укладено
кредитний договір №130, 03.07.2007 року
укладено додатковий договір №1 до
кредитного договору №130, 19.10.2007 року
укладено додатковий договір №2 до
кредитного договору №130, 29.09.2009 року
укладено додатковий договір №3 до
кредитного договору №130, 15.01.2010 року
укладено додатковий договір №4 до
кредитного договору №130, на підставі
якого було надано кредит у сумі 282000
євро із сплатою 14,5% річних за
користування коштами, наданими за
рахунок ресурсів ВАТ «Кредобанк»,
Eyribor01+9.0% річних за користування коштами
наданими за рахунок ресурсів РКО ВР S.F.
Отримавши вказану суму кредиту, ТзОВ
«Леопрінт» не виконав своїх договірних
зобов'язань. Відповідно до п.5.1
Кредитного договору відповідач ТзОВ
«Леопрінт» зобов'язувався повернути
кредит у повному обсязі в порядку і
терміни відповідно до графіку
повернення кредиту, щомісячно рівними
частинами, починаючи з лютого 2007 року
по квітень 2009 року включно 10070 євро
(всього 27 траншів), до 15.05.2009 року - 10110
євро (1 транш). Виконання відповідачем
кредитних зобов'язань перед позивачем
забезпечується укладеним 16.05.2006 року
договором застави №б/н зі змінами від
15.01.2010 року. Крім того у забезпечення
виконання ТзОВ «Леопрінт» зобов'язань
між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було
укладено договір поруки від 29.09.2009 року,
а також ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 було
укладено договір поруки від 29.09.2009 року,
відповідно до яких у випадку
невиконання ТзОВ «Леопрінт» взятих на
себе зобов'язань за кредитним
договором ОСОБА_1 та ОСОБА_2 несуть
солідарну відповідальність перед
позивачем у тому ж обсязі, на тих же
умовах та в ті ж строки, що і ТзОВ
«Леопрінт». 27.11.2009 року банк направив
листи-вимоги про необхідність погасити
всю суму простроченої заборгованості,
однак заборгованість не погашено. На
сьогодніший день первісний кредитор
ПАТ «Кредобанк» відступив право вимоги
за вказаним кредитним договором та
договорами про забезпечення кредитних
зобов'язань Товариству з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Приватні Інвестиції» згідно договору
факторингу від 29.11.2011 року, а тому
вважає, що відбулась заміна позивача, а
просить позов задоволити на його
користь.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав
повністю, дав пояснення аналогічні
викладеним у позовній заяві та до заяви
про зменшення розміру позовних вимог.
Просить позов задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_1 та
представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні позов не визнали,
заперечували проти його задоволення,
посилаючись докази які містяться в
матеріалах справи та з підстав, які
зазначені в письмових запереченнях,
які долучені до матеріалів справи.
Просять відмовити позивачу у
задоволенні його позовних вимог,
оскільки обраний позивачами спосіб
звернення до суду не відповідає
законодавству та за недоведеністю.

Представник третьої особи у судове
засідання не з'явився, про причини
своєї неявки суд не повідомив, хоча
належним чином був повідомлений про
день, час та місце слухання справи, а
тому суд вважає, що справу слід слухати
у його відсутності на підставі наявних
у справі даних чи доказів, достатніх
для постановлення рішення.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, з'ясувавши дійсні обставини
справи, дослідивши зібрані по всі
докази у їх сукупності, суд вважає, що у
позові слід відмовити з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 16.05.2006 року між
ВАТ «Кредобанк» (правонаступником
якого на даний час є Публічне
акціонерне товариство «Кредобанк»
згідно зі статутом, затвердженим
загальними зборами акціонерів банку-
протоколом №2009/04 від 26.11.2009 року) та
ТзОВ «Леопрінт» було укладено
кредитний договір №130 від 16.05.2006 року
/а.с.9-21/ про надання кредиту в сумі 282000
євро із сплатою 14,5% річних за
користування коштами, наданими за
рахунок ресурсів ВАТ «Кредобанк»,
Eyribor01+9.0% річних за користування коштами
наданими за рахунок ресурсів РКО ВР S.F.
Разом з тим, отримавши вказану суму
кредиту /а.с.7, 8/, ТзОВ «Леопрінт» не
виконав своїх договірних зобов'язань.

Згідно з положеннями ч.1 ст.1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором за
виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554
ЦК України).

Термін "порука", застосований
законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України,
використовується в розумінні
зобов'язального правовідношення
поруки, з припиненням якого втрачає
чинність договір поруки.

В забезпечення виконання ТзОВ
«Леопрінт» зобов'язань між ВАТ
«Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено
договір поруки від 29.09.2009 року /а.с.27/, а
також між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2
було укладено договір поруки від 29.09.2009
року /а.с.29/, згідно з якими у випадку
невиконання ТзОВ «Леопрінт» взятих на
себе зобов'язань за кредитним
договором, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 несуть
солідарну відповідальність перед
банком у тому ж обсязі, на тих же умовах
та в ті ж строки, що і ТзОВ «Леопрінт».

У відповідності до вимог ст.1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути кредитору кредит у термін і
порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог-
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У відповідності до п.5.1 Кредитного
договору відповідач ТзОВ «Леопрінт»
зобов'язувався повернути кредит у
повному обсязі в порядку і терміни
відповідно до графіку повернення
кредиту, щомісячно рівними частинами
починаючи з лютого 2007 року по квітень
2009 року включно 10070 євро (всього 27
траншів), до 15.05.2009 року - 10110 євро (1
транш).

Згідно з положеннями п.7.1 Кредитного
договору встановлено, що за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань відповідач сплачує пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
день прострочки, за весь час
прострочення.

З направлених банком відповідачу ТзОВ
«Леопрінт» листа-вимоги №01.14/03-6954/09 від
27.11.2009 року /а.с.22/, повідомлення
відповідачу ОСОБА_1 вих.№01.14/03-6956/09
/а.с.28/ та повідомлення відповідачу
ОСОБА_2 вих.№01.14/03-6955/09 /а.с.30/ вбачається,
що банк повідомив про дострокове
повернення кредиту, однак останні
своїх зобов'язань не виконали, грошові
кошти в рахунок погашення
заборгованості по кредиту не сплатили,
порушили умови договору.

У відповідності до вимог ст.554 ЦК
України у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

31.05.2012 року представник Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Приватні Інвестиції»/а.с.96-104/
подав клопотання про заміну позивачу у
вказаній справі у зв'язку тим, що
відповідно до договору факторингу від
29.11.2011 року, який укладений між ПАТ
«Кредобанк» та ТзОВ «Фінансова
компанія «Приватні Інвестиції»,
кредитор відступив право вимоги
останньому. До клопотання долучений
договір факторингу від 29.11.201 року, що
підтверджує відступлення права
вимоги.

Згідно ст.37 ЦПК України у разі смерті
фізичної особи, припинення юридичної
особи, заміни кредитора чи боржника у
зобов'язанні, а також в інших випадках
заміни особи у відносинах, щодо яких
виник спір, суд залучає до участі у
справі правонаступника відповідної
сторони або третьої особи на будь-якій
стадії цивільного процесу. Усі дії,
вчинені в цивільному процесі до вступу
правонаступника, обов'язкові для нього
так само, як вони були обов'язкові для
особи, яку він замінив.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України,
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою, внаслідок: 1)
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином відступлення права вимоги);
2) правонаступництва; 3) виконання
обов'язку боржника поручителем або
заставодавцем (майновим поручителем); 4)
виконання обов'язку боржника третьою
особою.

Виходячи з наведеного, Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Приватні Інвестиції»
відповідно до ч. 1 ст. 11, ч.1 ст. 512 ЦК
України набуло прав та обов'язків перед
боржником, поручителями, які
встановлені умовами вищевказаних
укладених договорів, та на підставі
ст.37 ЦПК України набуло статусу і
позивача по даній справі.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду
може звернутись кожна особа за
захистом своїх порушених прав, а також
інтересах інших осіб у випадках
встановлених законом.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених цим кодексом. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із укладеного кредитного
договору № 130 від 16.05.2006 року укладеного
між ВАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Леопрінт»
, що у п. 2.2. було визначено дату
остаточного повернення кредиту - 15
травня 2009 року.

Таким чином, ПАТ «Кредобанк»
звернувшись із заявою про стягнення
заборгованості, позивач встановив
строк для виконання основного
зобов'язання у повному обсязі.

Як встановлено вище, що 29 вересня 2009
року між ВАТ «Кредобанк» та
відповідачами ОСОБА_1 було укладено
договір поруки, а також між ВАТ
«Кредобанк» та ОСОБА_2 було укладено
договір поруки, за яким останні
поручалися за виконання ТзОВ
«Леопрінт» зобов'язань по кредитному
договору № 130 від 16 травня 2006 року.

Тому у п. 1. Даних договорах поруки
визначено, що строк повернення кредиту
- 15 травня 2009 року, а згідно п. 4.6
визначено, що договір діє до повного
виконання сторонами зобов'язань по
Кредитному договору № 130 від 16 травня
2006 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України,
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Як роз'яснено в п. 24 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012р. № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
відповідно до ч.4 статті 559 ЦК України
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має
враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору. Отже, якщо кредитним
договором не визначено інші умови
виконання основного зобов'язання, то у
разі неналежного виконання
позичальником своїх зобов'язань за цим
договором строк пред'явлення
кредитором до поручителя вимоги про
повернення отриманих у кредит коштів
має обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково. Таким строком не
може бути лише несплата чергового
платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору
про дію поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам статті 252 ЦК
України, згідно з якою строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати, (позиція в численних
постановах Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України
прийнятих за результатами перегляду
судових рішень на підставі ст. 355 ЦПК
України).

Відповідно до ч. 1 ст.360-7 ЦПК України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Згідно з правовою позицією Верховного
Суду України у справі № 6- 53 цс 14
(постанова Судової палату у цивільних
справах Верховного Суду України від 17
вересня 2014 року у справі № 6- 53 цс 14), яка
згідно з ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою при вирішенні аналогічних
справ, регулюючи правовідносини з
припинення поруки у зв'язку із
закінченням строку її чинності частина
четверта статті 559 ЦК України
передбачає три випадки визначення
строку дії поруки: протягом строку,
встановленого договором поруки (перше
речення частини четвертої статті 559 ЦК
України); протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання, якщо кредитор
не пред'явить вимоги до поручителя
(друге речення частини четвертої
статті 559 ЦК України); протягом одного
року від дня укладення договору поруки
(якщо строк основного зобов'язання не
встановлено або встановлено моментом
пред'явлення вимоги), якщо кредитор не
пред'явить позову до поручителя (третє
речення частини четвертої статті 559 ЦК
України).

Аналіз зазначеної норми права дає
підстави для висновку про те, що строк
дії поруки (будь-який із зазначених у
частині четвертій статті 559 ЦК України)
не є строком захисту порушеного права,
а є строком існування суб'єктивного
права кредитора й суб'єктивного
обов'язку поручителя, після закінчення
якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку
жодних дій щодо реалізації свого права
за договором поруки, у тому числі
застосування судових заходів захисту
свого права (шляхом пред'явлення
позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер
строку поруки й обумовлене цим
припинення права кредитора на
реалізацію даного виду забезпечення
виконання зобов'язань застосоване в
другому реченні частини четвертої
статті 559 ЦК України словосполучення
"пред'явлення вимоги" до поручителя
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання як умови чинності поруки
слід розуміти як пред'явлення
кредитором у встановленому законом
порядку протягом зазначеного строку
саме позовної, а не будь-якої іншої
вимоги до поручителя. Зазначене
положення при цьому не виключає
можливість пред'явлення кредитором до
поручителя іншої письмової вимоги про
погашення заборгованості за боржника,
однак і в такому разі кредитор може
звернутися з такою вимогою до суду
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого
речення частини четвертої статті 559 ЦК
України слід дійти висновку про те, що
вимогу до поручителя про виконання ним
солідарного з боржником зобов'язання
за договором повинно бути пред'явлено в
судовому порядку в межах строку дії
поруки, тобто протягом шести місяців з
моменту настання строку погашення
чергового платежу за основним
зобов'язанням (якщо умовами договору
передбачено погашення кредиту
періодичними платежами) або з дня,
встановленого кредитором для
дострокового погашення кредиту в
порядку реалізації ним свого права,
передбаченого частиною другою статті
1050 ЦК України, або з дня настання строку
виконання основного зобов'язання (у
разі якщо кредит повинен бути
погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку,
установленого договором поруки, так
само як сплив шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання або одного року від дня
укладення договору поруки, якщо строк
основного зобов'язання не
встановлений, припиняє поруку за умови,
що кредитор протягом строку дії поруки
не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічні висновки зроблено в
численних постановах Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України прийнятих за результатами
перегляду судових рішень на підставі
ст. 355 ЦПК України, зокрема, в справах №
6-48цс11, 6-33цс12, 6-155цс13, 6-29цс14.

Як вбачається з наведеного вище,
оскільки, дата остаточного повернення
кредиту встановлена Кредитним
договором № 130 від 16 травня 2006 року та
договорів поруки укладених з ОСОБА_1
від 29 вересня 2009 року та ОСОБА_2 від 29
вересня 2009 року, а позивач пред'явив
вимогу до поручителів 27 листопада 2009
року та позов 04 березня 2010 року, тобто, з
пропуском 6 (шести) місячного строку,
встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, -
відповідно до даної норми, порука
припинилась та у відсутнє суб'єктивне
право кредитора (позивача чи його
правонаступника) та суб'єктивний
обов'язок поручителя, оскільки такі
припинились, та зі збігом цього строку
(який є преклюзивним) жодних дій щодо
реалізації свого права за договором
поруки, у тому числі застосування
судових заходів захисту свого права
(шляхом пред'явлення позову), кредитор
вчиняти не може, що згідно з Правовою
позицією ВСУ в справі № 6-170цс13 є
підставою для відмови в позові у
зв'язку з припиненням права кредитора
на задоволення своїх вимог за рахунок
поручителя.

З цих підстав, суд вважає, що позивачем
пропущено шестимісячний строк
звернення з вимогами до поручителів
установлені ч.4 ст.559 ЦК України.

Відповідно до ст.4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

На підставі зазначеного, дослідивши
матеріали справи, аналізуючи зібрані
по справі докази в їх сукупності та
співставленні, суд приходить до
висновку, щодо необхідності відмови у
задоволенні позовних вимог Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Фінансова компанія «Приватні
Інвестиції» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя
особа: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Леопрінт» про
стягнення заборгованості у розмірі
19862,48 євро (дев'ятнадцять тисяч вісімсот
шістдесят два євро, 48 євроцентів), що
еквівалентно за курсом НБУ станом на
03.07.2014 року 245385,90 гривень(двісті сорок
п'ять тисяч триста вісімдесят п'ять
гривень 90 копійок).

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 31, 57-60, 88, 169, 209,
212-215 ЦПК України, -

вирішив:

у задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Приватні Інвестиції» до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Леопрінт» про стягнення
заборгованості у розмірі 19862,48 євро
(дев'ятнадцять тисяч вісімсот
шістдесят два євро, 48 євроцентів), що
еквівалентно за курсом НБУ станом на
03.07.2014 року 245385,90 гривень(двісті сорок
п'ять тисяч триста вісімдесят п'ять
гривень 90 копійок) - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Мартинишин М.О.