УХВАЛА

іменем україни

10 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Марфін Банк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 29 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 16 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року публічне акціонерне
товариство «Марфін Банк» (далі - ПАТ
«Марфін Банк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
12 травня 2008 року між банком та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір, за
яким остання отримала кредит у розмірі
300 тис. доларів США зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 13 %
на рік з кінцевим терміном повернення
до 11 травня 2015 року.

Додатковою угодою № 1 до вказаного
кредитного договору кінцевий термін
повернення кредиту було продовжено до
11 травня 2018 року.

На забезпечення виконання цього
зобов'язання 12 травня 2008 року між
банком та ОСОБА_4 було укладено договір
поруки.

У зв'язку із порушенням ОСОБА_3 з липня
2008 року строків сплати чергових
платежів їй та поручителю ОСОБА_4 6
червня 2011 року було направлено вимогу
про дострокове повернення кредиту, яку
відповідачі отримали відповідно 25
червня 2011 року та 17 червня 2011 року.

Відповідачі у добровільному порядку
вимоги банку не виконали, допустили
заборгованість, яка станом на 8 вересня
2011 року склала 338 975 доларів США 16
центів, що за офіційним курсом
Національного банку України складає
2 702 547 грн 26 коп., та 76 333 грн 58 коп.

У зв'язку з цим позивач просив суд
стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
свою користь вказану суму кредитної
заборгованості та понесені судові
витрати.

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 29 квітня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
16 червня 2014 року, позов ПАТ «Марфін
Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Марфін
Банк» заборгованість за кредитним
договором у сумі 338 975 доларів США 16
центів та 76 333 грн 58 коп. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ПАТ «Марфін Банк»
відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню в частині позовних вимог
ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_4 з таких
підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що відповідачами не виконані їх
зобов'язання за укладеними з позивачем
договорами, відтак, з них на користь
банку у солідарному порядку підлягає
стягненню заборгованість за кредитним
договором.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення в частині позовних вимог
ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_4 не
відповідають.

Судами встановлено, що 12 травня 2008 року
між ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, за яким
остання отримала кредит у розмірі 300
тис. доларів США зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 13 %
на рік з кінцевим терміном повернення
до 11 травня 2015 року.

Додатковою угодою № 1 до вказаного
кредитного договору кінцевий термін
повернення кредиту було продовжено до
11 травня 2018 року.

Відповідно до п. 3.2.3 кредитного
договору позичальник зобов'язувався
повернути кредит у встановлений
договором строк, при цьому здійснювати
погашення кредиту щомісячно згідно з
графіком (т. 1, а. с. 10-11).

На забезпечення виконання цього
зобов'язання 12 травня 2008 року між
банком та ОСОБА_4 було укладено договір
поруки.

Відповідно до п. 3.3.2 кредитного
договору банк у випадку порушення
позичальником будь-якого зобов'язання,
передбаченого умовами договору, має
право вимагати від нього дострокового
повернення кредиту, сплату відсотків
за його користування, виконання інших
зобов'язань за договором у повному
обсязі шляхом направлення
повідомлення (т. 1, а. с. 12-13).

У зв'язку із порушенням позичальником з
липня 2008 року строків сплати чергових
платежів їй та поручителю ОСОБА_4 6
червня 2011 року було направлено вимогу
про дострокове повернення кредиту, яку
відповідачі отримали відповідно 25
червня 2011 року та 17 червня 2011 року (т. 1,
а. с. 48-49).

Відповідачі у добровільному порядку
вимоги банку не виконали, допустили
заборгованість, яка станом на 8 вересня
2011 року склала 338 975 доларів США 16
центів, що за офіційним курсом
Національного банку України складає
2 702 547 грн 26 коп., та 76 333 грн 58 коп.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. Якщо строк основного
зобов'язання не встановлений або
встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Аналіз зазначеної норми права дає
підстави для висновку про те, що строк
дії поруки (будь-який із зазначених у ч.
4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту
порушеного права, а є строком існування
суб'єктивного права кредитора й
суб'єктивного обов'язку поручителя,
після закінчення якого вони
припиняються.

Отже, виходячи з положень другого
речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти
висновку про те, що вимогу до
поручителя про виконання ним
солідарного з боржником зобов'язання
за договором повинно бути пред'явлено в
судовому порядку в межах строку дії
поруки, тобто протягом шести місяців з
моменту настання строку погашення
чергового платежу за основним
зобов'язанням (якщо умовами договору
передбачено погашення кредиту
періодичними платежами) або з дня,
встановленого кредитором для
дострокового погашення кредиту в
порядку реалізації ним свого права,
передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або
з дня настання строку виконання
основного зобов'язання (у разі якщо
кредит повинен бути погашений
одноразовим платежем).

Відповідно закінчення строку,
установленого договором поруки, так
само як сплив шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання або одного року від дня
укладення договору поруки, якщо строк
основного зобов'язання не
встановлений, припиняє поруку за умови,
що кредитор протягом строку дії поруки
не звернувся з позовом до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до
поручителя більше ніж через шість
місяців після настання строку для
виконання відповідної частини
основного зобов'язання в силу положень
ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється в частині певних
щомісячних зобов'язань щодо повернення
грошових коштів поза межами цього
строку.

Разом із тим правовідносини поруки за
договором не можна вважати припиненими
в іншій частині, яка стосується
відповідальності поручителя за
невиконання боржником окремих
зобов'язань за кредитним договором про
погашення кредиту до збігу
шестимісячного строку з моменту
виникнення права вимоги про виконання
відповідної частини зобов'язань, та в
частині вимог про дострокове погашення
кредитних коштів, оскільки кредитний
договір укладено до 11 травня 2018 року.

Зазначена правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

З матеріалів справи вбачається, що
позичальник перестала сплачувати
чергові платежі з липня 2008 року (т. 1, а.
с. 50-52), а з вказаним позовом банк
звернувся до поручителя ОСОБА_4 у
жовтні 2011 року.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України на зазначені вимоги закону
та обставини справи уваги не звернули і
не визначили щомісячні зобов'язання, за
якими порука припинилася у зв'язку із
спливом шестимісячного строку від дня
настання строку виконання таких
зобов'язань.

Касаційна скарга ОСОБА_4 в частині
оскарження судових рішень щодо
позовних вимог ПАТ «Марфін Банк» до
ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, так як
вона судові рішення не оскаржує,
повноважень представляти її інтереси
та належних доказів порушення її прав
ОСОБА_4 суду не надано.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, а судові рішення в частині
позовних вимог ПАТ «Марфін Банк» до
ОСОБА_4 не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи в цій частині на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 29 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 16 червня 2014 року в
частині позовних вимог публічного
акціонерного товариства «Марфін Банк»
до ОСОБА_4 скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

У решті судові рішення залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко