АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6952/2014 Головуючий у 1-й інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач - Корчевний Г.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого: Корчевного Г.В.,

Суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі: Меєчко Д.П.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м.Києва з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог просила поділити майно подружжя, виділивши їй автомобіль марки «Mersedes-Benz», 1995 року випуску, реєстраційний номер д/н НОМЕР_1, вартістю 120 000 грн, відповідачу - автомобіль марки «BMW 740», 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 144 000 грн; стягнути з відповідача на її користь 456 201 грн 26 коп. (1/2 частина грошових коштів, внесених за резервування житлового приміщення, та 1/2 частина грошових коштів, знятих з депозитних рахунків); визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та виділити кожному по 1/2 її частині.

Свої вимоги мотивувала тим, що із 12 жовтня 1996 року сторони проживали однією сім'єю, а з 25 лютого 2005 року до 16 вересня 2011 року - у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, які проживають з нею.

У серпні 1999 року за спільні кошти позивача та відповідача, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, було придбано квартиру АДРЕСА_1. За час перебування у шлюбі вони придбали автомобілі «Mersedes-Benz», 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 120 000 грн, та «BMW 740», 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 144 000 грн.

22 березня 2010 року між головою правління житлово-будівельного кооперативу «Адоніс» та ОСОБА_2 був укладений договір про резервування житлового приміщення-квартири АДРЕСА_2, за умовами якого останній сплатив 255 850 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2013 року позов задоволено частково. Виділено ОСОБА_1 автомобіль марки «Mersedes-Benz», 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 120 000 грн. Виділено ОСОБА_2 автомобіль марки «ВМV 740», 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 144 000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що до моменту закінчення будівництва і належного оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_2 особа має лише сукупність прав та обов'язків за вказаним вище договором.

Зазначає, що представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що вказана сума коштів дійсно була у відповідача, оскільки він мав намір придбати окреме житло для себе особисто, коли між позивачем та відповідачем до офіційного розлучення погіршилися стосунки.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року у частині залишення без змін рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2013 року про відмову в стягненні 1/2частини грошових коштів, внесених за резервування житлового приміщення, скасовано та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року залишено без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що з 25 лютого 2005 року до 16 вересня 2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

До укладення шлюбу ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 4 серпня 1999 року.

За час перебування у шлюбі сторони придбали автомобілі «Mersedes-Benz», 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 120 000 грн, та «BMW 740», 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 144 000 грн.

Крім того, за час перебування у шлюбі ОСОБА_2 з публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" уклав 11 депозитних договорів; станом на 8 листопада 2011 року залишки грошових коштів на депозитних рахунках відсутні.

22 березня 2010 року між ОСОБА_2 та житлово-будівельним кооперативом "Адоніс" укладено Договір № 204 про резервування житлового приміщення із подальшим оформленням свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 2 Договору № 204 від 22 березня 2010 року житлово-будівельний кооператив "Адоніс" зобов'язався закріпити (зарезервувати) за членом кооперативу квартиру, а також здійснити її бронювання у власника (товариства з обмеженою відповідальністю "ОБІО" протягом 7 днів після підписання цього договору, вчинити інші дії, а член кооперативу зобов'язується оплатити резервування квартири у розмірі 255 850 грн.

Згідно із повідомленням комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 10 грудня 2012 року, станом на 7 грудня 2012 року квартири у АДРЕСА_2 на праві власності не реєструвались.

Відмовляючи в позові у частині поділу між сторонами квартири АДРЕСА_1, грошових вкладів у банку та коштів, внесених за резервування квартиру АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 набута відповідачем у власність до шлюбу з позивачем та є його особистою приватною власністю; грошові вклади було використано відповідачем за час перебування у шлюбі в інтересах сім'ї та для потреб сім'ї; а внесені кошти за резервування квартири не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки предметом Договору № 204 від 22 березня 2010 року є отримання в майбітньому свідоцтва про право власності на квартиру.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновками та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2013 року у частині залишення без змін рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2013 року про відмову в стягненні 1/2частини грошових коштів, внесених за резервування житлового приміщення, та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки суд встановив, що ОСОБА_2 сплатив 255 850 грн. на виконання цього договору, однак не з'ясував, чи є зазначені кошти спільним сумісним майном подружжя та не мотивував належним чином свого висновку про відмову в позові у цій частині.

Суд апеляційної інстанції із висновками суду про відмову в позові у частині поділу грошових коштів, внесених відповідачем за резервування квартири, з огляду на висновки суду касаційної інстанції, погоджується, з огляду на таке.

Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що грошові кошти, внесені відповідачем за резервування квартири, не можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності, оскільки предметом вищевказаного Договору від 22.03.2010 р. є отримання в подальшому Свідоцтва про право власності на квартиру.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що грошові кошти, внесені відповідачем за резервування квартири, не можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження самого факту права спільної сумісної власності на спірну грошову суму.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як убачається із п. 1 Договору № 204 про резервування житлового приміщення від 22 березня 2010 року, підписанням цього договору член кооперативу засвідчує бажання набути у власність квартиру АДРЕСА_2 (забудовник ТОВ «ОБІО») на 23 поверсі, загальною площею 73,1 кв.м.

Пунктом 4 цього договору визначено, що квартира закріплюється за членом кооперативу (резервується) на строк дії цього договору, після отримання суми за резервування, і до моменту отримання ним свідоцтва про право власності або повернення за його вимогою суми за резервування. ЖБК «АДОНІС» зобов'язується протягом цього строку не укладати договори резервування стосовно цієї квартири з іншими особами.

Встановивши, що предметом Договору № 204 про резервування житлового приміщення є отримання в майбутньому свідоцтва про право власності на квартиру, а також те, що ОСОБА_2 сплатив 255 850 грн на виконання цього договору, суд першої інстанції не з'ясував, чи є зазначені кошти спільним сумісним майном подружжя та не мотивував належним чином свого висновку про відмову в позові у цій частині.

Колегія суддів, з'ясовуючи під час нового розгляду, чи є зазначені кошти спільним сумісним майном подружжя, приходить до таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач дізналася про існування вказаного договору резервування житлового приміщення після розлучення.

В судовому розгляді відповідач обґрунтував доказ, що має намір купити квартиру для себе особисто та на свої особисті кошти, рішенням Деснянського районного суду від 26 березня 2012 року у справі №2-659/2012 (а.с. 72-73), яким було визнано договір дарування грошових коштів від 21.03.2010 р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дійсним.

Вказаним рішенням встановлено факт передачі грошових коштів в розмірі 260 000 грн. відповідачу ОСОБА_2 його матір'ю ОСОБА_4 на підставі договору дарування грошових коштів.

Суди першої та апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, вказане рішення в якості правового обґрунтування відмови в позові не розглядали, відтак не звернули уваги на наявність обставин, що підтверджують отримання вказаних коштів ОСОБА_2 від своєї матері в подарунок, з чого вбачається, що ця сума його особисті кошти.

Позивач ОСОБА_1 заперечувала проти отримання вказаної суми чоловіком від його матері, та вказувала в судовому засіданні, що грошові кошти є спільним майном подружжя, оскільки чоловік постійно працював, а вона хоча й знаходилася в декретній відпустці, але до сімейного бюджету вносила свій вклад шляхом постійного підробітку та допомоги від батьків, які тримають велике господарство, однак надати доказів на обґрунтування вказаних обставин не змогла, в подальшому в судових засіданнях суду апеляційної інстанції була присутня її представник.

Керуючись ст. ст. 303, 315 ЦПК України та зважаючи на те, що ОСОБА_1 не надала суду доказів, що спірна грошова сума є спільною сумісною власністю подружжя, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що Договір № 204 про резервування житлового приміщення було укладено ОСОБА_2 у власних інтересах, а грошові кошти, внесені на виконання зазначеного договору, є його власними коштами та не підлягають поділу.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог у частині визнання грошових коштів, внесених за договором резервування квартири, та зазначає, що у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно вимог ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вказані у апеляційній скарзі доводи апелянта про порушення судом норм матеріального та процесуального права, як і інші доводи апеляційної скарги, недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовуу вказаній частині.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308,312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2014 року в частині відмови в стягненні Ѕ частини грошових коштів, внесених за резервування житлового приміщення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: