22-ц/775/1297/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Ікорська Є.С.
Категорія 55
9 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
головуючого - Ігнатоля
суддів - Попової С.А.,
при секретарі - Брежнєві
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Металургійний комбінат «Азовсталь» (
далі - ПАТ « МК «Азовсталь») про
стягнення середнього заробітку за час
затримки виплати заробітної плати при
звільненні та відшкодування
за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на
рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
18 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ПАТ «МК
«Азовсталь» про стягнення суми
індексації та компенсації заробітної
плати, середнього заробітку за час
затримки виплати заробітної плати при
звільненні, відшкодування моральної
шкоди. Посилався на те, що з 1 травня 1995
року по 31 жовтня 2011 року він перебував у
трудових відносинах з відповідачем. З
березня 2003 року відповідачем не
проводилася індексація його
заробітної плати, що передбачено
діючим законодавством, внаслідок чого
порушені його права на оплату праці,
які мають бути відновлені шляхом
стягнення з відповідача на його
користь індексації заробітної плати та
компенсації частини доходів у зв'язку з
порушенням строків її виплати за
період з 01 березня 2003 року по 31 жовтня
2011 року в сумі 182, 92 грн. Крім того,
просив стягнути середній заробіток за
час затримки виплати заробітної плати
при звільненні у сумі 249 715,50 грн., у
відшкодування моральної шкоди - 1000 грн.
та у відшкодування витрат на правову
допомогу - 1000 грн. Після уточнення
позовних вимог, у зв'язку із
добровільним перерахуванням
відповідачем 21 лютого 2014 року на його
рахунок суми індексації та компенсації
заробітної плати в сумі 182 грн., просив
стягнути з відповідача на його користь
середній заробіток за час затримки
виплати заробітної плати при
звільненні у сумі 84 087, 36 грн. за період з
1 листопада 2011 року по 21 лютого 2014
року, у відшкодування моральної шкоди
- 1000 грв, у відшкодування витрат на
правову допомогу -1000 грв.

Рішенням Жовтневого
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 18 липня 2014 року
позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «МК «Азовсталь» на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час затримки виплати заробітної плати
при звільненні - 445,66 грн, у
відшкодування моральної шкоди - 100 грв.,
у відшкодування витрат на правову
допомогу - 100 грв. Стягнуто з ПАТ «МК
«Азовсталь» в дохід держави судовий
збір - 243 грн. 60 коп.

Не погодившись з рішенням суду
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення змінити та задовольнити
вимоги позивача в повному обсязі,
посилаючись на недоведеність обставин,
що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника ОСОБА_1- ОСОБА_2,
яка підтримала доводи скарги та
просила її задовольнити, заперечення
проти скарги представників ПАТ «МК
«Азовсталь» Чайкіної К.О. та Бузівської
Н.М., які просили скаргу відхилити, а
рішення суду залишити без зміни,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК У країни
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_1 з 11 травня 1995 року по 31 жовтня
2011 року перебував у трудових
відносинах в ПАТ «МК «Азовсталь», що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці. За цей період йому
нараховувалась і виплачувалася
заробітна плата. При звільненні
ОСОБА_1 були виплачені всі належні суми,
крім індексації заробітної плати в
сумі 60,20 грв. та компенсації втрати
частини доходів у зв2яку з затримкою її
виплати - 122,72 грв,а всього 182,92 грв., які
була нарахована йому за період з 1
березня 2003 року по 31 жовтня 2011 року
(а.с. 9-16,68-113). Вказана сума перерахована
позивачеві 21 лютого 2014 року ( а.с.
136,137-140).

Частково задовольняючи позов
ОСОБА_1 та стягуючи на його користь
середній заробіток за час затримки
виплати заробітної плати при
звільненні, суд нарахував йому суму
середнього заробітку по день
фактичного розрахунку, тобто, по 21
лютого 2014 року, виходячи з часу
затримки -582 дні та середньоденної
заробітної плати позивача - 144,48 грв., в
розмірі 84 087,36 грв. Однак, враховуючи
значний проміжок часу з моменту
звільнення позивача по день звернення
до суду, добровільну виплату
відповідачем суми індексації та
компенсації заробітної плати, а також,
виходячи з принципів розумності,
справедливості та співмірності
заявлених та задоволених вимог, суд
стягнув з відповідача 445,66 грв.
Стягуючи на користь позивача моральну
шкоду в розмірі 100 грв, суд виходив з
конкретних обставин справи, характеру
порушення прав позивача, істотності
вимушених змін у його житті через
зусилля, які він докладав для
відновлення трудових прав, а також, з
урахуванням принципу справедливості.
Відшкодування витрат на правову
допомогу суд обґрунтував тим, що
витрати, пов»язані з правовою
допомогою адвоката - консультації та
складання запиту і позовної заяви не
перевищують граничного розміру
витрат, які передбачені Законом
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах». Однак, з
урахуванням положень ст.88 ЦПК України
щодо визначення суми відшкодування
пропорційно до задоволених вимог, а
також, виходячи з принципів
розумності, справедливості та
добросовісності, суд стягнув на
користь позивача витрати на правову
допомогу в розмірі 100 грв.

Колегія суддів не
може не погодитися з такими висновками
суду, оскільки вони відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі ст.ст.47,116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належить йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник у день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум. У разі спору
про розмір сум, належних працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен у зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник, або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
звільнений з роботи 31 жовтня 2011 року.

День звільнення позивача,
відповідно до положень п.2.26 Інструкції
про порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Міністерства праці України,
міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України №58 від 29 липня 1993
року, є останнім днем його роботи, що
підтверджується відомостями обліку
робочого часу за жовтень 2011 року.

На час звільнення позивача
повний розрахунок з ним проведено не
було - залишилася невиплаченою сума
індексації та компенсації за період з 1
березня 2003 року по 31 жовтня 2011 року в
розмірі 182,92 грв. ( а.с.11-15). 21 лютого 2014
року зазначена сума перерахована
ОСОБА_1 ( а.с. 136,137-140).

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем заявлені вимоги
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку в розмірі 84
087,36 грв. за період з 1 листопада 2011 року
по 21 лютого 2014 року (а.с. 124-126,130).

Суд, визначаючи розмір
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, виходив з заявлених вимог -
з 1 листопада 2011 року по 21 лютого 2014
року, тобто, за 582 робочих дні.

Середньоденна заробітна
плата ОСОБА_1 на момент звільнення
становила 144,48 грв., що не оспорюється
сторонами.

У відповідності з п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 13
від 24.12.1999 року, з наступними змінами,
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці» (далі
постанова Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999
року), установивши при розгляді справи
про стягнення заробітної плати у
зв»язку з затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, наступного дня
після пред»явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст.117 КЗ п П України стягує на користь
працівника середній заробіток за
весь період затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення
розрахунку у зв»язку із виникненням
спору про розмір належних до виплати
сум вимоги про відповідальність за
затримку розрахунку підлягають
задоволенню у повному обсязі, якщо
спір вирішено на користь позивача або
такого висновку дійде суд, що розглядає
справу. При частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право; частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

З урахуванням обставин справи
та наведених вимог закону, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
повно, всебічно та об»єктивно
перевірив доводи сторін, наданим ними
доказам дав належну оцінку, правильно
застосував норми матеріального права і
дійшов обгрунтованого висновку про
часткове задоволення вимог ОСОБА_1
щодо стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, з урахуванням розміру
спірної суми, на яку позивач мав право
182,92 грв.; частку, яку вона становила у
заявлених вимогах; істотність цієї
частки порівняно із середнім
заробітком; тривалість не звернення
позивача до відповідача за отриманням
вказаної суми, що фактично вплинуло на
розмір середнього заробітку за час
затримки.

Що стосується рішення суду про
відшкодування моральної шкоди, то в
зазначеній частині колегія суддів
також не знаходить підстав для його
зміни.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв»язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Враховуючи наведені
позивачем в позовній заяві
обґрунтування моральної шкоди, суд
першої інстанції зробив обґрунтований
висновок про наявність підстав для
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 100 грв, оскільки факт порушення
трудових прав позивача судом
встановлений. Підстав для збільшення
розміру відшкодування моральної шкоди,
колегія суддів не вбачає. Тому,
рішення суду в частині відшкодування
моральної шкоди підлягає залишенню без
зміни. Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність прийнятого
судом рішення в зазначеній частині.

Рішення суду про
відшкодування витрат на правову
допомогу також підлягає залишенню без
зміни, оскільки суд навів в
мотивувальній частині рішення
відповідне обґрунтування, яке
узгоджується з вимогами закону та
матеріалами справи і не оспорюється
відповідачем.

З огляду на те, що відповідно
до вимог ст.303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, однак, в апеляційній скарзі не
наведено будь -яких обставин, доводів
та обґрунтувань незгоди з прийнятим
судом рішенням в зазначеній частині,
апеляційний суд не знаходить підстав
для зміни судового рішення в частині
стягнення витрат на правову допомогу.

Таким чином, оскільки рішення
суду першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалено у
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права, воно підлягає
залишенню без зміни, а апеляційна
скарга представника позивача підлягає
відхиленню.

Керуючись ст.ст.307, 308,313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а
:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 18 липня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з
моменту проголошення шляхом подачі
касаційної скарги без посередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді