У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом прокурора
м. Нова Каховка Херсонської області в
інтересах ОСОБА_3 до Комунального
підприємства «Каховське бюро
технічної інвентаризації»,
Новокаховської міської ради
Херсонської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору:
Житлово-будівельний кооператив
«Молнія», Новокаховська державна
нотаріальна контора, про визнання
незаконним та скасування
реєстраційного посвідчення від 25
серпня 1994 року, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину,
зобов'язання скасувати реєстрацію
права власності, визнання права
власності, зобов'язання зареєструвати
право власності та виселення без
надання іншого жилого приміщення і за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до
Новокаховської міської ради
Херсонської області, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про
визнання права власності на спадкове
майно за касаційною скаргою ОСОБА_3 і
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Херсонської області
від 31 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и
л а:

У січні 2010 року прокурор м. Нова Каховка
Херсонської області в інтересах ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом, який
згодом уточнив, і остаточно просив
визнати незаконним та скасувати
реєстраційне посвідчення від 25 серпня
1994 року на квартиру АДРЕСА_1, видане
ОСОБА_6 Комунальним підприємством
«Каховське бюро технічної
інвентаризації» на підставі довідки
Житлово-будівельного кооперативу
«Молнія» м. Нова Каховка Херсонської
області від 15 серпня 1994 року;
зобов'язати Комунальне підприємство
«Каховське бюро технічної
інвентаризації» скасувати реєстрацію
права власності на спірну квартиру,
здійснену за цим реєстраційним
посвідченням і за свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно, виданим на
підставі рішення виконавчого комітету
Новокаховської міської ради
Херсонської області від 25 жовтня 2005
року № 276 «Про видачу свідоцтва на
об'єкти нерухомого майна».

Посилався на те, що постановою
Новокаховського міського суду
Херсонської області від 28 жовтня 2008
року в адміністративній справі за
позовом прокурора м. Нова Каховка
Херсонської області до Новокаховської
міської ради Херсонської області
визнано незаконним та скасовано
п. 1.9 рішення виконавчого
комітету Новокаховської міської ради
Херсонської області від 25 жовтня 2005
року № 276 «Про видачу свідоцтва на
об'єкти нерухомого майна», згідно з
яким ОСОБА_6 видано свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1. На
виконання вказаної постанови суду
виконавчим комітетом Новокаховської
міської ради Херсонської області 28
січня 2009 року прийнято рішення № 41 про
скасування вказаного пункту рішення
виконавчого комітету та скасування
реєстрації права власності на вказане
нерухоме майно. Проте Комунальним
підприємством «Каховське бюро
технічної інвентаризації» реєстрацію
права власності не скасовано. Вважав
незаконним реєстраційне посвідчення
від 25 серпня 1994 року, оскільки ордер на
вказану квартиру був виданий ОСОБА_7,
вона ж сплачувала пайовий внесок, пай
на вказану кооперативну квартиру іншій
особі не передавала, тому ОСОБА_7 як
член житлово-будівельного кооперативу
після викупу квартири стала її
власником. З урахуванням наведених
обставин, вважав порушеними права
ОСОБА_3, дочки ОСОБА_7, оскільки вона не
може оформити спадщину, що залишилась
після матері.

ОСОБА_3 неодноразово доповнювала
поданий в її інтересах позов і
остаточно, підтримавши вимоги
прокурора, просила також визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 19 вересня 2006
року, видане ОСОБА_4 Новокаховською
державною нотаріальною конторою
Херсонської області на 5/6 частин
квартири АДРЕСА_1 і скасувати
відповідну реєстрацію права власності,
визнати за нею право власності на
зазначену квартиру як спадкоємця
першої черги майна ОСОБА_7, що померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, та виселити ОСОБА_4 із
спірної квартири без надання іншого
жилого приміщення, зобов'язати
Комунальне підприємство «Каховське
бюро технічної інвентаризації»
зареєструвати за нею право власності
на цю квартиру як спадкоємця першої
черги.

Вимоги первісного позову обґрунтовані
тим, що згідно з рішенням
Новокаховського виконкому Херсонської
області від 29 травня 1974 року № 199
ОСОБА_7 отримала ордер на вселення у
спірну квартиру, у подальшому прийнята
в члени житлово-будівельного
кооперативу і повністю сплатила пай у
сумі 4 866 руб за спірну квартиру. 10
вересня 1981 року ОСОБА_7 дозволила
тимчасове проживання у цій квартирі
ОСОБА_6, на якого у подальшому
переоформила особистий рахунок. 15
серпня 1994 року Житлово-будівельний
кооператив «Молнія» видав ОСОБА_6
довідку для оформлення права власності
на спірну квартиру, відомості в якій, на
її думку, не відповідають дійсності. На
підставі вказаної довідки 25 серпня 1994
року видано реєстраційне посвідчення,
відповідно до якого ОСОБА_6 на праві
власності належить спірна квартира.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Рішенням виконавчого комітету
Новокаховської міської ради
Херсонської області від 25 жовтня 2005
року № 276 «Про видачу свідоцтва про
право власності на об'єкт нерухомого
майна» (п.1.9) ОСОБА_6 видано відповідне
свідоцтво про право власності на
спірну квартиру, яке постановою
Новокаховського міського суду
Херсонської області від 28 жовтня 2008
року визнано незаконним та скасовано.

19 вересня 2006 року Новокаховська
державна нотаріальна контора
Херсонської області видала ОСОБА_4
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на 5/6 частини спірної
квартири, яке Комунальним
підприємством «Каховське бюро
технічної інвентаризації»
зареєстровано у Реєстрі прав власності
на нерухоме майно. Враховуючи те, що
ОСОБА_6 і у подальшому ОСОБА_4 набули
право власності на спірну квартиру без
достатніх правових підстав і вона є
єдиним спадкоємцем першої черги за
законом після матері - ОСОБА_7, ОСОБА_3
просила позов задовольнити.

ОСОБА_4, заперечуючи проти первісного
позову, звернулась до суду із
зустрічним, в якому просила визнати за
нею право власності на спадкове майно,
а саме на 5/6 частин квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4
зазначила, що у грудні 2011 року їй стало
відомо про те, що постановою
Новокаховського міського суду
Херсонської області від 28 жовтня 2008
року визнано незаконним та скасовано п.
1.9 рішення виконавчого комітету
Новокаховської міської ради
Херсонської області від 25 жовтня 2005
року № 276 «Про видачу свідоцтва про
право власності на об'єкти нерухомого
майна». Оскільки право власності
спадкодавця підтверджувалось
свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно серії ЯЯЯ № 163073 від 26
жовтня 2005 року, виданим виконавчим
комітетом Новокаховської міської ради
Херсонської області на підставі
вищеназваного рішення від 25 жовтня 2005
року, що визнано судом незаконним та
скасовано, вважала, що її право на
спадщину за заповітом від 19 вересня 2006
року оспорене, тому просила визнати за
нею право власності на 5/6 частин
спірної квартири у порядку спадкування
за заповітом.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Останнім рішенням Новокаховського
міського суду Херсонської області від
24 липня 2013 року, описки у якому
виправлені ухвалою цього ж суду від 8
серпня 2013 року, у задоволенні
первісного та зустрічного позовів
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 31 жовтня 2013
року, описки у якому виправлені ухвалою
цього ж суду від 14 листопада 2013 року,
рішення Новокаховського міського суду
Херсонської області від 24 липня 2013 року
в частині відмови у задоволенні позову
прокурора м. Нова Каховка Херсонської
області, який діє в інтересах ОСОБА_3,
про визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину за заповітом,
виданого ОСОБА_4 Новокаховського
державною нотаріальною конторою
Херсонської області від 19 вересня 2006
року, та визнання за ОСОБА_3 як
спадкоємцем першої черги права
власності на квартиру АДРЕСА_1
скасовано, ухвалено в цій частині нове
рішення про часткове задоволення
позову.

Визнано недійсним свідоцтво про право
власності на спадщину за заповітом від
19 вересня 2006 року, видане ОСОБА_4
Новокаховською державною нотаріальною
конторою Херсонської області, в
частині 345/600 частин
квартири АДРЕСА_1 і встановлено, що
свідоцтво видано на спадкове майно, яке
складається з 155/600 частин цієї
квартири.

Визнано за ОСОБА_3 право власності у
порядку спадкування за законом майна
ОСОБА_7, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2, на 69/100
частин зазначеної квартири.

У іншій частині рішення суду залишено
без змін; без змін залишено також
ухвалу суду першої інстанції від 8
серпня 2013 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду
Херсонської області від 31 жовтня 2013
року в частині часткового визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину і встановлення, що спадкове
майно, на яке видано свідоцтво,
складається з 155/600 частин спірної
квартири. Просить ухвалити в цій
частині нове рішення, яким свідоцтво
визнати повністю недійсним,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду
Херсонської області від 31 жовтня 2013 та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційних скарг,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційні
скарги підлягають частковому
задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 про визнання недійсним виданого
ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину
за заповітом після ОСОБА_6, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, та права власності за
ОСОБА_3 на спірну квартиру в порядку
спадкування за законом після смерті її
матері ОСОБА_7, суд першої інстанції
виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_6
за життя правомірно набув право
власності на кооперативну квартиру
АДРЕСА_1, яку заповів ОСОБА_4, а мати
ОСОБА_3 - ОСОБА_7 такого права не мала,
тому це майно не відноситься до
спадкової маси зазначеного
спадкодавця.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в зазначеній частині та
ухвалюючи в цій частині нове рішення
про часткове задоволення позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що, оскільки за період проживання в
спірній квартирі ОСОБА_7 як член
житлово-будівельного кооперативу
періодично протягом 1975 року-першого
кварталу 1983 року вносила платежі,
загальна сума яких складає 3 334 руб,
ОСОБА_8 як спадкоємець ОСОБА_7 за
законом має право на 414/600 або
69/100 частин спірної квартири.

Проте повністю з такими висновками
суду апеляційної інстанції
погодитись не можна.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що з 21 червня 1959 року по 19
лютого 1976 року ОСОБА_3 перебувала у
шлюбі зі ОСОБА_6 За ордером № 14 від 29
травня 1974 року ОСОБА_7, мати ОСОБА_3,
вселилася в однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 та проживала в ній до 5 серпня
1980 року.

22 грудня 1974 року ОСОБА_7 прийнята в
члени Житлово-будівельного
кооперативу «Молнія» і 4 червня 1974 року
внесла перший пайовий внесок у сумі 2 051
руб, що складав 40% вартості квартири;
періодично протягом 1975 року-першого
кварталу 1983 року вона вносила платежі,
загальна сума яких складала 1 283 руб;
всього нею сплачено 3 334 руб
суми паю.

Рішеннями загальних зборів
уповноважених членів
Житлово-будівельного кооперативу
«Молнія» від 31 липня 1980 року,
оформленими протоколами №№ 18, 19,
ОСОБА_7 виключена з членів кооперативу
за сімейними обставинами, а колишній
чоловік її доньки - ОСОБА_6 прийнятий в
члени з наданням йому квартири, яку
раніше займала ОСОБА_7

За період з ІІ кварталу 1983 року по ІІІ
квартал 1990 року ОСОБА_6 сплатив решту
суми паю за квартиру, що складала 1 532
руб.

Оскільки станом на 15 серпня 1994 року
загальна сума сплачених пайових
внесків дорівнювала визначеній сумі
паю за цю квартиру в розмірі
4 866 руб, останній оформив право
власності на квартиру, отримавши 23
серпня 1994 року відповідне реєстраційне
посвідчення.

Апеляційний суд дійшов висновку, що при
прийнятті ОСОБА_6 в члени кооперативу
питання про повернення ОСОБА_7
сплаченої нею суми внеску не
вирішувалося, остання не вчиняла
будь-яких дій, які б свідчили про те, що
вона відмовилася від частки свого паю
чи передала його за певних умов ОСОБА_6,
який лише частково сплатив суму паю та
безпідставно став власником всієї
квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7, її донька -
ОСОБА_3 у визначений законом строк
подала до нотаріальної контори заяву
про прийняття спадщини і 20 грудня 1999
року отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, попередньо 20
жовтня 1995 року склавши заповіт, за яким
заповів належну йому квартиру ОСОБА_4

19 вересня 2006 року ОСОБА_4 отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, за яким вона успадкувала 5/6
частин зазначеної квартири.

Вважаючи, що спадковим майном після
ОСОБА_7 є 69/100 частин
спірної квартири, що відповідає її
пайовому внеску в сумі 3 334
руб, апеляційний суд частково визнав
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом.

Проте апеляційна інстанція не
врахувала, що відповідно до
п. 6 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України правила цього
Кодексу про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР,
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Відповідно до ст. 75 ЦК Української РСР
позовна давність застосовується судом
незалежно від заяви сторін.

Згідно зі ст. 76 ЦК Української РСР
перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов, тобто з дня, коли особа дізналася
або повинна була дізнатися про
порушення свого права.

Статтею 80 ЦК Української РСР
передбачено, що закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові.

З'ясовуючи обставини справи, суд
повинен встановити не тільки факт
порушення суб'єктивного права, але й
те, коли про таке порушення дізналася
або могла дізнатися особа, право якої
порушено. Для визначення цього моменту
суд повинен мати докази, які б
об'єктивно свідчили про те, що особа,
право якої порушено, дійсно не могла
знати про порушення його права.

Відповідне регулювання питання
позовної давності містить і ЦК України,
що набув чинності з 1 січня 2004 року.

Отже, порушене право підлягає захисту
лише за умови звернення особи з вимогою
про захист свого цивільного права або
інтересу у межах позовної давності або
за умови визнання поважними причини
пропущення позовної давності, проте
такі обставини судом досліджені не
були.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3,
суд апеляційної інстанції,
встановивши, що ОСОБА_7 померла
ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_3 у визначений
законом строк подала до нотаріальної
контори заяву про прийняття спадщини
за законом, не врахував зміст заяви
ОСОБА_8 про прийняття спадщини; не
з'ясував, чи заявляла остання вимоги
про визнання права власності на спірну
квартиру після смерті ОСОБА_7; не
встановив коли ОСОБА_3 довідалась або
могла довідатись про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
Не визначившись із початком перебігу
позовної давності та з моментом її
спливу, апеляційний суд порушив
положення ст. 214 ЦПК України, за якою
питання встановлення обставин про
сплив позовної давності віднесено до
фактичних даних, які вирішуються судом
під час ухвалення рішення; також судом
апеляційної інстанції залишено поза
увагою обставини, встановлені судовими
рішеннями у цивільних справах, що
набрали законної сили, у яких брали
участь ці самі особи.

Крім того, ОСОБА_4 до суду першої
інстанції подано заяву про
застосування позовної давності, а
ОСОБА_3 - заяву про поновлення цього
строку.

З огляду на наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційний суд,
переглядаючи справу, неповно встановив
фактичні обставини справи, не
визначився із характером спірних
правовідносин та правовою нормою, яка
підлягає застосуванню, тобто ухвалив
рішення в оскаржуваній частині з
порушенням норм ст.ст. 212-214 ЦПК України,
тому рішення в частині визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом, виданого
ОСОБА_4 від 19 вересня 2006 року, та
визнання за ОСОБА_3 права власності на
спадкове майно в порядку спадкування
за законом підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції з підстав,
передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 і касаційну
скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської
області від 31 жовтня 2013 року в частині
визнання частково недійсним свідоцтва
про право на спадщину за заповітом,
виданого ОСОБА_4 від 19 вересня 2006 року,
та визнання за ОСОБА_3 права власності
на спадкове майно в порядку
спадкування за законом скасувати,
справу в цій частині направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С.Олійник Судді:
В.І.Амелін Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко
І.К.Парінова