АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Провадження № 22-ц/774/7366/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Єлісєєва Т. Ю. Доповідач - Дерев'янко
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2014 року м.
Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Дерев'янка О.Г.,

суддів: Черненкової Л.А.,
Петешенкової М.Ю.,

при секретарі: Філіній Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного
суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2014
року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа-Бабушкінська районна у
м.Дніпроперовську рада про розірвання
шлюбу та визначення місця проживання
дитини разом з матір'ю,-

ВСТАНОВИЛА :

У січні 2014 року позивач ОСОБА_3
звернулася до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що від шлюбу
з відповідачем має сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Стосунки та спільне життя
з відповідачем не склалося, що призвело
до фактичного припинення шлюбних
відносин. ОСОБА_2 разом з дитиною не
проживає. Рішенням опікунської ради
виконкому Павлопільської сільської
ради Нікопольського району
Дніпропетровської області №18 від
13.06.2014 року затверджено висновок про
можливість визначення місця
проживання дитини разом з матір'ю за
адресою вул..40 років Перемоги, 56/2,
с.Павлопілля, а тому ОСОБА_3 просила суд
розірвати шлюб та визначити місце
проживання дитини разом з нею.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2014
року позовні вимоги задоволено. Шлюб
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, укладений 15.08.2009
року - розірвано. Після розірвання
шлюбу прізвище позивача залишено без
змін. Визначено місце проживання
малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
разом із матір'ю ОСОБА_3 Вирішено
питання щодо судових витрат.(а.с.85)

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права
ставить питання про скасування рішення
суду в частині визначення місця
проживання дитини, та ухвалити нове,
яким визначити місце проживання дитини
разом з батьком.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів не
находить підстав для задоволення
апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.. 24 СК
України, шлюб ґрунтується на вільній
згоді жінки та чоловіка. Примушування
жінки та чоловіка до шлюбу не
допускається.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 112 СК України,
суд з'ясовує фактичні взаємини
подружжя, дійсні причини позову про
розірвання шлюбу, бере до уваги
наявність малолітньої дитини, дитини -
інваліда та інші обставини життя
подружжя. Частиною другою ст.. 112 СК
України передбачено, що суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апелянтом ОСОБА_2 рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову
ОСОБА_3 щодо розірвання шлюбу не
оскаржується.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України, від 12.06.2009, № 2 "Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції", у разі визнання
відповідачем позову, яке має бути
безумовним, і якщо таке визнання не
суперечить закону й не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб (не
відповідача), суд ухвалює рішення про
задоволення позову, обмежившись у
мотивувальній частині рішення
посиланням на визнання позову без
з'ясування і дослідження інших
обставин справи.

З матеріалів справи вбачається, що під
час розгляду справи у суді першої
інстанції, інтереси відповідача ОСОБА_2
представляв його представник за
довіреністю - ОСОБА_5, на прохання якого
судом 16.06.2014 року надано подружжю строк
для примирення до15.04.2014 року. (а.с.80-81)

Після спливу зазначеного строку, та під
час розгляду справи по суті,
представник відповідача ОСОБА_5 визнав
позов ОСОБА_3 повністю, що знайшло своє
відображення у журналі судового
засідання та рішенні суду. (а.с.83,85)

Відповідно до ст. 153 СК України мати,
батько та дитина мають право на
безперешкодне спілкування між собою,
крім випадків, коли таке право обмежене
законом.

За змістом ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно. Той із батьків, хто проживає
окремо від дитини, зобов'язаний брати
участь у її вихованні і має право на
особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не
має право перешкоджати тому з батьків,
хто проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини.

Переглядаючи справу в оскаржуваній
частині, апеляційним судом
встановлено, що 15 серпня 2009 року ОСОБА_2
та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб. Від шлюбу
мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.23,24)

Обгрунтовуючи свої заперечення щодо
рішення суду в частині визначення
місця проживання дитини разом з
матір'ю, відповідач послався на
порушення позивачкою усної
домовленості щодо проживання дитини у
м. Дніпропетровську, що на його думку
поряд з іншими обставинами є підставою
для скасування рішення та ухвалення
рішення, яким визначити місці
проживання дитини з ним.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач ОСОБА_2 до суду
першої інстанції з позовними вимогами
щодо визначення місця проживання
дитини разом з ним не звертався.

Відповідно до вимог частин 1 і 2 ст. 161 СК
України під час вирішення спору щодо
місця проживання малолітньої дитини
беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, стан її
здоров'я, та інші обставини, що мають
істотне значення. Суд не може передати
дитину для проживання з тим із батьків,
хто не має самостійного доходу,
зловживає спиртними напоями або
наркотичними засобами, своєю
аморальною поведінкою може зашкодити
розвиткові дитини.

За змістом цієї статті у випадку зміни
обставин, які були підставою для
вирішення позову про визначення місця
проживання дитини, батько чи мати не
позбавлені можливості звернутись до
суду з повторним позовом про
визначення місця проживання дитини.

Апеляційним судом встановлено, що
дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження проживала разом з матір'ю
ОСОБА_3 в АДРЕСА_1, що підтверджується
висновком органу опіки та піклування
при виконкомі Павлопільської
сільської ради, затвердженого Рішенням
виконкому Павлопільської сільської
ради Нікопольського району
Дніпропетровської області №18 від
13.06.2014 року, тому, з урахуванням
обстеження умов проживання матері
дитини, ставлення матері до виховання
та утримання дитини, яка на той час
оформлювалась на роботу ТОВ АФ "Весна"
касиром, на зараз працює ДП "Хлібна база
№ 73", комісією визнано за можливе місце
проживання дитини визначити разом з
матір'ю в АДРЕСА_1. (а.с.47,150,151)

З матеріалів справи, а саме
характеристики на ОСОБА_3, акту
обстеження умов її проживання, жодних
доказів, які б свідчили про неналежне
виконання позивачкою своїх
материнських обов'язків, недбале або
жорстоке ставлення до дитини,
негативний вплив на її особистість,
немає. (а.с.152)

З пояснень ОСОБА_3 вбачається, що у
липні 2014 року, тобто після рішення суду,
відповідач ОСОБА_2 забрав дитину на
вихідні та не повернув. Данні обставини
відповідачем не спростовується, а
трактується своїм баченням цих
обставин, оскільки на його думку він
незважаючи на постановлене рішення,
має переваги до проживання дитини з
ним.

Колегія суддів звертає увагу
відповідача на те, що статтею 162 СК
України передбачено, якщо один з
батьків або інша особа самочинно, без
згоди другого з батьків чи інших осіб, з
якими на підставі закону або рішення
суду проживала малолітня дитина, або
дитячого закладу (установи), в якому за
рішенням органу опіки та піклування
або суду проживала дитина, змінить її
місце проживання, у тому числі способом
її викрадення, суд за позовом
заінтересованої особи має право
негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання. Дитина
не може бути повернута лише тоді, коли
залишення її за попереднім місцем
проживання створюватиме реальну
небезпеку для її життя та здоров'я або
обставини змінилися так, що повернення
суперечить її інтересам. Особа, яка
самочинно змінила місце проживання
малолітньої дитини, зобов'язана
відшкодувати матеріальну та моральну
шкоду, завдану тому, з ким вона
проживала.

Матеріали справи містять рішення цього
ж суду від 17.10.2014 року (яке не набрало
законної сили), яким задоволено позов
ОСОБА_3 та відібрано малолітнього
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження
від ОСОБА_2 та повернуто позивачці.
(а.с.144-145)

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідачем не надано суду доказів
того, що є виняткові обставини, за якими
дитина повинна бути розлучена з
матір'ю.

За принципом 6 Декларації прав дитини,
прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 року, проголошено, що
дитина, для повного і гармонійного
розвитку її особистості, потребує
любові і розуміння, вона має, коли це
можливо, рости під опікою і
відповідальністю батьків і в усякому
випадку в атмосфері любові і моральної
та матеріальної забезпеченості,
малолітня дитина не повинна, крім тих
випадків, коли є виняткові обставини,
бути розлучена зі своєю матір'ю.

Доводи відповідача, про те, що
позивачка порушила їх усну
домовленість, об'єктивних підтверджень
не мають, тому їх прийняти не можна.

Колегія суддів не може прийняти
висновок Бабушкінської районної ради
м. Дніпропетровська, як органу опіки та
піклування від 09.12.2014 року № 13/15-833,
оскільки цей висновок недостатньо
обґрунтований, прийнятий без
врахування фактичних обставин та
винесеного 16.06.2014 року судового
рішення, яким визначено місце
проживання малолітнього ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_3,
тому в силу ч. 6 ст.. 19 СК України колегія
суддів з таким висновком погодитись не
може.

Інші приведені в апеляційній скарзі
доводи не містять у собі посилань на
наявність порушень чинного
законодавства, які є підставою для
висновку, що судом неправильно
застосовані норми процесуального
законодавства і що призвело або могло
призвести до ухвалення незаконного та
необґрунтованого судового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду
м.Дніпропетровська від 16 червня 2014 року
-залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді :

О.Г. Дерев'янко

М.Ю. Петешенкова

Л.А. Черненкова