Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4051/14
Головуючий у 1-й інстанції Піх Ю.Р.
Суддя-доповідач Панкєева О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Панкеєва О.В., Мануйлова Ю.С.,

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою прокурора
Комунарського району м. Запоріжжя в
інтересах держави в особі Інспекції
державного архітектурно - будівельного
контролю у Запорізькій області на
рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 14 квітня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання права власності на нерухоме
майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовну зазначила, що
вона на протязі 2013 року, на земельній
ділянці, розташованій за адресою:
АДРЕСА_1, побудувала житловий будинок.
Вона збудувала його власними силами, за
власні кошти, відкрито володіє та
користується вищевказаним житловим
будинком, здійснює його ремонт, сплачує
комунальні послуги, веде домашнє
господарство. Вказаний будинок за
домовленістю із відповідачем,
побудовано на належній їй земельній
ділянці. У зв'язку із тим, що позивач
належним чином не оформила право
користування земельною ділянкою, вона
не може зареєструвати право власності
на вищезазначений житловий будинок,
про що остання в усному порядку
отримала відмову в органах реєстрації.

У зв'язку з вищевикладеним позивач
просила суд визнати за нею право
власності на житловий будинок,
розташований за адресою: м.
Запоріжжя,АДРЕСА_1.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 14 квітня 2014 року позов
задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
житловий будинок літ. В, що знаходиться
за адресою: м. Запоріжжя, АДРЕСА_1.

На вказане рішення суду прокурор
Комунарського району м. Запоріжжя в
інтересах держави в особі Інспекції
державного архітектурно - будівельного
контролю у Запорізькій області подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення суду першої інстанції
про задоволення позову на самочинне
новозбудований житловий будинок не
відповідає зазначеним положенням
закону.

Статтею 3 ЦПК України
передбачено, що кожна особа має право в
порядку, установленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту статей
11,15 ЦК України цивільні права і
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства. Кожна особа має право на
судовий захист. Захист же цивільних
прав - це передбачені законом способи
охорони цивільних прав у разі їх
порушення чи реальної небезпеки такого
порушення.

Під способами захисту
суб'єктивних цивільних прав розуміють
закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в статті 16 ЦК
України.

Аналіз наведених норм закону
вказує на те, що особа має право на
захист свого порушеного права лише у
випадку реального його порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.
При цьому відповідачем у справі має
бути особа, яка реально порушує чи
створює реальну небезпеку порушення
прав позивача.

Проте вивченням матеріалів
справи встановлено, що жодних прав
власності відповідач не порушував.
Свідченням цього є відсутність
будь-яких претензій до відповідача в
самій позовній заяві ( а. с. 1 т. 1 ).

Згідно зі статтею 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

На підставі ч.2 ст. 376 ЦК України
суд може задовольнити позов про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно на земельній
ділянці, що не надавалася у власність
чи користування особі, яка збудувала
його, якщо їй у встановленому законом
порядку було передано земельну ділянку
у власність або надано у користування
під уже збудоване нерухоме майно
відповідно до її цільового
призначення, та за умови, що
будівництво велося з додержанням
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил згідно із законодавством,
містобудівною та проектною
документацією, а також у разі, якщо ці
обставини були предметом розгляду
компетентного державного органу( ч.3
ст.376 ЦК ).

Задовольняючі позовні вимоги
ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов
висновку проте ОСОБА_2 на земельній
ділянці , що належить ОСОБА_3 побудувала
житловий будинок за власні кошти на
протязі 2013 року, який згідно висновків
будівельно-технічної експертизи від
31.03.2014 року не має порушень державних
будівельним норм та по своїм
конструктивним характеристикам не має
перешкод у використанні.

Між тим, при зверненні до суду з
позовом ОСОБА_2 не надала документи, які
б свідчили, що їй надавалася у
власність або користування земельна
ділянка, на якій самовільно зведено
житловий будинок.

Суд дійшов висновку проте, що між
позивачем та відповідачем був
укладений договір про будівництво
житлового будинку.

Але в матеріалах справи відсутній
такий договір.

У п.,п.12, 14 Постанови Пленуму ВССУ
№ 6 від 30.03.2012 року " Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного Кодексу України(про
правовий режим самочинного
будівництва) роз'яснено, що вирішуючи
справу за позовом
власника(користувача) земельної
ділянки про визнання права власності
на самочинно збудоване нерухоме майно,
суди зобов'язані встановлювати усі
обставини справи, зокрема: чи є позивач
власником(користувачем) земельної
ділянки, чи звертався він до
компетентного державного органу про
прийняття забудови до експлуатації; чи
є законною відмова у такому прийнятті;
чи є порушені будівельні норми та
правила істотними.

Отже, матеріали справи не
свідчать, що позивач є належним
землекористувачем, бо даних, що договір
сервітутного користування земельною
ділянкою під будинок пройшов державну
реєстрацію в порядку, встановленому
для державної реєстрації прав на
нерухоме майно у відповідності до
вимог ст. 100 ЗК України відсутні.

Також, відсутні свідчення того, що
додержання архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил згідно із законодавством,
містобудівною та проектною
документацією, були предметом розгляду
компетентного державного органу і її
було прийнято до експлуатації
інспекцією ДБАК.

Згідно із ч. ч. 1,3 ст. 22 Закону
України "Про основи містобудування"
забудова земельних ділянок, що
надаються для містобудівних потреб,
здійснюється після виникнення права
власності чи права користування
земельною ділянкою у порядку,
передбаченому законом, та отримання
дозволу на виконання будівельних
робіт. Право на забудову (будівництво)
полягає у можливості власника,
користувача земельної ділянки
здійснювати на ній у порядку,
встановленому законом, будівництво
об'єктів містобудування, перебудову
або знесення будинків та споруд.

Статтею 18 Закону України "Про
основи містобудування" в редакції, що
діяла на час виникнення спірних
правовідносин, було передбачено, що
закінчені будівництвом об'єкти
підлягають прийняттю в експлуатацію в
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України. Експлуатація не
прийнятих у встановленому
законодавством порядку об'єктів
забороняється.

Відповідно до ст. 30-1 Закону
України "Про планування і забудову
територій" у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів здійснюється
приймальними комісіями. Порядок
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів визначається
Кабінетом Міністрів України
відповідно до закону.

До 1 січня 2009 року був чинним
Порядок прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 22 вересня 2004 року
№ 1243, яким визначалися основні вимоги
та умови прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів
незалежно від джерел фінансування їх
будівництва; з 1 січня 2009 року механізм
та умови прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів
встановлено Порядком прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 8 жовтня
2008 року № 923.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Статтею 376 ЦК України також
визначені певні правила, за якими
можливе визнання за особою права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно.

Відповідно до ст. 26 Закону
України "Про основи містобудування"
спори з питань містобудування
вирішуються радами у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З огляду на вказане звернення до
суду з позовом про визнання права
власності на самочинне будівництво
повинно мати місце при наявності даних
про те, що порушене питання було
предметом розгляду компетентного
державного органу, рішення якого чи
його відсутність дають підстави
вважати про наявність спору про право.

Але, ухвалюючи рішення, суд
першої інстанції в достатньому обсязі
не звернув уваги на наведене та дійшов
передчасного висновку про наявність
підстав для задоволення позовних
вимог.

Всупереч зазначеним вище
вимогам закону, районним судом визнано
право власності позивача на
новостворене нерухоме майно, яке не
вводилось у експлуатацію.

Таким чином судова колегія
приходить до висновку, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі ст. 309 ЦПК України
рішення районного суду скасовує та
ухвалює нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора
Комунарського району м. Запоріжжя в
інтересах держави в особі Інспекції
державного архітектурно - будівельного
контролю у Запорізькій області
задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 14 квітня 2014 року у цій
справі скасувати. Ухвалити нове
рішення.

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання права власності на
нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави
судовий збір у сумі 121 гривня 80 копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: