АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9968/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Мороз В. П. Доповідач - Петренко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
судді - Петренко І.О.

суддів
- Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі
- Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 09 вересня 2014 року
та на додаткове рішення цього ж суду
від 11 вересня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Служба
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Індустріального району
м. Дніпропетровська про визнання особи
такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням та
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням, шляхом зняття з
реєстрації,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся з позовом до суду та
просив ухвалити рішення, яким визнати
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив
право на користування житловим
приміщенням в домоволодінні АДРЕСА_1 в
зв'язку з вибуттям на інше постійне
місце проживання в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті;
усунути перешкоди в користуванні
власністю - домоволодінням АДРЕСА_1
шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстрації в
житловому будинку АДРЕСА_1; зобов'язати
Службу громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Індустріального району м.
Дніпропетровська зняти з реєстрації
ОСОБА_2 в житловому будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову, позивач вказав
на те, що він є власником домоволодіння
АДРЕСА_1. В належному позивачу будинку
на теперішній час зареєстрований
відповідач, але фактично з квітня 2011
року останній не проживає в спірному
домоволодінні . Відповідач зібрав своє
майно та виїхав з будинку до своїх
родичів, а саме в АДРЕСА_2, де і мешкає по
теперішній час, але з реєстрації в
належному позивачу будинку знятися не
бажає. Вказаними діями відповідач
чинить позивачу перешкоди в
користуванні власністю, а саме
добровільно не хоче знятися з
реєстрації та не платить комунальні
послуги.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 09 вересня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволені частково.

Усунено ОСОБА_3 перешкоди в
користуванні домоволодінням АДРЕСА_1
шляхом зняття з реєстраційного обліку
у зазначеному домоволодінні ОСОБА_2.

Служба громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Індустріального району м.
Дніпропетровська зобов»язана зняти з
реєстрації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 в
житловому будинку АДРЕСА_1.

В решті вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою , що втратила
право на користування житловим
приміщенням та усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням ,
шляхом зняття з реєстрації -
відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 11
вересня 2014 року з ОСОБА_2 стягнено
судовий збір в сумі 114,71 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду в частині
задоволення частини позовних вимог і
просить ухвалити в даній частині нове
рішення про відмову в задоволенні цих
вимог.

В решті апелянт просить рішення суду
залишити без змін.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити , а
рішення суду частково скасувати з
наступних підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення , яким суд ,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства , вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин , на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і заперечень
, підтверджених тими доказами , які були
досліджені в судовому засіданні.

Так , судом першої інстанції
встановлено, що позивач ОСОБА_3,
відповідно договору дарування від
22.10.2012 року є власником домоволодіння
АДРЕСА_1 в цілому (а.с. 10).

Ухвалюючи оскаржуване рішення , суд
першої інстанції виходив із того , що
власник майна вправі звернутися до
суду з позовом про усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном .

Суд першої інстанції виходив із того ,
що у разі виникнення спору між
власником і членами його сім'ї суд
враховує, що право члена сім'ї власника
на користування житлом є сервітутним
правом, у зв'язку з чим припинення цього
права повинно відбуватися відповідно
до вимог статей 405, 406 ЦК України.
Зокрема, сервітут може бути припинений
за рішенням суду на вимогу власника
майна за наявності обставин, які мають
істотне значення або через відсутність
без поважних причин члена сім'ї понад
один рік у спірному житловому
приміщенні, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Суд зазначив на те , що в разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, зокрема
шляхом зняття особи з реєстрації місця
проживання, у даному випадку
пред'явивши вимогу щодо позбавлення
права користування житловим
приміщенням.

Виходячи з наведеного , суд першої
інстанції зазначив на те , що в
належному позивачі житловому будинку
на теперішній час зареєстрований
відповідач ОСОБА_2, що порушує право
позивача щодо володіння, користування
та розпорядження будинком.

Сам факт реєстрації відповідача в
спірній квартирі порушує права та
інтереси позивача, оскільки останній
оплачує низку комунальних послуг
(поставку гарячої та холодної води та
ін.) виходячи з кількості осіб,
зареєстрованих у спірному
домоволодінні, у зв'язку з чим несе
невиправдані додаткові витрати , що
стало підставою для задоволення
частини позовних вимог .

Однак , з такими висновками суду
погодитись не можна виходячи з
наступного.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Однак , передбачений ст. 391 ЦК України
спосіб захисту порушеного права не
може бути реалізований без
застосування вище вказаних норм
житлового та цивільного законодавства
оскільки ст. 7 Закону України від 11
грудня 2003 року № 1382-1V «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» (у редакції
Закону від 5 липня 2012 року №5088-УІ),
зазначає виключний перелік підстав для
зняття особи з реєстрації місця
проживання , а саме : заяви особи, запит
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточне рішення
суду про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням, про
виселення, про визнання особи безвісно
відсутньою або оголошення померлою .

Таким чином, як випливає з цієї норми,
зняття особи з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Тобто вирішення питання про зняття
особи з реєстраційного обліку залежить
від вирішення питання про право
користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного
законодавства ( ст.ст. 71,72 , 116,156 ЖК
України , ст. 405 ЦК України) .

Положення ст. 405 ЦК України стосуються
правового положення членів сім»ї
власника житла .Однак , як вбачається з
матеріалів справи відповідач
являється братом позивача , однак не
являється членом його сім»ї , а тому
застосування даної норми як і положень
ст. 406 ЦК України судом першої інстанції
являється помилковим , тим паче , що
позовні вимоги обґрунтовувались
іншими нормами і суд першої інстанції ,
розглядаючи позовні вимоги вийшов за
межі них.

З урахуванням викладеного , колегія
суддів вважає помилковим задоволення
позовних вимог щодо усунення перешкод
у користуванні власністю , як
обґрунтованих, заснованих на законі .

Суд першої інстанції не задовольнив
вимоги позивача ОСОБА_3 про визнання
відповідача ОСОБА_2 такою особою , що
втратив право користування житловим
приміщенням у вищезазначеному
домоволодінні на підставі положень
ст.ст. 71,72 ЖК України , які були
підставою для звернення до суду , хоча в
описовій частині позивач вказував на
те , що відповідач вибув з місця
реєстрації на інше постійне місце
проживання.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

При цьому слід застосувати відповідний
спосіб захисту свого порушеного чи
оспорюваного права чи інтересу.
Роз'яснення , що містяться в п. 34
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України від 07.02.2014 року № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»,
являються обов»язковими для
застосування при вирішенні спорів , що
виникли у власника житла з іншими
особами , що зареєстровані в даному
житлі , однак дані вимоги не були
виконані судом , а тому рішення
підлягає частковому скасуванню , а
апеляційну скаргу слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 , 309 , 313-316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 09 вересня
2014 року та додаткове рішення цього ж
суду від 11 вересня 2014 року
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 10 жовтня
2014 року - скасувати в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, Служба громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Індустріального району м.
Дніпропетровська про визнання особи
такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням та
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням, шляхом зняття з
реєстрації - відмовити.

В частині решти вимог - про визнання
особи такою , що втратила право
користування житловим приміщенням -
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий суддя
- І.О. Петренко

судді
- С.П.Котушенко

- М.М. Романюк