Справа № 152/913/14-ц Провадження №
22-ц/772/2654/2014Головуючий в суді першої
інстанції Гаврищук А. В.Категорія
55Доповідач Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справах
Апеляційного суду Вінницької області у
складі:

головуючого судді : Якименко М.М.,

суддів: Іващука В.А., Колоса С.С.

при секретарі : Пантелеймоновій
А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Шаргородського районного
центру соціальних служб для сім'ї,
дітей та молоді, за участю третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмета спору на стороні
відповідача: ОСОБА_3, Управління
пенсійного фонду України у
Шаргородському районі Вінницької
області про скасування наказу,
несплату пенсійних внесків з 18 грудня
2012 року по 29 травня 2013 року та 16 жовтня
2012 року, 30 листопада 2012 року, несплату
компенсації за невикористану
відпустку, стягнення середнього
заробітку за весь час затримки та
стягнення моральної шкоди і судових
витрат за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Шаргородського районного
суду Вінницької області від 24.07.2014 року
,-

в с т а н о в и л а :

У провадженні Шаргородського
районного суду Вінницької області
перебувала цивільна справа ОСОБА_2 до
Шаргородського районного центру
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді, за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача:
ОСОБА_3, Управління пенсійного фонду
України у Шаргородському районі
Вінницької області про скасування
наказу, несплату пенсійних внесків з 18
грудня 2012 року по 29 травня 2013 року та 16
жовтня 2012 року, 30 листопада 2012 року,
несплату компенсації за невикористану
відпустку, стягнення середнього
заробітку за весь час затримки та
стягнення моральної шкоди.

Рішенням Шаргородського
районного суду Вінницької області від
24.07.2014 року у задоволенні позову було
відмовлено.

Не погодившись із вказаним
рішенням суду, ОСОБА_2 через свого
представника ОСОБА_4 подав апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права , просив рішення
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову в повному обсязі.

В свою чергу ОСОБА_3 надала до суду
письмові заперечення, у яких просить
рішення суду залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали та обставини
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, заслухавши
пояснення учасника судового розгляду,
вважає, що остання є безпідставною, а
тому не підлягає задоволенню з таких
мотивів.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду
відповідає.

Судом першої інстанції встановлено,
що в ОСОБА_2 з 02.07.2012 року по 21.11.2013 року
працював на посаді фахівця із
соціальної роботи в Шаргородському
районному центрі соціальних служб для
сім'ї, дітей та молоді.

17.12.2012 року був звільнений з
займаної посади, рішенням Апеляційного
суду Вінницької області від 25.04.2013 року
був поновлений на роботі з 18.12.2012 року
зі стягненням на його користь
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу в розмірі 7759,91 гривень із
вирішенням питання щодо розподілу
судових витрат.

Дане рішення Апеляційного суду
Вінницької області в частині
стягнення належних позивачу коштів
виконано у примусовому порядку.

Наказ про поновлення ОСОБА_2 було
прийнято директором Шаргородського
районного центру соціальних служб для
сім'ї, дітей та молоді 15.05.2013 року.

Суд першої інстанції зазначив, що
вказані вище обставини було
встановлено, як рішеннями
Апеляційного суду Вінницької області
від 25.04.2013 року так і рішенням
Шаргородського районного суду
Вінницької області від 19.11.2013 року, які
набрали законної сили та відповідно до
ч. З ст. 61 ЦПК України доказуванню не
підлягають, з чим погоджується судова
колегія.

Районний суд зазначив, що 21.11.2013 року
ОСОБА_2 звільнився за власним бажанням
,про що зазначив у своїй позовній
заяві, вказане визнано відповідачем та
третіми особами.

Колегією суддів встановлено, що,
відповідно до наказу №02-06/023 від 21.11.2013
року директора Шаргородського
районного центру соціальних служб для
сім'ї, дітей та молоді ОСОБА_2 було
звільнено з роботи за угодою сторін, а
не за власним бажанням, як було
встановлено судом першої інстанції.
Однак це не впливає на правильність
прийнятого рішення і відповідно не є
безумовною підставою для його
скасування.

29.05.2013 року т.в.о. начальника
Шаргородського районного центру
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді ОСОБА_3 було видано наказ від
№01-06/025 - «Про зміну зони
обслуговування» . Відповідно до даного
наказу було закріплено за ОСОБА_2, як
фахівцем із соціальної роботи зону
обслуговування с. Перепільченці, Ярове,
Юліямпіль із розташуванням робочого
місця в с.Ярове.

Судом встановлено, що даний наказ
був прийнятий у зв'язку із тим, що за
час розгляду справи про поновлення на
роботі ОСОБА_2 (з 17.12.2012 року по 25.04.2013
року) територія сіл, яку обслуговував
позивач, була передана іншим фахівцям
із соціальної роботи, а відтак після
поновлення його на роботі, йому було
визначено іншу зону обслуговування, не
охоплену соціальним супроводом
фахівців Центру.

Як відповідач, та і третя особа
ОСОБА_3 визнали та не заперечували тієї
обставини , що позивач не повідомлявся
про зміну істотних умов праці за два
місяці до прийняття даного наказу.
Крім того ними було підтверджено, що
села Ярове та Юліямпіль знаходяться на
відстані приблизно 60 км. від
місцевості, яку раніше обслуговував
фахівець із соціальної роботи ОСОБА_2

Відповідно до ч. З та ч. 4 ст. 32 КЗпП у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці допускається зміна
істотних умов праці при продовженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою.

Про зміну істотних умов праці - систем
та розмірів оплати праці, пільг, режиму
роботи, встановлення або скасування
неповного робочого часу, суміщення
професій, зміну розрядів і
найменування посад тощо - працівник має
бути повідомлений не пізніше ніж за два
місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не
може бути збережено, а працівник не
згоден на продовження роботи в нових
умовах, то трудовий договір
припиняється за п. 6 ст. 36 КЗпП.

Відтак , колегія суддів погоджується з
висновком суду , що наказ від 29.05.2013 року
№01-06/025 «Про зміну зони обслуговування»
прийнято з порушенням чинного
законодавства, адже працівник не був
повідомлений про зміну умов праці за
два місяці, як того вимагає Закон.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Колегією встановлено, що із зазначеним
наказом ОСОБА_2 був ознайомлений 30.08.2013
року /а.с. 36/, про що свідчить його
заперечення на самому наказі та дата,
однак до суду із позовом про скасування
наказу він звернувся лише 17.07.2014 року
подавши заяву про уточнення,
збільшення розміру позовних вимог.
Виходячи із вищевикладеного , висновок
суду , що позивачем пропущено
тримісячний строк для звернення до суд
в цій частині позовних вимог, що є
підставою для відмови у задоволенні
позову в цій частині, є правильним.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції, посилаючи на текст наказу із
зазначенням аркушу справи, допустився
описки, вказавши дату ознайомлення
30.05.2013 року, замість 30.08.2013 року. Дане
питання можливо вирішити шляхом
виправлення описки в порядку ,
визначеному ст.219 ЦПК України.

Вирішуючи питання виплати позивачу
заохочувальних премій з 02.07.2013 року по
21.11.2013 року суд виходив з того , що
виплата заохочувальних премій є
засобом стимулювання працівника за
сумлінне ставлення та визначні
досягнення у праці. Оскільки позивачем
не було надано жодного доказу проте, що
він був премійований відповідачем (
зокрема відповідні накази ) за
відповідні досягнення при виконанні
своїх трудових обов'язків , висновки
суду про необґрунтованість позовних
вимог є правильним.

Суд першої інстанції встановив, що в
провадженні Шаргородського районного
суду Вінницької області перебувала
справа за позовом ОСОБА_2 до
Шаргородського районного центру
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору
на стороні відповідача - директор
Шаргородського районного центру
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді ОСОБА_5 про визнання
протиправним і скасування наказу від
27.09.2013 року №02-06/018 «Про догану ОСОБА_2.»,
виплату в повному обсязі заробітної
плати, відпускних з 25.04.2013 року по 01.08.2013
року, пені за несвоєчасну виплату
заробітної плати та відпускних і
стягнення моральної шкоди та судових
витрат. Рішенням від 19.11.2013 року в
частині позовних вимог про виплату в
повному обсязі заробітної плати,
відпускних з 25.04.2013 року по 01.08.2013 року,
пені за несвоєчасну виплату заробітної
плати та відпускних було відмовлено.
Підставою для відмови в позові в цій
частині слугувало відсутність
порушень виплати позивачу заробітної
плати та інших виплат з боку
відповідача.

Враховуючи викладене та приймаючи до
уваги те , що вказана вимога позивача
вже була предметом розгляду у іншій
справі і відповідно щодо неї прийняте
рішення, в силу диспозиції ч. З ст. 61
ЦПК України , висновок суду про відмову
в задоволенні позову в цій частині, є
правильним.

Приймаючи до уваги те,що позивачем , в
супереч ст.60 ЦПК України не було
доведено ті, обставини, на які він
посилався, як на підставу своїх вимог,
висновок районного суду про відмову в
задоволенні позову є правильним, з
таким висновком погоджується судова
колегія.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
чинним законодавством України
установлений спеціальний порядок для
нарахування, сплати, перевірки
правильності сплати відповідних
внесків до Пенсійного фонду України.

Оскільки ОСОБА_2 не є особою, яка
наділена повноваженнями щодо
перевірки правильності нарахування ,
сплати відповідачем таких внесків до
Пенсійного фонду України, його позові
вимоги в цій частині є безпідставними
та необгрунтованими.

Ст.79 ЦПК України визначений вичерпний
перелік судових витрат.

Приймаючи до уваги те, що поштові
витрати , які просив стягнути позивач ,
не є судовими витрати в розумінні ст.79
ЦПК України , висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав щодо
їх розподілу є правильним.

Ухвалюючи рішення в даній справі, суд
правильно застосував норми
законодавства до правовідносин, що
склались між сторонами, дав їм належну
правову оцінку, а відтак доводи
апеляційної скарги безпідставні і до
уваги не приймаються.

Рішення суду є законним та
обгрунтованним та справедливим, тому
підстав для його скасування колегія
суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 130,131,134 КЗпП України, ст. ст. 213, 307,
308, 313-315 ,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шаргородського районного
суду Вінницької області від 24.07.2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту її проголошення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/

СУДДІ: /підписи/

З оригіналом вірно:

ГОЛОВУЮЧИЙ: