АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8378/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду міста Києва в
складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_4 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 26 лютого 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_5 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення
коштів у зв'язку з невиконанням
договору,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до
суду з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, в якому
просила стягнути останньої кошти
сплачені за договором в сумі 16000 грн. та
пеню за умовами договору в розмірі 2540
грн. 30 коп.

В обґрунтування заявлених вимог
вказувала, що між сторонами 21.04.2013 був
укладений Договір № 5 про виготовлення
кухонних меблів, за умовами якого
вартість робіт склала 13300 грн. За
умовами Договору позивач повинна була
внести 60% від вартості продукції в
якості передплати, а роботи повинні
були бути виконані в термін 21 день з
моменту надходження коштів на рахунок
виконавця. 21.04.2013 позивачем було
сплачено 8000 грн. на виконання умов
договору. В подальшому, 10.05.2013 за згодою
сторін позивачем також була проведена
оплата робіт в розмірі 70% за гардероб в
сумі 8000 грн. Однак, в строк передбачений
договором відповідач не виконав своїх
зобов'язань щодо виготовлення та
поставки меблів і термін прострочення
на момент звернення до суду становить
191 день. 23.11.2013 позивачем була надіслана
заява на адресу відповідача про
відмову від Договору та повернення
сплачених коштів, яка залишилась без
відповіді.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 26.02.2014 позов
задоволено - стягнуто з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_5 кошти, сплачені за договором в
розмірі 16000 грн., пеню в розмірі 2540 грн. 30
коп. та судовий збір в розмірі 229 грн. 40
коп.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про відмову в задоволенні позову.
Вказує, що суд не повно встановив
фактичні обставини справи, не дав
належну правову оцінку запереченням
відповідача та не застосував норми
закону, які підлягали застосуванню до
даних правовідносин.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав апеляційну
скаргу з викладених в ній підстав та
просив її задовольнити.

Представники позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував за її безпідставністю та
необґрунтованістю і просив рішення
суду залишити без змін, оскільки воно
ухвалене у відповідності з вимогами
закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Так, задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
порушив взяті на себе зобов'язання за
умовами договору, а тому повинен
повернути одержані від позивача кошти
та сплатити пеню передбачену
договором.

Вказаний висновок суду є законним і
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що 21.04.2013 між ФОП ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 був укладений Договір № 5,
відповідно до умов якого Виконавець
(ФОП ОСОБА_4.) зобов'язалась виготовити
зі своїх матеріалів та передати за
вказаною адресою Замовнику товари -
меблі кухонні відповідно до переліку,
зазначеному в Договорі, а Замовник
зобов'язався їх прийняти та сплатити
вартість.

Згідно з п.3.1.1 Договору вартість
товарів становила 13300 гривень, однак
могла збільшуватись у разі потреби
Замовника у товарах, що передбачено п.3.3
договору.

Сторони домовились, що Виконавець
повинен виготовити товари у термін 21
робочий день з моменту надходження
коштів на рахунок виконавця.

Судом обґрунтовано встановлено, що
позивач 21.04.2013 внесла на рахунок
відповідача попередню оплату на
виконання умов Договору № 5, сплативши 8
000 грн. що підтверджується відповідним
товарним чеком.

В подальшому, 10.05.2013 позивач сплатила на
рахунок відповідача ще 8 000 грн., в
якості авансу в розмірі 70% за
виготовлення гардеробу.

Згідно із п. 5.1. договору сторони дійшли
згоди про те, що приймання товарів по
кількості, якості та комплектності
здійснюється на об'єкті Замовника.

Звертаючись до суду з даним позовом
позивач вказував на те, що відповідач
порушив умови договору та не виготовив
і не поставив замовлені меблі.

Представник відповідача зазначав про
те, що відповідач виготовив меблі і
доставив на адресу замовника проте
останній відмовився від їх одержання,
шляхом не забезпечення доступу до
квартири.

Згідно із ст. 10, 60 ЦПК України сторони
мають рівні права щодо подання доказів,
їх дослідження та доведення перед
судом їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Докази повинні
відповідати критеріям належності і
допустимості, що закріплено у ст.ст. 58, 59
ЦПК України.

Представником відповідача на
підтвердження своїх заперечень не було
надано належних і допустимих доказів
як факту виготовлення меблів, так і
факту відмови позивача від їх
отримання (ненадання доступу до
квартири).

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 530 ЦК України закріплено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, передбачені ст. 611 ЦК
України, зокрема: припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору; зміна умов
зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Є обґрунтованим висновок суду, що
укладений між сторонами Договір є
одним із видів договорів підряду, а
тому, в силу вимог ст. 849 ЦК України,
відповідно до якої, якщо підрядник
своєчасно не розпочав роботу або
виконує її настільки повільно, що
закінчення її у строк стає явно
неможливим, замовник має право
відмовитися від договору підряду та
вимагати відшкодування збитків,
позивач мав право відмовитись від
договору.

23.11.2013 у зв'язку з невиконанням умов
договору позивач звернулась до
відповідача з заявою про відмову від
договору та повернення коштів, яка була
отримана відповідачем 26.11.2013, проте
сплачені позивачем кошти повернуті
відповідачем не були.

Разом з цим, п. 7.1 Договору сторони
передбачили, що у випадку прострочення
виготовлення товарів виконавець
сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від
вартості непоставлених товарів за
кожен день прострочки.

З розрахунку, наданого позивачем та
перевіреного судом, який не оскаржував
ся відповідачем, термін прострочення
виконання зобов'язань становить 191
день, а відтак пеня дорівнює 2 540 грн. 30
коп. (13300 грн. х 0,1% х 191).

Також, слід зазначити, що суд першої
інстанції правомірно вказав на те, що
твердження відповідача про
направлення на адресу електронової
пошти позивача претензії, не є належним
доказом своєчасного виготовлення
меблів у відповідності до умов
договору, натомість саме таке
повідомлення свідчить про порушення
зобов'язань відповідачем, оскільки
направлялось позивачу, як стверджує
відповідач, 28.10.2013, тобто майже через
пів року від дати виготовлення та
поставки меблів, визначеної умовами
договору.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія
суддів не може погодитись з доводами
апеляційної скарги про не повне
встановлення фактичних обставин
справи та не надання судом першої
інстанції належної правової оцінки
запереченням відповідача, оскільки
такі доводи не ґрунтуються на
матеріалах справи та вимогах
процесуального закону.

Крім цього, з огляду на фактичні
обставини справи, є безпідставними
твердження апелянта про не
застосування судом норми закону, яка
підлягала застосуванню до даних
правовідносин. Так, апелянт вказує, що
суд залишив поза увагою вимоги
Постанови КМУ від 19.03.1994 № 172, якою
закріплено, що згідно переліку товарів
належної якості, що не підлягають
обміну (поверненню), пиломатеріали,
погонажні (плінтус, наличник), плитні
матеріали (деревоволокнисті та
деревостружкові плити, фанера) і скло,
нарізані або розкроєні під розмір,
визначений покупцем (замовником).

Проте, дана вимога вказаної постанови
не може бути застосована до виниклих
між сторонами правовідносин, оскільки
в даному випадку відсутні жодні докази
виготовлення меблів належної якості та
передачі їх за актом приймання
замовнику, як передбачено договором.

Таким чином, з огляду на все вище
означене, колегія суддів приходить до
висновку, що суд першої інстанції повно
та всебічно розглянув справу, надав
всім доводам сторін належну правову
оцінку, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та постановив законне,
правильне по суті і справедливе
рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують та на законність
рішення не впливають. При апеляційному
розгляді справи порушень норм
матеріального і процесуального права,
які є підставою для скасування рішення,
в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги та залишення рішення суду без
змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 26 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді