У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Колодійчука В.М.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,
Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законодавства у
природоохоронній сфері в Київській
області в інтересах держави в особі
Головного управління Держкомзему у
Київській області до Вишгородської
міської ради Київської області,
Управління Держкомзему у
Вишгородському районі Київської
області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, третя особа: громадська
організація садове товариство «Надія»
про скасування рішення, визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельні ділянки, за
касаційними скаргами заступника
прокурора Київської області,
громадської організації садового
товариства «Надія» на рішення
апеляційного суду Київської області
від 17 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року міжрайонний прокурор з
нагляду за додержанням законодавства у
природоохоронній сфері в Київській
області в інтересах держави в особі
Головного управління Держкомзему у
Київській області звернувся до суду з
позовом, вимоги якого уточнив в ході
розгляду справи та просив визнати
недійсним з моменту винесення рішення
Вишгородської міської ради №24/7 від 28
жовтня 2011 року про затвердження
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право на земельну ділянку
та передачу земельних ділянок у
приватну власність громадян ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9;
визнати недійсними з моменту
реєстрації державні акти на право
власності на земельні ділянки видані
вказаним особам; визнати за державою в
особі Вишгородської міської ради право
власності на земельні ділянки;
зобов'язати Управління Держкомзему у
Вишгородському районі Київської
області внести відповідні зміни до
землевпорядної документації, а саме
зміни до форми 6-зем про цільове
призначення земельних ділянок на землі
водного фонду та про повернення
земельних ділянок до державної
власності; зобов'язати Управління
Держкомзему у Вишгородському районі
Київської області скасувати в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю та на право
користування землею, договорів оренди
землі записи від 14
листопада 2011 року.

Позов мотивовано тим, що рішенням
Вишгородської міської ради №
24/7 від 28 жовтня 2011 року затверджено
технічну документацію із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право на землю та передано
у приватну власність ОСОБА_6, ОСОБА_9,
ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_10 земельні
ділянки НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4,
НОМЕР_5, площами по 0,1050 га кожному для
ведення садівництва по АДРЕСА_1
На підставі цього рішення 14 листопада
2011 року вказаним особам були видані
державні акти на право власності на ці
земельні ділянки. 7 травня 2012 року при
здійсненні винесення меж земельних
ділянок вказаних громадян в натурі на
місцевість було виявлено, що вони
накладаються на прибережну захисну
смугу річки Дніпро та розташовані в
прибережній захисній смузі цієї річки.
Тому позивач вважає, що оспорюване
рішення Вишгородської міської ради та
державні акти на право власності на
земельні ділянки, видані на підставі
цього рішення, необхідно визнати
недійсними.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 13
листопада року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 23 січня 2013 року позов
задоволено частково. Визнано
недійсними рішення Вишгородської
міської рад № 24/7 від 28 жовтня
2011 року «Про затвердження технічної
документації із землеустрої щодо
складення документів, що посвідчують
право на земельну ділянку та передачу
земельних ділянок у приватну власність
громадянам ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9» та державні акти на
право власності на земельні ділянки,
видані на ім'я цих громадян. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 вересня 2013
року вказані рішення судів першої та
апеляційної інстанцій скасовані з
передачею справи до місцевого суду на
новий розгляд.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області
від 2 квітня 2014 року позов
задоволено частково. Визнано недійсним
рішення Вишгородської міської ради №
24/7 від 28 жовтня 2011 року «Про
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складення
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку та передачу земельних
ділянок у приватну власність
громадянам ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9». Визнано
недійсними державні акти на право
власності на земельні ділянки, видані
на ім`я: ОСОБА_6 серії ЯМ № 075804; ОСОБА_5
серії ЯМ № 075802; ОСОБА_9
серії ЯМ № 075801; ОСОБА_8 серії ЯМ
№ 075803; ОСОБА_7 серії ЯМ № 075800. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 17 липня 2014 року рішення
районного суду в частині задоволення
позову скасовано з ухваленням в цій
частині нового рішення, яким у
задоволенні цих позовних вимог
відмовлено. В іншій частині рішення
залишено без змін.

Заступник прокурора Київської
області, не погоджуючись з даним
рішенням суду апеляційної інстанції
подав касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального права
просить його скасувати із залишенням в
силі рішення суду першої інстанції.

Громадська організація садове
товариство «Надія», не погоджуючись з
даним рішенням суду апеляційної
інстанції подала касаційну скаргу, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального права
просить його скасувати із залишенням в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційних
скарг, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційні скарги слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов в частині визнання недійсними
рішення Вишгородської міської ради та
державних актів на право власності на
землю виходив з того, що оспорюваним
рішенням затверджено технічну
документацію із землеустрою щодо
складення документів, які посвідчують
право на землю та передано у приватну
власність вищевказаних громадян для
ведення індивідуального садівництва
земельні ділянки водного фонду, що
прямо суперечить ст.ст. 58-61, 84
Земельного кодексу України.

Скасовуючи рішення місцевого суду з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову суд апеляційної
інстанції виходив з того, що згідно
інформації, наданої Управлінням
Держземагенства у Вишгородському
районі в листі від 15 липня 2014 року,
категорія спірних земельних ділянок є
невизначеною, оскільки до Управління
не надходило рішень Вишгородської
міської ради про віднесення спірних
земельних ділянок до тієї чи іншої
категорії земель. Також, позивачем не
надано належних та допустимих доказів
віднесення земельних ділянок до земель
водного фонду. Суд першої інстанції не
врахував, що фактичні розміри і межі
прибережних захисних смуг існують не в
силу їх законодавчого закріплення, а
для визначення, встановлення та
закріплення меж прибережної захисної
смуги, та як наслідок віднесення цієї
території до земель водного фонду.
Законодавством України передбачений
відповідний порядок, який полягає в
розробці відповідного проекту та
виділення на його підставі земель
водоохоронних зон та прибережних
захисних смуг. Віднесення спірних
земельних ділянок до земель
прибережної захисної смуги та
категорії земель водного фонду, без
відповідних доказів, які
підтверджували б існування таких
обставин, не ґрунтується на вимогах
закону. Місцевий суд належним чином не
дослідив надані докази на
підтвердження викладених у позовній
заяві обставин, без врахування вимог
ст.ст. 87, 88 Водного Кодексу України,
ст.ст. 58, 59, 84 Земельного Кодексу України
та ст.ст. 213-214 ЦПК України задовольнив
позовні вимоги щодо визнання
недійсними оспорюваних рішення та
державних актів.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції погодитися не можна,
оскільки вони зроблені без належного
з'ясування дійсних обставин справи,
прав та обов'язків сторін, без належної
оцінки наявних у матеріалах справи
доказів, з неправильним застосуванням
норм матеріального права, з огляду на
наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що рішенням Вишгородської
міської ради № 24/7 від 28 жовтня 2011 року
затверджено технічну документацію із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право на земельні
ділянки та передачу у приватну
власність земельних ділянок: НОМЕР_1
ОСОБА_6; НОМЕР_2 ОСОБА_9; НОМЕР_3 ОСОБА_8;
НОМЕР_4 ОСОБА_7; НОМЕР_5 ОСОБА_10,
площами по 0,1050 га кожна з цільовим
призначення для ведення садівництва,
які розташовані по АДРЕСА_1

На підставі вказаного рішення видано
державні акти на право власність на
земельні ділянки ОСОБА_6, ОСОБА_5,
ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_7

7 травня 2012 року комісією у складі
спеціалістів Державної інспекції
сільського господарства в Київській
області, Управління Держкомзему у
Вишгородському районі Київської
області, помічника міжрайонного
природоохоронного прокурора Київської
області, інженерів-геодезистів ТОВ
«Інтер Град» здійснено винесення меж
земельних ділянок вказаних громадян в
натурі на місцевість та встановлено, що
вони накладаються на прибережну
захисну смугу річки Дніпро, а саме:
земельні ділянки ОСОБА_5 та
ОСОБА_9 частково накладаються на водне
плесо р. Дніпро, а земельні
ділянки ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_8
розташовані в прибережній захисній
смузі р. Дніпро, а саме на відстані до 8
метрів від урізу води.

Відмовляючи у задоволенні позову
прокурора про визнання недійсними
рішення органу місцевого
самоврядування та державних актів на
право власності на земельні ділянки з
тих підстав, що позивачем не доведено
факту віднесення спірних земельних
ділянок до земель прибережної захисної
смуги або до категорії земель водного
фонду суд апеляційної інстанції не
врахував наступне.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України
землі України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, віднесення їх до
тієї чи іншої категорії здійснюється
на підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно їх
повноважень. Подібний порядок
встановлено й для зміни цільового
призначення земель, що згідно із
частиною 2 статті 20 ЗК України
проводиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронних та
історично-культурного призначення.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
статті 21 ЗК України, недійсними рішень
про надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною, тощо.

Відповідно до частини першої статті 58
ЗК України та статті 4 ВК України до
земель водного фонду належать землі,
зайняті: морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами;
землі зайняті прибережними захисними
смугами вздовж морів, річок та навколо
водойм; гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташовані об'єкти водного фонду,
але за своїм призначенням вони
сприяють функціонуванню і належній
експлуатації водного фонду, виконують
певні захисні функції.

Як випливає зі змісту статті 59 ЗК
України, чинним законодавством
встановлено особливий правовий режим
використання земель водного фонду. Так,
хоча й у частині 1 статті 59 ЗК України
передбачено, що такі землі можуть
перебувати у державній, комунальній та
приватній власності, разом з тим
стаття 59 ЗК України у частинах 2-4
закріплює обмеження щодо набуття таких
земель у приватну власність та
встановлює можливість використання
таких земель для визначених цілей на
умовах оренди. Відповідно ж до частини 4
статті 84 ЗК України землі водного фонду
взагалі не можуть передаватися у
приватну власність, крім випадків
передбачених законодавством.

За положеннями статті 60 ЗК України та
статті 88 ВК України (у редакціях, які
були чинними на час виникнення
правовідносин) вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності у
межах водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги. Правовий режим
прибережних смуг визначається
статтями 60 - 62 ЗК України та статтями 1, 88
- 90 ВК України. Так, згідно зі статтею 61
ЗК України, статтею 89 ВК України
прибережні захисні смуги є
природоохоронною територією з режимом
обмеженої господарської діяльності.
Зокрема, у прибережних захисних смугах
уздовж річок, навколо водойм та на
островах забороняється: розорювання
земель (крім підготовки грунту для
залуження і залісення), а також
садівництво та городництво; зберігання
та застосування пестицидів і добрив;
влаштування літніх таборів для худоби;
будівництво будь-яких споруд (крім
гідротехнічних, гідрометричних та
лінійних), у тому числі баз відпочинку,
дач, гаражів та стоянок автомобілів
тощо. Об'єкти, що знаходяться у
прибережній захисній смузі, можуть
експлуатуватись, якщо при цьому не
порушується її режим. Непридатні для
експлуатації споруди, а також ті, що не
відповідають встановленим режимам
господарювання, підлягають винесенню з
прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України,
статті 88 ВК України прибережні захисні
смуги встановлюються по обидва береги
річок та навколо водойм уздовж урізу
води (у меженний період) шириною: для
малих річок, струмків і потічків, а
також ставків площею менш як 3 гектари -
25 метрів; для середніх річок,
водосховищ на них, водойм, а також
ставків площею понад 3 гектари - 50
метрів; для великих річок, водосховищ
на них та озер - 100 метрів.

Згідно із пунктом 2.9. Порядку
погодження природоохоронними органами
матеріалів щодо вилучення (викупу),
надання земельних ділянок,
затвердженого наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України від 5 листопада 2004
року № 434, у разі відсутності належної
землевпорядної документації та
встановлених у натурі (на місцевості)
меж щодо водоохоронних зон та
прибережних захисних смуг водних
об'єктів, природоохоронний орган
забезпечує їх збереження, шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 Водного кодексу
України, та орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 8 травня 1996
року N 486 «Про затвердження Порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них», з
урахуванням існуючих конкретних умов
забудови на час встановлення
водоохоронної зони. Порядок та умови
виготовлення проектів землеустрою, в
тому числі й щодо прибережних смуг,
визначаються статтями 50 - 54 Законом
України «Про землеустрій».

Таким чином, землі зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це
частина водоохоронної зони визначеної
законодавством ширини вздовж річки,
моря, навколо водойм, на якій
встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг
визначеної ширини передбачене
імперативними нормами (стаття 60 ЗК
України, стаття 88 ВК України).

Відсутність проекту землеустрою щодо
встановлення прибережної захисної
смуги не свідчить про відсутність
самої прибережної захисної смуги,
оскільки її розміри встановлені
законом.

Системний аналіз наведених норм
законодавства дає підстави для
висновку про те, що при наданні
земельної ділянки за відсутності
проекту землеустрою зі встановлення
прибережної захисної смуги необхідно
виходити із нормативних розмірів
прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 ВК України, та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 8 травня 1996 року
№ 486 «Про затвердження Порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них». Тобто
сама по собі відсутність
землевпорядної документації не змінює
правовий режим захисної смуги.

Вказана правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від 5
листопада 2014 року у справі №6-171цс14, яка
відповідно до ст.360-7 ЦПК України є
обов'язковою для усіх судів України.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції апеляційний суд не дав
належної правової оцінки обставинам
справи з урахуванням зазначених норм,
не визначився з характером спірних
правовідносин та нормою закону, яка
підлягає застосуванню.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судом апеляційної
інстанції фактичних обставин, які
мають істотне значення для правильного
вирішення справи, неповноту перевірки
законності і обґрунтованості рішення
місцевого суду, порушення норм
процесуального права, що в свою чергу,
призвело до поверхового вирішення
спору.

За таких обставин, ухвалене судом
апеляційної інстанції рішення не може
вважатися законним і обґрунтованим, у
зв'язку із чим, відповідно до ст.ст.336, 338
ЦПК України його слід скасувати з
передачею справи на новий розгляд до
цього ж суду.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області та касаційну скаргу
громадської організації садового
товариства «Надія» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 17 липня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду
апеляційної інстанції на новий
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук судді
В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова
І.М. Фаловська