Ухвала

іменем україни

3 вересня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Наумчука М.І.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Донецької
області від 25 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що 10 жовтня
2006 року між банком і ОСОБА_3 укладено
договір, відповідно до умов якого
останній отримав кредит у розмірі 4 700
грн у вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
процентів за користування кредитом у
розмірі 36 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом із
кінцевими терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.
Посилаючись на невиконання
позичальником умов кредитного
договору, внаслідок чого утворилась
заборгованість у розмірі 44 586 грн 55 коп.,
позивач просив суд стягнути із
відповідача зазначену заборгованість
на його користь.

Рішенням Володарського районного суду
Донецької області від 2 грудня
2013 року у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 25 лютого 2014 року
апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено, рішення районного суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
від 10 жовтня 2006 року у сумі 44 586
грн 55 коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
задовольняючи позов, апеляційний суд
виходив з того, що строк позовної
давності позивачем не пропущено,
оскільки платіжна картка видана на
невизначений строк, відповідач про
припинення договору та закриття
карткового рахунку не заявляв, а тому
договір пролонговано і він є чинним.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов його із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами установлено, що 10 жовтня 2006 року
між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 було
укладено договір шляхом написання
заяви, яка разом з Умовами та правилами
надання банківських послуг, тарифами
складає договір про надання
банківських послуг.

Відповідно до умов договору ОСОБА_3
отримав кредит у розмірі 4 700 грн у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
процентів за користування кредитом у
розмірі 36 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом із
кінцевими терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.

Строк дії картки закінчується 2
листопада 2007 року.

ОСОБА_3 не виконав своїх зобов'язань за
вказаним договором, унаслідок чого в
нього перед ПАТ КБ "ПриватБанк"
утворилась заборгованість.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України). Для окремих видів
вимог законом встановлена спеціальна
позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Відповідно до Умов і правил надання
банківських послуг, які разом із заявою
клієнта складає договір про надання
банківських послуг, термін дії
кредитного ліміту збігається з
терміном дії платіжної картки.

Судами встановлено, що строк дії картки
закінчився 2 листопада 2007 року і
у визначеному Правилами користування
платіжною карткою порядку продовжений
не був.

Таким чином, право на стягнення
заборгованості виникло у банку з часу
закінчення дії платіжної картки та з
цього часу починається перебіг строку
позовної давності. Позов до суду подано
після його спливу, доказів про те, що
цей строк позовної давності пропущено
з поважних причин, банком не надано.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позову, дослідивши докази у справі та
давши їм належну оцінку, дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
позивачем пропущено трирічний строк
звернення до суду за захистом свого
порушеного права.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд на
вищевикладені обставини справи та
вимоги закону уваги не звернув,
висновки суду першої інстанції не
спростував та ухвалив рішення, яке не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо його законності й
обґрунтованості. Зазначені вище
порушення призвели до помилкового
скасування рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено згідно із
законом, що відповідно до вимог ст. 339
ЦПК України є підставою для скасування
оскаржуваного рішення апеляційного
суду і залишення в силі рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 25 лютого 2014 року
скасувати, рішення Володарського
районного суду Донецької області від 2
грудня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. ГончарГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко М.І.
Наумчук В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін