Провадження № 2/161/3590/14
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

08 вересня 2014 року
місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області в складі:

головуючого - судді Пахолюка А.М.

при секретарі - Шандерик В.В.,

з участю:

представника позивача - Куц О.М.,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луцьку
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Укртелеком»
в особі Волинської філії до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за
телекомунікаційні послуги з
урахуванням індексу інфляції та трьох
відсотків річних,-

в с т а н о в и в:

ПАТ «Укртелеком» звернулось в суд з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за телекомунікаційні
послуги з урахуванням індексу інфляції
та трьох відсотків річних.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09.09.2006
року між сторонами був укладений
договір № 2887 про надання послуг
електрозв'язку.

Однак, в порушення розділу 4
вищезазначеного договору та Правил
надання та отримання
телекомунікаційних послуг, відповідач
своєчасно не проводила оплату за
користування телефоном, в зв'язку з чим
утворилась заборгованість.

11.02.2013 року та 23.05.2014 року Луцьким
міськрайонним судом видано судові
накази про стягнення заборгованості за
надані телекомунікаційні послуги з
боржника ОСОБА_2 Однак, за заявою
відповідача дані судові накази були
скасовані. А тому, за період з січня 2010
року по травень 2014 року включно
заборгованість за надані послуги
становить 1830,98 грн., яку просить
стягнути з відповідача на його користь
та понесені судові витрати по справі.
Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України
просить суд стягнути з відповідача
інфляційні нарахування у розмірі 221,32
грн., та три відсотки річних у розмірі
114,25 грн.

Представник позивача Куц О.М. в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримала з підстав зазначених в
позовній заяві. Просила суд, позов
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не
визнала, з підстав, зазначених в
письмових запереченнях проти позову.
Просила суд в задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши та оцінивши
представлені по справі докази, суд
прийшов до висновку, що позов
підставний та підлягає до задоволення.

Між сторонами виникли правовідносини,
що регулюються ст. ст. 526, 527 ЦК України,
ст. 67, 151, 162 ЖК України, Законом України
«Про житлово-комунальні послуги»,
Законом України «Про телекомунікацію»,
Правилами надання та отримання
телекомунікаційних послуг,
затверджених постановою КМУ від 11.04.2012
року №295 (далі - Правила).

Як вбачається із змісту ст.ст. 67, 151 ЖК
України плата за комунальні послуги
береться крім квартирної плати за
затвердженими в установленому порядку
тарифами.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» споживач
зобов'язаний оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Згідно п.5 ч.1 ст. 33 ЗУ «Про
телекомунікації» споживачі
телекомунікаційних послуг зобов'язані
дотримуватися Правил надання та
отримання телекомунікаційних послуг,
що затверджує Кабінет Міністрів
України, зокрема: виконувати умови
договору про надання
телекомунікаційних послуг у разі його
укладення, у тому числі своєчасно
оплачувати отримані ними
телекомунікаційні послуги.

Судом встановлено, що між сторонами на
підставі заяви ОСОБА_2 укладено договір
№ 2887 від 09.09.2006 року про надання послуг
електрозв'язку (далі - договір), за яким
останній надавались телекомунікаційні
послуги по телефону НОМЕР_2 (а.с. 4-7, 8-9).

Відповідно до п. 3.2.8 договору споживач
зобов'язаний своєчасно вносити плату
за користування телефоном, міжміські
та міжнародні телефонні розмови,
подані в кредит телеграми та інші
послуги, надані по телефону (а.с. 5
зворот).

В судовому засіданні відповідач не
заперечила факт надання з боку
відповідача якісних послуг в повному
обсязі. За таких обставин зазначена не
підлягає доказуванню на підставі ч.1
ст.61 ЦПК України.

Проте, відповідач заперечувала
стосовно проведених позивачем
нарахувань послуг електрозв'язку у
зв'зку із фактичною її відсутністю по
адресі, за якою закріплена радіоточка.

Однак, на думку суду, такі доводи
відповідача є безпідставними з
наступних підстав.

Відповідно до п.п 3.1.2, 3.1.5 договору,
споживач має право у разі відсутності
потреби електрозв'язку відмовитись від
їх отримання та припинити дію договору.
Дату відмови повідомити підприємству
зв'язку письмовою заявою не пізніше ніж
за 10 днів, а також внести або вилучити
свій номер телефону зі списків
абонентів довідково-інформаційної
служби та телефонного довідника (а.с. 5
зворот).

Згідно п.3.2.6 споживач зобов'язаний у
місячний термін повідомляти
підприємству зв'язку про свій виїзд із
квартири, продаж телефонізованої
квартири, про призначення нової особи,
відповідальної за телефон, зміну назви
або розрахункового рахунку
організації, тощо ( а.с. 5 зворот).

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідач повідомила позивача про
припинення дії договору лише 12.05.2014
року (а.с. 18, 19), а доводи ОСОБА_2 про те, що
вона раніше повідомляла позивача про
необхідність припинення дії договору
належними доказами не підтверджені.

Крім того, із змісту заяви від 12.05.2014
року, вбачається, що відповідач взяла
на себе обов'язок сплатити вартість
всіх послуг, згідно з остаточним
рахунком за надані послуги (а.с.18).

Враховуючи наведені обставини суд
вважає, що відповідач ОСОБА_2, як
споживач телекомунікаційних послуг, не
належним чином виконувала взяті на
себе обов'язки по договору та
зобов'язана оплатити надані позивачем
в період з січня 2010 року по травень 2014
року послуги в розмірі 1830,98 грн., а
також три відсотки річних в сумі 114,25
грн. та 221 грн. 32 коп. інфляційних
нарахувань (а.с.25-27).

Будь-яких невідповідностей
проведеного позивачем розрахунку
заборгованості судом не встановлено.

Суд вважає підставними доводи позивача
про покладення на відповідача ОСОБА_2
обов'язку сплати інфляційних втрат та
трьох відстоків річних згідно ч. 2 ст. 625
ЦК України, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625
ЦК України, можна дійти висновку, що
грошовим є зобов'язання, яке
виражається в грошових одиницях
України (грошовому еквіваленті в
іноземній валюті), тобто будь-яке
зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є
таке правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана сплатити
гроші на користь другої сторони
(кредитора), а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо
кожна із сторін у зобов'язанні має
одночасно і права, і обов'язки, вона
вважається боржником у тому, що вона
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони, і одночасно кредитором у тому,
що вона має право вимагати від неї.

Відтак, грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається, у тому
числі, з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій відповідає
кореспондуючий обов'язок боржника
сплатити гроші на користь кредитора.

Зазначена позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
14.11.2011 року у справі № 6-40цс11 за заявою
ПрАТ "Київстар" про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11.05.2011 року (рішення № 19848657 в
Єдиному державному реєстрі судових
рішень).

Дана постанова Верховного Суду України
згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою при застосуванні судами
норм матеріального права у подібних
правовідносинах.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну
природу правовідносин сторін, як
грошових зобов'язань на них
поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як
спеціальний вид цивільно-правової
відповідальності за прострочення
виконання зобов'язання.

Враховуючи наведені обставини,
оцінивши зібрані та досліджені в
судовому засіданні докази в їх
сукупності, суд прийшов до висновку, що
позов підставний та підлягає до
задоволення, а тому слід стягнути з
відповідача ОСОБА_2 в користь позивача
суму основного боргу в розмірі 1830,98
грн., 3% річних - 114,25 грн., інфляційних -
221,32 грн., а всього на загальну суму 2166,55
грн.

Крім того, на думку суду, позивач в
даному випаду не пропустив строк
звернення до суду із даними вимогами,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 118 ЦПК України
позовна заява щодо вимог, зокрема про
стягнення заборгованості за оплату
житлово-комунальних послуг,
телекомунікаційних послуг, послуг
телебачення та радіомовлення з
урахуванням індексу інфляції та трьох
відсотків річних, нарахованих
заявником на суму заборгованості, може
бути подана тільки в разі відмови у
прийнятті заяви про видачу судового
наказу або його скасуванню.

Згідно ст.ст. 256, 257, 264 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач. Після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Судом встановлено, що заяви про видачу
судового наказу про стягнення з
відповідача заборгованості за надані
телекомунікаційні послуги за період з
січня 2010 року по травень 2014 року були
подані ПАТ «Укртелеком» в лютому 2013
року та в травні 2014 року, на підставі
яких були видані судові накази про
стягнення боргу, що в свою чергу в
подальшому були скасовані судом за
заявою відповідача (а.с.11-13, 16, 20-23). А
тому, з цього часу вважається
перерваним строк позовної давності по
вказаних вимогах.

Крім того, відповідач, у заяві від 12.05.2014
року визнала борг, оскільки
зобов'язувалася сплатити вартість всіх
наданих послуг за остаточним рахунком
(а.с. 18). Такі дії відповідача у
відповідності до ч.1 ст.264 ЦК
переривають перебіг строку позовної
давності у даному випадку.

Вирішуючи питання про стягнення на
користь позивача судових витрат, суд
враховує ту обставину, що відповідач
ОСОБА_2 являється інвалідом 2 групи (а.с.
41), а тому згідно п. 9 ст. 5 Закону
України «Про судовий збір», вона
звільняється від сплати судового
збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК
України, на підставі ст.ст.
257, 267, 526, 527 ЦК України, ст. 67, 151, 156, 162 ЖК
України, Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», Закону
України «Про телекомунікації», с у д, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2,
ідентифікаційний код НОМЕР_1 в користь
Публічного акціонерного товариства
«Укртелеком» в особі Волинської філії
суму в розмірі - 1830 грн. 98 коп.
заборгованості за надані
телекомунікаційні послуги, 221 грн.
32 коп. інфляційних нарахувань, 114 грн. 25
коп. три відсотки річних, а всього на
загальну суму 2166 грн. (дві тисячі сто
шістдесят шість) 55 коп.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення суду, якщо
його не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
А.М.
Пахолюк