АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарі Охневській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.05.2014 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про поділ домоволодіння в натурі, зобов'язання вчинити дії по відновленню майна, усунення перешкод в користуванні майном та за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договору довічного утримання та реєстрацію права власності на майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнень від 15.04.2014, просила здійснити поділ домоволодіння в натурі, зобов'язання відповідачів вчинити дії по відновленню майна, усунення перешкод в користуванні належним їй майном.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за договором довічного утримання від 24.04.2007 вона є власником 1/2частини будинку АДРЕСА_1. Власниками іншої 1/2 частини цього майна є відповідачі. Між нею та відповідачами, склався певний порядок користування будинком, надвірними будівлями та спорудами, який узгоджується з порядком користування земельною ділянкою, встановленим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.03.2003. Фактично будинок поділений на три ізольовані квартири, які мають окремі входи до будинку, квартири мають окреме електро-газо-водо-постачання, окремо співвласниками сплачується податок на землю тощо. Квартирами № 1 та № 2 користуються відповідачі, а вона має в своєму розпорядженні квартиру № 3, що зазначено в технічному паспорті домоволодіння від 13.06.2003 (з урахуванням поточної інвентаризації від 02.03.2007 та від 20.12.2013). Проте між ними, як співвласниками, виникають непорозуміння з приводу володіння/розпорядження майном, зокрема, без її на те згоди відповідачі прорізали в кімнату, яка знаходиться в її квартирі, двері в стіні, у зв'язку з чим вона побоюється за своє майно та здоров'я.

Справа № 2602/4683/12
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/10352/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Вважає, що за таких обставин необхідно виділити їй в натурі житлове приміщення квартири № 3, що знаходиться на 1/2 частині земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, користування якою встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.03.2003 за ОСОБА_6, правонаступником якого є вона, а саме: коридор - 7,3 кв.м; кухня - 8,8 кв.м; передпокій (передня) - 9,0 кв м; житлова - 17,4 кв.м; житлова - 10,4 кв.м; ванна - 4,0 кв.м; туалет - 2,0 кв.м, всього - 58,9 кв м, а також господарські будівлі (споруди): гараж "Ж", душова "Й", намет "К", сарай "Б", вбиральня "В", льох (погріб) "Е", що становить 57/100 домоволодіння.

Відповідачам просить виділити в натурі приміщення квартири № 1 та квартири № 2, а саме: по квартирі № 1: коридор - 2,2 кв.м; кухня - 7,0 кв.м; санвузол - 3,6 кв м; житлова - 17,8 кв м, а всього - 30,6 кв м; по квартирі № 2: кухня - 10,6 кв м; передпокій (передня) - 11,5 кв м; житлова - 14,1 кв м; санвузол - 3,6 кв м, всього - 39,8 кв м, що разом по квартирам № 1 та № 2 становить 70,4 кв м, а також сарай "Г", вбиральня "Д", льох "Т", що становить 43/100 домоволодіння, які належать до квартир № 1 та № 2, й знаходяться на частині земельної ділянки, якою користуються відповідачі

Вказаний розподіл ґрунтується на висновку № 1-16/09 судової будівельно-технічної експертизи від 16.09.2013 та висновку № 1-07/03 додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 07.03.2014.

Враховуючи відхилення від ідеальної частки на її користь, яка становить 0,07 домоволодіння, просить стягнути з неї на користь відповідачів дійсну (ринкову) грошову компенсацію в сумі 25 818 грн. 50 коп., яка внесена нею на депозитний рахунок суду згідно квитанції № 155 від 13.04.2014 в сумі 25 453 грн. 50 коп. й згідно квитанції № 131 від 26.11.2013 в сумі 365 грн. 00 коп.

Крім того, просить зобов'язати відповідачів відновити стіну між приміщенням "2-2" квартири № 2 та приміщенням " 3-6" квартири № 3 згідно даних технічного паспорту БТІ на домоволодіння шляхом демонтажу дверної коробки й дверей із закладенням дверного отвору з приведенням стіни в первісний стан - суцільної стіни, ' й зобов'язати їх не чинити їй перешкод в користуванні її частковою домоволодіння.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними договору довічного утримання та реєстрацію права власності на майно. Мотивуючи свої вимоги тим, що договір довічного утримання нікчемним в силу порушення ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки вказаний договір не містить визначення частини будинку та його характеристик, зокрема площі житлових та допоміжних приміщень, господарських будівель та споруд, їх вартість та момент укладання договору тощо, тобто не вказаний склад нерухомого майна, що передається від ОСОБА_6 до ОСОБА_3 Відповідно, проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на частку майна є недійсною в силу нікчемності зазначеного договору довічного утримання

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.05.2014 задоволені частково позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про поділ домоволодіння в натурі, зобов'язання вчинити дії по відновленню майна, усунення перешкод в користуванні майном.

Виділено ОСОБА_3, в натурі житлове приміщення квартири № 3, що знаходиться на 1/2 частині земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, користування якою встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.03.2003 за ОСОБА_6, правонаступником якого є ОСОБА_3, а саме: коридор - 7,3 кв м; кухня - 8,8 кв м; передпокій (передня) - 9,0 кв м; житлова - 17,4 кв м; житлова - 10, 4 кв м; ванна - 4,0 кв м; туалет - 2, 0 кв м, всього - 58,9 кв м, а також господарські будівлі (споруди): гараж "Ж", душова "Й", намет "К", сарай "Б", вбиральня "В", льох (погріб) "Е", що становить 57/100 домоволодіння, згідно з висновком № 1-16/09 судової будівельно-технічної експертизи від 16.09.2013 та висновком № 1-07/03 додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 07.03.2014.

Виділено ОСОБА_1, ОСОБА_2 в натурі приміщення квартири № 1 та квартири № 2 в будинку АДРЕСА_1, а саме: по квартирі № 1: коридор - 2,2 кв м; кухня - 7,0 кв м; санвузол - 3,6 кв м; житлова - 17,8 кв м, а всього - 30,6 кв м; по квартирі № 2: кухня - 10,6 кв м; передпокій (передня) - 11,5 кв м; житлова - 14,1 кв м;санвузол - 3,6 кв м, всього - 39,8 кв м, що разом по квартирам № 1 та № 2 становить 70,4 кв м, а також сарай "Г", вбиральня "Д", льох "Г", що становить 43/100 домоволодіння, які належать до квартир № 1 та № 2, й знаходяться на частині земельної ділянки, якою користуються ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.03.2003, згідно з висновком № 1-16/09 судової будівельно-технічної експертизи від 16.09.2013 та висновком № 1-07/03 додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 07.03.2014.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, дійсну (ринкову) грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки, яка становить 7/100 домоволодіння, 25818 (двадцять п'ять тисяч вісімсот вісімнадцять) грн. 50 (п'ятдесят) коп. шляхом повернення сплачених ОСОБА_3 коштів на депозитний рахунок суду згідно квитанції № 155 від 13.04.2014, УДК у Дарницькому районі м. Києва, розрахунковий рахунок 3844, код отримувача - 02896704, МФО банку - 820019, в сумі 25453 (двадцять п'ять тисяч чотириста п'ятдесят три) грн. 50 (п'ятдесят) коп.; згідно квитанції № 131 від 26.11.2013 УДК у Дарницькому районі м. Києва, розрахунковий рахунок 3844, код отримувача - 02896704, МФО банку - 820019, в сумі 365 (триста шістдесят п'ять) грн. 00 (нуль) коп.

Зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_2 відновити стіну між приміщенням "2-2" квартири № 2 та приміщенням "3-6" квартири № 3 в будинку АДРЕСА_1 згідно даних технічного паспорту БТІ на домоволодіння шляхом демонтажу дверної коробки й дверей із закладенням дверного отвору з приведенням стіни в первісний стан - суцільної стіни.

Зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 в користуванні її частиною домоволодіння.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договору довічного утримання та реєстрацію права власності на майно, відмовлено

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, відповідачами подана апеляційна скарга, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення зустрічних позовних вимог в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Відповідачі вказують на наявність рішення Дарницького районного суду від 05.04.2012 по справі № 2-2368/12, ухваленого між тими ж сторонами, з того ж предмету спору і з тих самих підстав.

Крім того, відповідачі посилаються на невідповідність висновків експерта, оскільки невірно визначено загальну площу приміщень та їх кількість. Так, коридор 3-1 площею 7,3 кв. м., замість нього наявні 2 інші приміщення, а саме веранда площею 3-1 6,1 кв. м та кладова 3-2 площею 2,1 кв.м., що вбачається і з технічного паспорту. Також згідно даних поточної інвентаризації від 20.12.2013 замість гаражу літ «Ж» на земельній ділянці збудовано здвоєний гараж. При цьому його частина літ. «Л» має площу 19,6 кв.м, про що у висновку експерта не зазначено. Таким чином розмір ідеальних часток, виділених сторонам по справі на підставі висновку експерта не відповідає дійсному.

Також суд першої інстанції у резолютивній частині рішення не зазначив, яку частку в будинку складає та частина, яка виділяється кожному із співвласників, що не відповідає положенням ст. 215 ЦПК України щодо вимог до резолютивної частини рішення, яка повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні висновки по суті.

В частині відмови від задоволення зустрічних позовних вимог наголошують на тому, що за договором довічного утримання може бути відчужена частина домоволодіння лише у разі домовленості між відчужувачем та іншими співвласниками щодо фактичного визначення частин жилого будинку, господарських будівель та споруда, що відповідають частці відчужувача в спільній частковій власності та перебувають в його користуванні за згодою інших співвласників. Проте, оспорюваний договір таким вимогам не відповідає.

На підставі викладеного вважають рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить його скасувати, а позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення зустрічних позовних вимог і, відповідно, відмову у задоволенні первісних вимог.

Позивач та її представник заперечували проти апеляційної скарги, вважають рішення суду таким, що ухвалено у відповідності до норм чинного законодавства, просили залишити його без змін.

Відповідач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Тому, в порядку ч. 2 ст.305 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді Соколової В.В., пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із можливості виділу частки ОСОБА_3 зі спільної часткової власності та залишення іншої частини домоволодіння в спільній частковій власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 16.09.2013 № 1-16/09 та додаткової експертизи від 07.03.2014 № 1-07/03, оскільки, на думку суду, запропонований варіант найбільше відповідає інтересам співвласників та належним їм ідеальним часткам, зі сплатою ОСОБА_3 дійсної (ринкової) грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки на її користь, яка становить 7/100 домоволодіння, в сумі 25818 грн. 50 коп.

Вирішуючи спір в частині вимог ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії по відновленню майна, усунення перешкод в користуванні майном, суд виходив з положень ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, з того, що відповідачами не спростовуються вказані вимоги, а тому вважав за необхідне відновити порушене право позивачки шляхом зобов'язання відповідачів відновити стіну між приміщенням "2-2" квартири № 2 та приміщенням "3-6" квартири № 3 згідно даних технічного паспорту БТІ на домоволодіння шляхом демонтажу дверної коробки й дверей із закладенням дверного отвору цеглою з приведенням стіни в первісний стан - суцільної (цілісної) стіни, й зобов'язати відповідачів не чинити перешкод ОСОБА_3 в користуванні її частковою домоволодіння.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 суд першої інстанції встановив, що оспорюваний договір довічного утримання має всі необхідні характеристики відчужуваного майна й відповідає вимогам ст. 745 ЦК України, а тому підстав в силу ч.2 ст. 215 ЦК України вважати його нікчемним немає. Оскільки укладена сторонами угода не мала на меті приховати іншу угоду й ця угода не суперечить актам законодавства, особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а тому правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод також суд не вбачав.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають нормам матеріального та процесуального права.

В порядку ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321,328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом і є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У зв'язку з наведеними положеннями та виходячи з доктрини цивільного права слід вважати, що змістом внутрішні правовідносини спільної часткової власності є правом кожного зі співвласників по володінню, користуванню та розпорядженню спільною річчю й обов'язок кожного зі співвласників погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільною річчю з іншими співвласниками.

При цьому, в силу ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

А захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння здійснюється шляхом надання власнику права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 набула право власності на Ѕ частину будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання від 24.04. 2007 (т. 1 а.с.6-7, 8, 9, 10).

Власниками іншої Ѕ частини цього будинку є відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, які набули право власності в порядку спадкування після померлого батька ОСОБА_9 (т.1 а.с.217,218,219, 220,2201, 221).

Право часткової власності ОСОБА_3 на вказане майно зареєстровано в КМБТІ за реєстровим № 27504 від 08.05.2007 (т.1 а.с.7).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.03.2003 визначений порядок користування земельною ділянкою, на які розташований спірний будинок з надвірними спорудами (т.1 а.с.46-48).

Згідно з вимогами зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 ними оспорюється право власності ОСОБА_3 на Ѕ частину вказаного домоволодіння, вважаючи договір довічного утримання нікчемним в силу порушення ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки вказаний договір не містить визначення частини будинку та його характеристик, зокрема, площі житлових та допоміжних приміщень, господарських будівель та споруд, їх вартість на момент укладання договору тощо. Тобто не вказаний склад нерухомого майна, що передається від ОСОБА_6 до ОСОБА_3 Відповідно, проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на частку майна є недійсною в силу нікчемності зазначеного договору довічного утримання.

Відповідно до договору довічного утримання, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої державної нотаріальної контори від 28.04.2007, ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_3 належну йому на праві приватної власності Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1. Відчужувана Ѕ частина житлового будинку належала ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою київською державною нотаріальною конторою, 03.02.2000 за реєстровим № 2у-490. Вартість будинку складає 52225 грн. 00 коп. згідно довідки-характеристики, виданої 12.04.2007 КМБТІ за № 1240143 (т.1 а.с.6-7).

Згідно з положеннями ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду), одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (ст. 745 ЦК України).

Виходячи з наведених норм чинного законодавства допускається укладення договору довічного утримання щодо передачі частини житлового будинку.

Питання про правову природу часток у спільній частковій власності є достатньо дискусійним у цивілістичній науці. Разом з тим, під ідеальною часткою розуміють уявне або абстрактне вираження співвідношення у обсязі прав співвласників спільної власності. За таких умов кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Вказана правова позиція вже є усталеною в судовій практиці. А отже, позивачу була передана частка у праві власності, як набувачу за договором довічного утримання.

Як вбачається оспорюваний договір укладений в письмовій формі, посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої державної нотаріальної контори Кушніром О.Д. 28.04.2007 та зареєстрований в реєстрі за № 6-978.

За наведених обставин, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний договір довічного утримання має всі необхідні характеристики відчужуваного майна й відповідає вимогам ст. 745 ЦК України, а тому підстав вважати його нікчемним в силу ч.2 ст. 215 ЦК України немає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, законодавством передбачений вичерпний перелік підстав для визнання правочину недійсним, виходячи з якого посилання відповідачів на відсутність визначення в договорі характеристик будинку при тому, що предметом договору є частка у спільному майні, як на підставу визнання договору недійсним, не може бути прийнято судом до уваги.

Крім того, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позовна заява та апеляційна скарга подана відповідачами ґрунтується на доводах, з яких не вбачається які саме їх права порушені оспорюваним договором і, відповідно, порушені судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Оскільки не встановлено підстав для визнання договору довічного утримання від 28.04.2007, згідно якого позивачем набуто право власності на Ѕ частину будинку, то підлягають розгляду первісні позовні вимоги про виділ частки із майна, що є у спільній часткові власності. Разом з тим, в апеляційній скарзі відповідачі вказують на наявність рішення Дарницького районного суду від 05.04.2012 по справі № 2-2368/12, ухваленого між тими ж сторонами, з того ж предмету спору і з тих самих підстав, що унеможливлює повторний розгляд. Перевіряючи вказані доводи апеляційним судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду від 05.04.2012 по справі № 2-2368/12 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виділ в натурі частини будинку з підстав недоведеності позивачем заявлених вимог, а саме за відсутності експертного висновку про поділ домоволодіння (т. 1 а.с.141). Порівнюючи позовні вимоги заявлені 11.10.2011, де поділ заявлявся виключно щодо будинку (т.2 а.с.100-101), та вимоги, що предметом цього розгляду, колегія суддів визначає вказані вимоги як нетотожні, оскільки мають місце нові вимоги, як то поділ надвірних будівель і споруд, усунення перешкод у користуванні власністю, і інші підстави, а саме наявність перешкод та встановлення дверного блоку в кімнаті «3-6».

Як встановлено судом першої інстанції і не заперечувалось сторонами в апеляційному суду, між ними, як співвласниками, склався певний порядок користування будинком, надвірними будівлями та спорудами (домоволодінням). Фактично будинок поділений на три ізольовані квартири, які мають окремі входи/виходи до будинку, квартири мають окреме електро-газо-водо-постачання (т.1 а.с.32-40 том 1). Квартирами № 1 та № 2 користуються відповідачі, а позивачка має в своєму розпорядженні квартиру № 3, що зазначено в технічному паспорті домоволодіння від 13.06.2003 (з урахуванням поточної інвентаризації від 02.03.2007) та від 20.12.2013 (т.1 а.с.49-55).

Наразі виник спір з приводу володіння майном, а саме щодо житлової кімнати площею 10,4 кв.м визначеною у технічному паспорті «3-6». Відповідачі, без згоди позивача, встановили в стіні між приміщеннями «2-2» та «3-6» дверний блок, що відображено і в технічному паспорті виготовленому 20.12.2013 та схемах зроблених судовими експертом. При цьому, в технічному паспорті станом на 02.03.2007 такий отвір відсутній.

За клопотанням сторони позивача ухвалою суду від 08.07.2013 була призначена судова будівельно-технічна експертиза, а 05.12.2013 додаткова судова будівельно-технічна експертиза, проведення якої доручено Українському центру судової експертизи (т.1 а.с.87-88,161-162).

За результатами проведення судової експертизи експертом складений Висновок № 1-16/09 від 16.09.2013, згідно якого запропонований один варіант поділу домоволодіння, враховуючи визначений рішенням суду порядок користування земельною ділянкою(т. 1 а.с.97-112).

Висновком експерта № 1-07/03 за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 07.03.2014 визначена дійсна ринкова вартість домоволодіння в сумі 1023056 грн., в тому числі житлового будинку, надвірним будівель та споруд - 370445 грн., а вартість земельної ділянки - 652 611 грн. Визначена різниця від ідеальних часток, сума компенсації та частка відхилення. А саме, для ОСОБА_3 відхилення від ідеальної частки складає: по будинку - на 7101,5 грн. більше; по господарським будівлям - на 18717 грн. більше, разом - 25818, 5 грн... Відповідно, компенсація співвласникам ОСОБА_1, ОСОБА_2 становить 25818,5 грн.. Частка відхилення від ідеальної для ОСОБА_3 становить 57/100, для ОСОБА_1, ОСОБА_2 - 43/100; частка відступу від ідеальної - 7/100 (т. 1 а.с.174- 189).

Згідно з ч. 2 ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Як вбачається із матеріалів справи, представником відповідача в суді першої інстанції не було заявлено клопотання про призначення повторної експертизи.

В силу ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Оскільки матеріали справи не містять даних про те, що відповідачами заявлялось клопотання про призначення повторної експертизи або вказане клопотання розглянуто з порушенням встановленого порядку, а також враховуючи відсутність посилань відповідачів на суперечливість висновків судової експертизи іншим матеріалам справа, підстав для задоволення заявленого в апеляційному суді представником відповідача клопотання про призначення повторної експертизи, колегія суддів не вбачала.

В апеляційній скарзі, відповідачі посилаються на невідповідність висновків експерта в частині визначення загальної площі певних приміщень, а саме коридор 3-1 площею 7,3 кв. м., замість нього наявні 2 інші приміщення: веранда «3-1» площею 6,1 кв. м та кладова «3-2» площею 2,1 кв.м.. Разом з тим, у висновку експерта вказані саме приміщення веранди площею 6,1 кв.м та кладової площею 2,1 кв.м., а коридор в кв. № 3 площею 7,3 кв. м. зазначений судом. Проте, оскільки суд першої інстанції як в мотивувальній, так і резолютивній частині посилається на висновок судової будівельно-технічної експертизи, то вказане є нічим іншим ніж опискою, яка підлягає виправленню в порядку встановленому ст. 219 ЦПК України, а не підставою для скасування рішення.

Щодо посилань на неврахування експертом гаражу під літерою «Л», то з технічного паспорту вбачається, що це є самовільне будівництво, а тому обґрунтовано не враховано експертом та судом першої інстанції.

Виходячи з положень ст. 183 ЦК України та роз'яснень, викладених у п.п. 6, 7 зазначеної Постанови, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Враховуючи, що висновком судової експертизи встановлена наявність технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири, що вказаний висновок не спростований в ході розгляду справи належними та допустимими доказами, як того вимагають положення ст. 10,60 ЦПК України, його висновки не викликають сумнівів, та не суперечать іншим матеріалам справи, судом дана належна йому оцінка, як доказу, а тому покладення його в основу рішення суду відповідає вимогам процесуального закону, зокрема, положенням ст.ст. 212,215 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у резолютивній частині рішення визначення частки в будинку, яка виділяється кожному із співвласників, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом визначені частки: позивачу - 57/100, відповідачам - 43/100, відхилення від ідеальної частки становить 7/100 .

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч вказаній нормі та положенням ст. 60 ч. 1 ЦПК України відповідачами не було надано належних і допустимих доказів на спростування заявлених первісних позовних вимог. Разом з тим апеляційна скарга переважно мотивована неповним з'ясуванням судом обставини справи в зв'язку з відсутністю доказів, що виходячи з положень ЦПК України є обов'язком сторін у справі, зокрема відповідача, а повноваження суду стосуються оцінки наданих сторонами доказів.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо призначення розміру компенсації, зобов'язання вчинити дії по відновленню майна, усунення перешкод в користуванні майном, лише в вимогах відповідачі простять про скасування рішення в цих частинах. Проте, при вирішення вказаних вимог не вбачається неправильного застосування норм матеріального права.

Оскільки застосований судом варіант поділу домоволодіння є єдиним, найбільше відповідає інтересам співвласників, так як відповідає фактичному користуванню ними домоволодінням, однак має місце відхилення від ідеальної частки на користь позивача, то стягнення з позивача на користь відповідачів суми компенсації, яка попередньо була внесена на депозитний рахунок суду, здійснено з урахуванням та додержанням прав і законних інтересів відповідачів.

Факт самовільного встановлення відповідачами дверного прорізу в капітальну стіну між приміщеннями, одне з яких виділено позивачу, також не спростований в ході розгляду справи, а наявність численних звернень позивача до різних держаних установ свідчить, що ці дії вчинені саме відповідачами у власних інтересах, а тому обґрунтовано оцінені судом першої інстанції як вчинення перешкод позивачу в користуванні майном, усунення яких можливе лише зобов'язанням вчинити дії шляхом демонтажу дверної коробки й дверей із закладенням дверного отвору з приведенням стіни в первісний стан - суцільної стіни.

Отже, суд повно і об'єктивно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надав належну правову оцінку. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.05.2014- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: