Справа № 137/613/14-ц Провадження №
22-ц/772/2497/2014Головуючий в суді першої
інстанції Сільченко О. В.Категорія
30Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Вінницької області в складі:
головуючого - судді Панасюка О.С.,
суддів Іванюка М.В., Берегового О.Ю., з
участю секретаря Руденко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Літинського
районного суду Вінницької області від
18 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, -

встановила:

28 березня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з цим позовом, вказуючи, що 16
грудня 2013 року, приблизно о 18 годині, на
автошляху Бердичів - Літин, поблизу с.
Івча Літинського району Вінницької
області, керуючи належним йому
автомобілем ВАЗ 212140, державний номер
НОМЕР_1, потрапив у
дорожньо-транспортну пригоду (далі ДТП)
в наслідок раптового виїзду з узбіччя
на проїжджу частину дороги гужової
повозки під керуванням ОСОБА_2, який
перебував у стані алкогольного
сп'яніння. Оскільки в результаті ДТП
його автомобіль отримав технічні
пошкодження, просив стягнути з ОСОБА_2
суму завданих збитків в розмірі 19402,40
грн. та 6800,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Літинського районного суду
Вінницької області від 18 липня 2014 року
позов задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 19402,40 грн. у
відшкодування матеріальної шкоди. В
решті позову відмовлено. Вирішено
питання про судові витрати у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, неправильне
застосування норм матеріального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, просив рішення
суду в частині задоволення позовних
вимог та вирішення питання про судові
витрати скасувати.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що вона
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено,
що під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції; апеляційний суд
досліджує лише ті докази, які судом
першої інстанції були досліджені з
порушенням встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права;
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає
справу та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Судом встановлено, що 16 грудня 2013 року,
приблизно о 18 годині, на автошляху
Бердичів - Літин, поблизу с. Івча
Літинського району Вінницької області
ОСОБА_3, керуючи належним йому
автомобілем ВАЗ 212140, державний номер
НОМЕР_1, внаслідок раптового виїзду на
проїжджу частину дороги гужової
повозки під керуванням ОСОБА_2, який
перебував у стані алкогольного
сп'яніння, допустив з нею зіткнення, у
результаті чого автомобіль отримав
технічні пошкодження, відновлювальна
вартість яких становить 1902,40 грн.

Як роз'яснено у п. 5 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
№ 4 від 1 березня 2013 року «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки», відповідно до ч.
1 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної
небезпеки належить визнавати будь-яку
діяльність, здійснення якої створює
підвищену небезпеку завдання шкоди
через неможливість контролю за нею
людини, а також діяльність, пов'язану з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб.

Оскільки зазначена норма не містить
вичерпного переліку видів джерел
підвищеної небезпеки (видів підвищеної
небезпечної діяльності), суд, беручи до
уваги особливі властивості предметів,
речовин або інших об'єктів, що
використовуються в процесі діяльності,
має право визнати джерелом підвищеної
небезпеки також й іншу діяльність. До
цих особливих властивостей слід
відносити створення підвищеної
ймовірності завдання шкоди через
неможливість повного контролю за ними
з боку людей.

Цивільно-правова відповідальність за
шкоду, завдану діяльністю, що є
джерелом підвищеної небезпеки, настає
у разі її цілеспрямованості (наприклад,
використання транспортних засобів за
їх цільовим призначенням), а також при
мимовільному проявленні шкідливих
властивостей об'єктів, що
використовуються в цій діяльності
(наприклад, у випадку завдання шкоди
внаслідок мимовільного руху
автомобіля).

Отже, оскільки ОСОБА_4 керував гужовою
повозкою на автомобільній дорозі
державного значення (довідка Служби
автомобільних доріг у Вінницькій
області на а. с. 80), суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що
така його діяльність створювала
підвищену ймовірність завдання шкоди
через неможливість повного контролю за
конем, який тягнув воза, а відтак визнав
її джерелом підвищеної небезпеки.

Ураховуючи те, що ДТП сталась внаслідок
взаємодії двох джерел підвищеної
небезпеки - транспортних засобів:
механічного - автомобіля під
керуванням позивача та гужового, яким
керував відповідач, то правовідносини
сторін регулюються ч. 1 ст. 1188 ЦК
України, за якою шкода, завдана
внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки, відшкодовується
на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі, з
вини іншої, відшкодовується винною
особою;

2) за наявності лише вини
особи, якій завдано шкоди, вона їй не
відшкодовується;

3) за наявності вини всіх
осіб, діяльністю яких було завдано
шкоди, розмір відшкодування
визначається у відповідній частці
залежно від обставин, що мають істотне
значення.

Таким чином, за шкоду, завдану в
результаті зазначеної ДТП відповідає
особа, винна у її вчиненні, а тому
колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги про те, що суд
першої інстанції не встановив власника
гужової повозки та не перевірив чи
правомірно відповідач заволодів нею.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п. 4 зазначеної вище постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з огляду на презумпцію вини
завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК)
відповідач звільняється від обов'язку
відшкодувати шкоду (у тому числі і
моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди
було завдано внаслідок непереборної
сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187
ЦК, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК). Потерпілий подає
докази, що підтверджують факт завдання
шкоди за участю відповідача, розмір
завданої шкоди, а також докази того, що
відповідач є завдавачем шкоди або
особою, яка відповідно до закону
зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою. У зв'язку із
цим у разі прийняття судом постанови
про закриття провадження у справі про
адміністративне правопорушення,
наприклад, через закінчення строків
накладення адміністративного
стягнення (ст. 38 Кодексу України про
адміністративні правопорушення), суд
повинен звернути увагу на те, чи
містить така постанова суду відповіді
на питання про те, чи мала місце
дорожньо-транспортна пригода та чи
сталася вона з вини відповідача.
Відсутність складу злочину, наприклад,
у разі відмови у порушенні
кримінальної справи, закриття
кримінальної справи за правилами
Кримінально-процесуального кодексу
України 1960 року чи закриття
кримінального провадження за
правилами Кримінального
процесуального кодексу України 2012 року
не означає відсутність вини для
цивільно-правової відповідальності.
При цьому постанова (ухвала) слідчого,
прокурора, суду про відмову в порушенні
кримінальної справи або її закриття,
закриття кримінального провадження є
доказом, який повинен досліджуватися
та оцінюватися судом у цивільній
справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відтак, саме на відповідача
покладається обов'язок належними та
допустимими доказами доводити
відсутність його вини у заподіянні
шкоди.

Отже, суд першої інстанції на
підтвердження факту завдання шкоди
майну ОСОБА_3 за участю ОСОБА_2, розміру
завданої шкоди правомірно послався на
постанову заступника начальника СВ
Літинського РВ УМВС України у
Вінницькій області від 14 грудня 2013 року
про закриття кримінальної справи, за
якою в даній дорожній обстановці водій
автомобіля ВАЗ-212140 ОСОБА_3 не мав
технічної можливості уникнути ДТП
шляхом виконання Правил дорожнього
руху (далі ПДР) України, у його діях
відсутні порушення вимог ПДР України,
що з технічної точки зору перебувають у
причинному зв`язку із виникненням
події ДТП, яка сталась через порушення
ПДР України ОСОБА_2 (а. с. 6); висновок
експерта № 520а від 14 грудня 2013 року,
яким встановлено відсутність у діях
водія ОСОБА_3 порушення ПДР України, які
могли б призвести до зазначеної ДТП (а.
с. 5) та звіт № 1 експертного
автотоварознавчого дослідження з
оцінки транспортного засобу від 13
лютого 2014 року, згідно з яким розмір
матеріального збитку, завданий
власнику автомобіля ВАЗ-2140, державний
номер НОМЕР_1, 2010 року випуску, у
результаті його пошкодження складає
19402,40 грн. (а. с. 9 - 22).

Натомість відповідач, всупереч
приписам ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України
жодних доказів на спростування цих
обставин не надав, клопотання про
призначення у справі автотехнічної чи
автотоварознавчої експертизи не
заявляв.

При цьому, із зазначених вище доказів
та досліджених судом першої інстанції
матеріалів кримінального провадження
видно, що саме ОСОБА_2 допустив
порушення п. п. 7.2, 7.3, 7.8., 2.3., 2.9., 10.1. ПДР
України, за якими гужовий віз (сани)
повинен бути обладнаний
світлоповертачами: спереду білого
кольору, ззаду - червоно; для руху в
темні пору доби та в умовах
недостатньої видимості на гужовому
транспорті необхідно увімкнути
ліхтарі: спереду білого кольору, ззаду -
червоно кольору, що встановлюються з
лівого боку воза (саней); особи, які
керують гужовим транспортом, і
погоничі тварин зобов'язані виконувати
вимоги інших пунктів цих Правил, що
стосуються водіїв і пішоходів і не
суперечать вимогам цього розділу,
зокрема: для забезпечення безпеки
дорожнього руху водій зобов'язаний
бути уважним, стежити за дорожньою
обстановкою, відповідно реагувати на
її зміну, не відволікатися від
керування транспортним засобом;
водієві забороняється керувати
транспортним засобом у стані
алкогольного сп'яніння або перебуваючи
під впливом наркотичних чи токсичних
речовин; перед початком руху,
перестроюванням та будь-якою зміною
напрямку руху водій повинен
переконатися, що це буде безпечним і не
створить перешкод або небезпеки іншим
учасникам руху.

Ці дії відповідача, зокрема,
недотримання п. 10.1. ПДР України,
перебувають у безпосередньому
причинному зв'язку із заподіяною майну
позивача шкодою.

Доводи апелянта про те, що гужовою
повозкою керував не він, а співмешканка
ОСОБА_5 будь-якими доказами не
підтверджені, натомість спростовані
судом першої інстанції, зокрема,
посиланням на постанову заступника
начальника СВ Літинського РВ УМВС
України у Вінницькій області від 14
грудня 2013 року про закриття
кримінальної справи, а також показання
свідка ОСОБА_6, з яких вбачається, що
повозкою керував саме ОСОБА_2

Таким чином колегія суддів приходить
до висновку, що доводи апеляційної
скарги не є істотними і не дають
підстав для висновку про порушення
судом першої інстанції норм
процесуального та неправильне
застосування норм матеріального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Літинського районного
суду Вінницької області від 18 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: