У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
треті особи: Державне підприємство
«Придніпровська залізниця»,
Реєстраційна служба
Дніпродзержинського міського
управління юстиції, про виділ частини
жилого будинку в окремий об'єкт
нерухомого майна та визнання права
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Заводського
районного суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 25 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_5 про виділ
частини жилого будинку в окремий об'єкт
нерухомого майна та визнання права
власності.

Позивачка посилалась на те, що 25 травня
2012 року Державним підприємством
«Придніпровська залізниця» (далі - ДП
«Придніпровська залізниця»), як
органом приватизації, винесено
розпорядження № 8843 «Про приватизацію
державного житлового фонду»
відповідно до якого їй було передано у
приватну власність квартиру АДРЕСА_1, в
якій вона проживає по цей час та
сплачує комунальні послуги. За час
проживання у зазначеній квартирі у
дворі будинку нею за власні кошти були
збудовані три сараї. Будинок, в якому
вона проживає, та земельна ділянка
розділені на три частини, з яких 40/100
частини будинку та три сараї належать
їй; у користуванні відповідача ОСОБА_5
знаходиться 51/100 частини будинку, а у
власності ДП «Придніпровська
залізниця» знаходяться 9/100 частини
зазначеного будинку. Вказані три
частини будинку з надвірними спорудами
не пов'язані один з одним і можуть бути
розділені на три окремі частини. Однак,
у зв'язку з тим, що ОКП
«Дніпродзержинське БТІ» відмовило їй у
реєстрації самочинно переобладнаної
службової будівлі у двоквартирний
житловий будинок та реєстрації
самочинно збудованих сараїв, позивачка
просила виділити в окремий об'єкт
нерухомого майна 40/100 частини житлового
будинку АДРЕСА_1 та визнати за нею право
власності на об'єкт нерухомого майна -
40/100 частини житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який
складається з: житлового будинку літ.
А-1 загальною площею 42,2 кв. м, житловою
площею 28,0 кв. м, сараю В-1, сараю Г-1, сараю
Є-1, огорожі № 1, 5, хвіртки № 4, 6,
водопроводу № 7, тротуару № 1.

Рішенням Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 25 лютого 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 квітня
2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що належна ДП
«Придніпровська залізниця» службова
будівля на контейнерному майданчику
ст. Тритузна була самочинно
переобладнана у житловий будинок,
якому була присвоєна адреса: АДРЕСА_1.

Згідно з розпорядженням органу
приватизації ДП «Придніпровська
залізниця» від 25 травня 2012 року та
свідоцтва про право власності на житло
від 25 травня 2012 року, відповідно до
вимог Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» ОСОБА_4
було передано у приватну власність
квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення державного
реєстратора ОКП «Дніпродзержинське
бюро технічної інвентаризації» від 07
серпня 2012 року позивачці ОСОБА_4 було
відмовлено у зверненні щодо державної
реєстрації прав власності на
об'єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1,
та самочинно збудовані на подвір'ї
зазначеного будинку сараї у зв'язку з
тим, що згідно з матеріалами
інвентаризаційно-реєстраційної справи
при проведенні поточної
інвентаризації, виконаної у червні 2012
року за замовленням ОСОБА_4, було
виявлено, що службова технічна будівля
була самочинно переобладнана у
двоквартирний житловий будинок з
самочинною загальною площею 106,7 кв. м, в
тому числі житловою площею 66,8 кв. м, а
також самочинно збудовані сараї: Б-1, В-1,
Г-1, Д-1, Е-1, гараж Ж-1 і реєстратору не
надано передбачених законодавством
України документів щодо введення цих
самочинно переобладнаних та самочинно
збудованих об'єктів нерухомого майна в
експлуатацію у встановленому законом
порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з відсутності правових підстав
для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивачка набула право власності на
квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва
про право власності на житло від 25
травня 2012 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, правильно
виходив з того, що позивачка не довела,
що відповідач або інші особи
порушують, не визнають або оспорюють
права, свободи чи інтереси позивачки.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно зі ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Статтею 9 Закону України від 20 травня 1999
року «Про архітектурну діяльність»
закріплено, що будівництво (нове
будівництво, реконструкція,
реставрація, капітальний ремонт)
об'єкта архітектури здійснюється
відповідно до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил, місцевих правил забудови
населених пунктів у порядку,
визначеному ст. 24 Закону України «Про
планування і забудову територій».

Отже, визнання судом права власності на
самочинно побудоване (реконструйоване)
нерухоме майно можливе у тому разі,
якщо в прийнятті такого об'єкта в
експлуатацію було незаконно
відмовлено та за умови дотримання
визначених законом вимог, необхідних
для прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Відповідно до роз'яснень пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладених у п. 3 постанови від
30 березня 2012 року № 6 «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)», право власності у
порядку, передбаченому ч. 3 ст. 376 ЦК,
може бути визнано лише на
новозбудоване нерухоме майно або
нерухоме майно, яке створено у зв'язку
зі знесенням попередньої будівлі та
відповідно до будівельних норм і
правил є завершеним будівництвом.

Визнання права власності на
незавершений об'єкт самочинного
будівництва не допускається, оскільки
це суперечить змісту як частини
третьої статті 376, так і статті 331 ЦК.

Як вбачається з матеріалів справи,
самочинно переобладнаний будинок та
самочинно збудовані споруди не були
введені в експлуатацію. Земельна
ділянка, на якій самочинно збудовані
сараї: Б-1, В-1, Г-1, Д-1, Е-1, гараж Ж-1,
позивачці в приватну власність для
здійснення на ній будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд не
виділялася. Питання про передачу
вказаної земельної ділянки для
будівництва позивачці не вирішувалось,
як і не розроблялась відповідна
дозвільна документація на будівництво
спірного об'єкта.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

За таких обставин суд першої інстанції,
з висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов
правильного висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог щодо визнання права
власності на незавершений об'єкт
самочинного будівництва та виділ його
в натурі.

З урахуванням вказаних норм колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ не знаходить
підстав для задоволення касаційної
скарги та вважає, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи касаційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 25 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 30 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: А.О.
Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана