Справа № 315/1168/14-ц
Номер провадження № 2/315/420/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2014 року

м. Гуляйполе

Суддя Гуляйпільського районного суду
Запорізької області Каракай Н.Д.,
розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до
Рівнопільської сільської ради
Гуляйпільського району Запорізької
області, ОСОБА_2, треті особи:
Пологівська державна нотаріальна
контора Запорізької області, Державна
реєстраційна служба Гуляйпільського
районного управління юстиції
Запорізької області про визнання права
власності на спадкове майно,

В С Т А Н О
В И В:

28 серпня 2014 року до суду надійшла
позовна заява ОСОБА_1 до Рівнопільської
сільської ради Гуляйпільського району
Запорізької області, ОСОБА_2, треті
особи: Пологівська державна
нотаріальна контора Запорізької
області, Державна реєстраційна служба
Гуляйпільського районного управління
юстиції Запорізької області про
визнання права власності на спадкове
майно.

Ухвалою Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 02.09.2014
року вказана позовна заява була
залишена без руху.

10.09.2014 року до суду від позивача
надійшла заява про виправлення
недоліків та копії позовної заяви з
виправленнями та уточненнями ( а. с. 15).

Позивачем вказані в ухвалі суду
недоліки в передбачений строк усунуті
не в повній мірі. Так, до суду було
надано оригінал квитанції щодо сплати
судового збору в розмірі 115, 30 грн. від
08.09.2014 року.

Інших же вимог ухвали суду від 02.09.2014
року позивач не виконав з огляду на
наступне.

Як зазначено в позові, позивач
звернувся 13.08.2014 року до Гуляйпільської
державної нотаріальної контори з
заявою про видачу свідоцтва про право
на спадщину за законом. В матеріалах
доданих до позову є наявною заява про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за законом, яка складена позивачем у
приватного нотаріуса Гуляйпільського
районного нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_3,
зареєстрована в реєстрі за № 1756. В
своїй заяві про усунення недоліків
позивач зазначив, що приватний
нотаріус ОСОБА_3 лише засвідчила його
підпис на вказаній заяві і ніяких дій
не вчиняла, так як вона наділена
повноваженнями оформляти спадщину
лише у випадку смерті спадкодавця
після 01.07.2009 року. При цьому, позивачем
не надано доказів, що складена ним
заява була надана у подальшому до
Гуляйпільської державної нотаріальної
контори Запорізької області, а також,
того чи зареєстрована вона у
встановленому порядку і як саме
вирішено питання у цьому нотаріальному
органі, так як лише у випадку
неможливості оформлення права
власності на спадщину в нотаріальному
порядку, спадкоємець має право на
судовий захист свого невизнаного,
оспорюваного чи порушеного права.

Вказані недоліки є суттєвими та
перешкоджають відкриттю провадження
по справі, оскільки суд позбавлений
можливості перевірити наявність спору
про право, про що і йшла мова в ухвалі
суду від 02.09.2014 року.

Вчинення нотаріальних дій в Україні
покладається на нотаріусів, які
працюють у державних нотаріальних
конторах, державних нотаріальних
архівах, або займаються приватною
нотаріальною діяльністю.

Нотаріальна діяльність здійснюється
нотаріусом у межах свого нотаріального
округу та за місцем знаходження
приміщення державної нотаріальної
контори, в якій працює державний
нотаріус, або приміщення, яке є робочим
місцем приватного нотаріуса.

Нотаріальні дії вчиняються в
приміщенні державної нотаріальної
контори, у державному нотаріальному
архіві, приміщенні, яке є робочим
місцем приватного нотаріуса. В окремих
випадках, коли фізична особа не може
з'явитися в зазначене приміщення, а
також коли того вимагають особливості
посвідчуваного правочину, такі
нотаріальні дії можуть бути вчинені
поза вказаними приміщеннями, але в
межах нотаріального округу.

Нотаріус не має права здійснювати
нотаріальну діяльність за межами свого
нотаріального округу, за винятком
заміщення інших нотаріусів у випадках,
передбачених Законом України "Про
нотаріат".

Згідно ст. 49 Закону України «Про
нотаріат» нотаріус або посадова особа,
яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у
вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1)
вчинення такої дії суперечить
законодавству України; 2) не подано
відомості (інформацію) та документи,
необхідні для вчинення нотаріальної
дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим
нотаріусом або посадовою особою, яка
вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у
тому, що фізична особа, яка звернулася
за вчиненням нотаріальної дії,
усвідомлює значення, зміст, правові
наслідки цієї дії або ця особа діє під
впливом насильства; 5) з проханням про
вчинення нотаріальної дії звернулась
особа, яка в установленому порядку
визнана недієздатною, або
уповноважений представник не має
необхідних повноважень; 6) правочин, що
укладається від імені юридичної особи,
суперечить цілям, зазначеним у їх
статуті чи положенні, або виходить за
межі їх діяльності; 7) особа, яка
звернулася з проханням про вчинення
нотаріальної дії, не внесла плату за її
вчинення; 8) особа, яка звернулася з
проханням про вчинення нотаріальної
дії, не внесла встановлені
законодавством платежі, пов'язані з її
вчиненням; 9) в інших випадках,
передбачених цим Законом. Нотаріусу
або посадовій особі, яка вчиняє
нотаріальні дії, забороняється
безпідставно відмовляти у вчиненні
нотаріальної дії. На вимогу особи, якій
відмовлено у вчиненні нотаріальної
дії, нотаріус або посадова особа, яка
вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані
викласти причини відмови в письмовій
формі і роз'яснити порядок її
оскарження. Про відмову у вчиненні
нотаріальної дії нотаріус протягом
трьох робочих днів виносить відповідну
постанову.

Главою 13 Порядку вчинення нотаріальних
дій нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
№ 296/5 від 22.02.2012 року, передбачені
обставини, при наявності яких нотаріус
відмовляє у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно із п. 3 Глави 13 цього Порядку
нотаріус на вимогу особи, якій
відмовлено у вчиненні нотаріальної
дії, зобов'язаний викласти причини
відмови в письмовій формі і роз'яснити
порядок її оскарження. У цих випадках
нотаріус протягом трьох робочих днів
виносить постанову про відмову у
вчиненні нотаріальної дії.

В поданому позові позивач не наводить
посилань на наявність постанови (чи
будь-якого іншого письмового
документу) органу нотаріату про
відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Глава 10 Розділу ІІ Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року
передбачає видачу свідоцтв про право
на спадщину. В пп. 4.11 п. 4 цієї глави
зазначено, що для спадкоємця, який
постійно проживав разом зі
спадкодавцем на момент відкриття
спадщини, заява про видачу свідоцтва
про право на спадщину є первинним
документом, на підставі якого
заводиться спадкова справа. При цьому
нотаріус має виконати всі дії, які
передбачені цим Порядком.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008
року «Про судову практику у справах про
спадкування» свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Свою позицію з цього приводу висловив в
Інформаційному листі від 16 травня 2013
року №24-753/0/4-13 Вищий спеціалізований
Суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, зокрема, увагу
суддів звернуто на те, що слід звертати
увагу на наявність у матеріалах справи
обґрунтованої постанови про відмову
нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії,
зокрема, відмови у видачі свідоцтва про
право на спадщину. В цьому ж листі
вказано, що прийняття спадщини
спадкоємцем, який звертається з
вимогою про визнання права власності
на спадкове майно, має встановлюватись
належними доказами: копіями документів
зі спадкової справи, якщо така
заводилась нотаріусом, довідками з
житлово-експлуатаційних організацій,
сільських, селищних рад за місцем
проживання спадкодавця.

За змістом статті 524 ЦК Української РСР,
який був чинним на час смерті ОСОБА_4,
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід
майна померлого (спадкодавця) до інших
осіб (спадкоємців) у порядку,
передбаченому статтями 529 – 535 ЦК
Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину,
виникають як майнові права, так і
обов’язки. До майнових прав належить,
зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української
РСР право власності – це врегульовані
законом суспільні відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження майном.

Право власності спадкоємця на спадкове
майно підлягає захисту в судовому
порядку шляхом його визнання у разі,
якщо таке право оспорюється або не
визнається іншою особою, а також у разі
втрати ним документа, який засвідчує
його право власності (ст. 392 ЦК України).

При вирішенні спору про визнання права
власності на спадкове майно потрібно
розмежовувати час і підстави
виникнення права власності у
спадкодавця, які кваліфікуються
відповідно до законодавства України
чинного на час виникнення права
власності та підстави спадкування
зазначеного майна, що визначаються на
час відкриття спадщини та згідно із п. 5
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України.

Належність правовстановлюючих
документів встановлюється судом
відповідно до законодавства, яке було
чинним на час набуття права власності
на житловий будинок, споруду, зокрема,
відповідно до Переліку
правовстановлюючих документів, на
підставі яких провадиться реєстрація
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затвердженого Міністерством
комунального господарства УРСР 31 січня
1966 року та погодженого з Верховним
Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив
чинність згідно з наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13 грудня 1995 року, та інших
нормативно-правових актів.

Якщо право власності на житловий
будинок, споруду підтверджується
належними правовстановлюючими
документами на час виникнення права
власності на будівлі, споруди, органи
місцевого самоврядування зобов'язані
видати довідку про належність
житлового будинку на праві приватної
власності спадкодавцеві, а нотаріус
зобов'язаний прийняти таку довідку
разом із іншими правовстановлюючими
документами для видачі свідоцтва про
право на спадщину (п. 216 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України).

При дотриманні названих умов, у разі
відмови нотаріуса в оформленні права
на спадщину, особа може звернутися до
суду шляхом оскарження дій нотаріуса
за правилами позовного провадження.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, в тому числі житловий
будинок, інші споруди, земельну ділянку
є набуття спадкодавцем зазначеного
права у встановленому законодавством
України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув
права власності на житловий будинок,
земельну ділянку, то спадкоємець також
не набуває права власності у порядку
спадкування. До спадкоємця переходять
лише визначені майнові права, які
належали спадкодавцеві на час
відкриття спадщини. Для набуття права
власності у встановленому
законодавством порядку спадкоємець
повинен здійснити дії, які необхідні
для набуття права власності на
визначене нерухоме майно, зокрема на
житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про
нотаріат" свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
всіх спадкоємців, які прийняли
спадщину в порядку, встановленому
цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, виникає
цивільно-правовий спір, що підлягає
розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку, в тому
числі й у випадку визначення судом за
позовом спадкоємця додаткового строку
для прийняття спадщини.

Без звернення спадкоємців до
нотаріальної контори за одержанням
свідоцтва про право на спадщину
збільшується ймовірність порушення
прав інших осіб, спадкоємців за
заповітом, спадкоємців, які прийняли
спадщину.

Прийняття спадщини спадкоємцем, який
звертається з вимогою про визнання
права власності на спадкове майно, має
встановлюватись належними доказами:
копіями документів із спадкової
справи, якщо така справа заводилася
нотаріусом, довідками з
житлово-експлуатаційних організацій,
сільських, селищних рад за місцем
проживання спадкодавця.

Окрім загального кола обставин, які
встановлюються судом при вирішенні
всіх спорів про право на спадкування,
при вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове нерухоме
майно судам необхідно з'ясовувати:

1) правовий режим земельної ділянки, на
якій розташоване спірне нерухоме майно
(будинок, споруда);

2) чи отримано спадкодавцем дозволи на
спорудження будинку, чи затверджено
проект на спорудження будинку;

3) коли спадкодавцем було завершено
спорудження будинку;

4) чи дотримано при будівництві проекту
на спорудження будинку, вимог
державних протипожежних, санітарних
норм;

5) чи посвідчено право власності на
нерухоме майно в установленому законом
порядку на час виникнення права
власності.

Встановлення судом часу завершення
спорудження будинку визначає
законодавство, відповідно до якого
встановлюється правовий режим
нерухомого майна та документи, якими
посвідчується право власності на це
майно.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України
від 1 липня 2004 року "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема, такими як Інструкція про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року і яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56,Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 7
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК та Законом
України від 1 липня 2004 року "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, створене та оформлене в
передбаченому законом порядку до
набрання чинності Законом України від 1
липня 2004 року "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень", спадкоємці, які прийняли
спадщину, мають право на оформлення
спадкових прав шляхом звернення до
нотаріальної контори за видачею
свідоцтва про право на спадщину.

При вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове майно суди
керуються законодавством, яке
регулювало виникнення права власності
у самих спадкодавців на момент
закінчення будівництва будинків,
зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року,
Законом України "Про власність",
Законом України від 7 грудня 1990 року №
533-XII "Про місцеві Ради народних
депутатів та місцеве і регіональне
самоврядування", Законом України від 25
грудня 1974 року "Про державний нотаріат",
постановою Ради Міністрів Української
РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про
порядок обліку житлового фонду в
Українській РСР", Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів,
затвердженими Центральним
статистичним управлінням СРСР 13 квітня
1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів,
затвердженими Центральним
статистичним управлінням СРСР 12 травня
1985 року № 5-24-26,Інструкцією про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР від 31 січня 1966 року,
Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР, затвердженою наказом Міністра
юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975
року № 45/5, Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад депутатів трудящих,
затвердженою наказом Міністра юстиції
УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими
нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР підтвердженням приналежності
будинку, який знаходиться в сільському
населеному пункті, можуть бути
відповідні довідки виконавчого
комітету сільської Ради депутатів
трудящих, які видавалися в тому числі і
на підставі записів у погосподарських
книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
виконавчими комітетами міських,
селищних, сільських Рад депутатів
трудящих було затверджено зразки
довідок про право власності
колгоспного (селянського) двору на
жилий будинок та про право власності
робітника чи службовця на жилий
будинок.

За змістом зазначених нормативних
актів виникнення права власності на
житлові будинки, споруди не залежало
від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад
відносилось також питання узаконення
цих будівель та внесення записів про
право власності на будинки за
громадянами у погосподарські книги
місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою
формою статистичного обліку, що
здійснюється в Україні (УРСР) із 1979
року. В погосподарських книгах при
визначенні року побудування
зазначається рік введення в
експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів
УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988
роках сільськими, селищними, районними
Радами народних депутатів
ухвалювалось рішення щодо оформлення
права власності та реєстрації будинків
у бюро технічної інвентаризації за
даними погосподарських книг сільських,
селищних Рад із додатками списків
громадян, яким ці будинки належали.
Проте, незважаючи на внесення записів у
погосподарські книги, більшість
громадян своє право власності в БТІ не
зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу України від 13
грудня 1995 року № 56, передбачала
обов'язкову реєстрацію
(інвентаризацію) будинків і
домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4
Інструкції), в тому числі й на підставі
записів у погосподарських книгах (п. 20
Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах
визнавались в якості актів органів
влади (публічних актів), що
підтверджують право приватної
власності.

При вирішенні питання щодо визнання
права власності на житлові будинки,
споруди у порядку спадкування, записи у
погосподарських книгах оцінюються у
сукупності з іншими доказами,
наприклад, ухваленими органами
місцевого самоврядування рішеннями
про оформлення права власності
громадян на будинки, технічним
паспортом на будівлі, документами про
відведення в установленому порядку
земельних ділянок під забудову тощо.

Суду необхідно перевірити фактичні та
правові підстави виникнення права
власності на жилі будинки, які
збудовані до 2004 року та на які відсутні
правовстановлюючі документи. Такими
підставами є створення майна,
придбання за договорам
купівлі-продажу, дарування, набуття у
порядку спадкування тощо.

Не виявляється можливим постановити
рішення суду без наявності, зокрема,
таких документів: виписок із
погосподарських книг про те, що будинок
належав спадкодавцеві; технічного
паспорту на будинок; висновку
спеціалістів щодо технічного стану
будинку, дотримання санітарних,
протипожежних вимог; рішення ради та
договору про надання земельної ділянки
у безстрокове користування для
будівництва будинку; відмови виконкому
місцевої ради в оформленні права
власності; постанови нотаріуса про
відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Найпоширенішою причиною звернення
особи до суду в справах про визнання
права власності на нерухоме майно в
порядку спадкування є неможливість
спадкоємцями, які прийняли спадщину,
оформити своє право на спадщину в
нотаріальній конторі з причин
відсутності правовстановлюючих
документів на спадкове майно на ім'я
спадкодавця та/або відсутності
державної реєстрації нерухомого майна
спадкодавцем. Такі випадки характерні
для сільської місцевості, де право
власності на житловий будинок за
спадкодавцем підтверджується лише
записом в погосподарській книзі
сільської ради та тривалим фактом
володіння цим майном особою, яка
померла.

Перші власники не оформляли документи
на належне їм нерухоме майно та не
реєстрували його в органах БТІ, а тому
спадкоємець не може отримати у
нотаріуса свідоцтво про право на
спадщину і його право має бути визнано
в судовому порядку. При цьому слід
враховувати, що всі
господарсько-побутові будівлі та
споруди у домоволодіннях, які належать
громадянам і були побудовані до Указу
Президії Верховної Ради Української
РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з
самовільним будівництвом
господарсько-побутових будівель", і під
час технічної інвентаризації не були
відображені в матеріалах
інвентаризації як самовільні, не
відносяться до категорії самовільних
(самочинних).

Обґрунтованим позов спадкоємців про
визнання за ними права власності на
житловий будинок буде вважатися тоді,
коли до нього будуть долучені
документи щодо права користування або
права власності на земельну ділянку, на
якій розташовано житловий будинок,
висновку БТІ або сертифікату
відповідності, виписки з
погосподарської книги сільської ради
щодо належності будинку, а також
наявних рішень про видачу спадкодавцю
свідоцтва про право власності на
будинок, яке він не отримав.

У сільській місцевості є будинки,
продані колгоспами членам колгоспів,
проте нотаріально такі договори
купівлі-продажу не посвідчувалися.
Судами визнається право власності за
спадкоємцями за наявності рішення
зборів колгоспу про продаж будинку,
документів про сплату визначеної в
рішенні вартості будинку та довідок
сільської ради про термін проживання
спадкодавця в будинку. До участі у
справі залучається правонаступник
колгоспу, а в разі його відсутності -
орган місцевого самоврядування. Також,
при вирішенні спорів про визнання
права власності за спадкоємцем можуть
бути належними доказами документи,
зокрема, такі як - документ про право
спадкодавця на нерухоме майно (договір
міни, купівлі-продажу, свідоцтво про
право на спадщину, свідоцтво про право
на житловий будинок, видане сільською
радою), і які не були зареєстровані в
БТІ.

Так, в Інформаційному листі від 16
травня 2013 року №24-753/0/4-13 Вищий
спеціалізований Суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
зазначив, що судам при вирішенні справ
цієї категорії необхідно згідно із
нормами, що регулюють підстави
виникнення права власності на нерухоме
майно, та нормами щодо складу спадщини
перевіряти, чи належав та на якій
правовій підставі об'єкт нерухомості
спадкодавцеві.

При цьому, позивач так і не надав суду
відомості щодо правових підстав
набуття гр. ОСОБА_4В права особистої
власності на житловий будинок та за
яких обставин померла була прописана
(заселена) в спірному будинку. Не
вбачається це і з наданих довідок
Рівнопільської сільської ради, так як
номер будинку та вулиця в
погосподарських книгах не вказані. Не
зазначені в цих довідках і правові
підстави внесення відповідних
відомостей про гр. ОСОБА_4 в
погосподарські книги.

Як вбачається гр. ОСОБА_4, померла 10.04.1996
року, мала трудові відносини з
колгоспом ім. Енгельса. Будинок на
момент її прибуття вже був побудований
(1967 рік), відомостей про те, до якого
житлового фонду належав він немає, кому
надавалась земля для його забудови теж
не вказано. Те, що земельна ділянка
розміром 0,49 га гр. ОСОБА_4 в
установленому порядку в приватну
власність не надавалась визнається
самим позивачем, а саме зазначено в
заяві про виправлення недоліків.

Не усунуті позивачем і розбіжності в
написанні прізвищ його матері та його
самого в наданих Рівнопільською
сільською радою довідках. Додатково
суд звернув увагу на те, що позивач і
сам підписав позов як «ОСОБА_5В.».

Також, позивачем додатково зазначений
ще один відповідач за його позовом, а
саме – ОСОБА_2, який, також, є
спадкоємцем, який мешкає в спірному
будинку, але не зазначено з якого часу.
При цьому, позивачем не зазначена
позиція його брата відносно спадщини і
чи виник між спадкоємцями спір щодо
спадкового майна.

Відповідно до ст. 121 ЦПК України суддя,
встановивши, що позовну заяву подано
без додержання вимог, викладених у
статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не
сплачено судовий збір, постановлює
ухвалу, в якій зазначаються підстави
залишення заяви без руху, про що
повідомляє позивача і надає йому строк
для усунення недоліків, який не може
перевищувати п’яти днів з дня
отримання позивачем ухвали. Якщо
позивач відповідно до ухвали суду у
встановлений строк виконає вимоги,
визначені статтями 119 і 120 цього
Кодексу, сплатить суму судового збору
позовна заява вважається поданою в
день первісного її подання суду. Інакше
заява вважається неподаною і
повертається позивачеві.

Керуючись ст.ст. 119, 121, 210 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Рівнопільської
сільської ради Гуляйпільського району
Запорізької області, ОСОБА_2, треті
особи: Пологівська державна
нотаріальна контора Запорізької
області, Державна реєстраційна служба
Гуляйпільського районного управління
юстиції Запорізької області про
визнання права власності на спадкове
майно вважати неподаною та повернути
позивачу.

Повернення позовної заяви не
перешкоджає повторному зверненню із
заявою до суду, якщо перестануть
існувати обставини, що стали підставою
для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена до
апеляційного суду Запорізької області
через Гуляйпільський районний суд
Запорізької області протягом 5 днів з
дня отримання її копії.

Суддя:

ОСОБА_6