Ухвала

іменем україни

27 серпня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної
О.О.,

суддів: Касьяна О.П.,
Мартинюка В.І.,

Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Сучевенської сільської ради
Глибочицького району Чернівецької
області, третя особа - приватний
нотаріус Глибочицького районного
нотаріального округу Чернівецької
області про визнання права власності
на житловий будинок у порядку
спадкування за заповітом, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Чернівецької
області від 05 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Сучевенської
сільської ради Глибочицького району
Чернівецької області, в обґрунтування
якого зазначила, що її мати ОСОБА_4
проживала однією сім'єю з її батьком
ОСОБА_5 у житловому будинку по
АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4
померла. У встановлений законом строк
ОСОБА_5 звернувся до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини за законом після смерті
дружини. За вказаною заявою приватним
нотаріусом заведено спадкову справу
щодо спадкування майна
ОСОБА_4 Інші особи, які відповідно до
законодавства мають право на
спадкування після померлої ОСОБА_4 до
органів нотаріату ні після її смерті,
ні на момент звернення до суду з даним
позовом не звертались. Належним чином
оформити спадщину ОСОБА_5 не встиг,
оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. За
життя ОСОБА_5 склав заповіт, яким
заповів своє майно позивачу. Позивач
вважає, що до складу спадкового майна
входить житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
розташований по АДРЕСА_1. На даний час
оформити право власності на нерухоме
майно позивач не має можливості через
відсутність правовстановлюючих
документів про право власності її
батьків на зазначене майно.
Посилаючись на викладене, просила
визнати за нею право власності на
нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1.

Рішенням Глибочицького районного суду
Чернівецької області від 25
листопада 2013 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на
нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1,
яке складається із: житлового будинку -
літ. А, загальною площею 27,6 кв. м,
житловою площею 13,9 кв. м, гаражу - літ. Б,
сараїв: літ. літ. В, Д, Е, Ж, убиральні
літ. - Г, навісу - літ. Є, колодязя - № 1,
огорожі - № 2-5 та вимощення - № І,
загальною вартістю 91 932 грн.

Рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 05 червня
2014 року рішення Глибочицького
районного суду Чернівецької області
від 25 листопада 2013 року
скасовано. Ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, і просить залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з огляду на таке.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 проживала
з ОСОБА_5 у житловому будинку з
господарськими спорудами по АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, після
смерті якої ОСОБА_5 звернувся до
державного нотаріуса у Глибоцькому
районі Чернівецької області із заявою
про прийняття спадщини за законом,
проте не оформивши спадщину,
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

За життя ОСОБА_5 склав заповіт, яким все
своє майно заповів ОСОБА_3

Також встановлено, що ОСОБА_4 14 грудня
2009 року склала заповіт, яким заповіла
все своє майно ОСОБА_6, яка на момент
смерті спадкодавця проживала в
спадковому будинку.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, заповів
все своє майно ОСОБА_3 При цьому судове
рішення не містить будь-яких
обґрунтувань наявності підстав для
задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в позові, апеляційний суд
виходив з того, що суд першої інстанції
не визначився із колом спадкоємців та
не взяв до уваги, що Сучевенська
сільська рада є неналежним
відповідачем, а спадкоємці, прав та
інтересів яких стосуються позовні
вимоги, участі в справі не беруть.

Погодитися з такими висновками судів
не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних і юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених позовних
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, як беруть участь у справі.

Статтею 119 ЦПК України встановлено, що
викладаючи зміст позовної заяви, саме
позивач визначає коло відповідачів, до
яких він заявляє позовні вимоги.

Проте суд має право й зобов'язаний
визначити суб'єктивний склад спору
залежно від характеру правовідносин і
норм матеріального права, які
підлягають застосуванню, що
передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та
іншими нормами процесуального права,
які передбачають заміну неналежного
відповідача чи залучення
співвідповідачів (ст. 33 ЦПК України).

У порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
України суд першої інстанції на
зазначені положення закону уваги не
звернув, не вирішив питання про склад
осіб, які беруть участь у справі, не
з'ясував дійсне коло спадкоємців, чи
зверталися вони до нотаріуса, чи
прийняли спадщину, та відповідно не
залучив до участі в справі належного
відповідача.

Апеляційний суд в силу своїх
повноважень, передбачених ст. ст. 303, 307
ЦПК України, вказаних порушень усунути
не міг.

Також не може залишатися в силі рішення
суду першої інстанції з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. п. 11, 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

У мотивувальній частині кожного
рішення має бути наведено також
посилання на закон та інші
нормативно-правові акти матеріального
права (назва, стаття, її частина, абзац,
пункт, підпункт закону), у відповідних
випадках - на норми Конституції
України, на підставі яких визначено
права та обов'язки сторін у спірних
правовідносинах, на ст. ст. 10, 11, 60, 212 та
214 ЦПК України (ст. ст. 224-226 ЦПК
України - при ухваленні заочного
рішення) й інші норми процесуального
права, керуючись якими суд установив
обставини справи, права та обов'язки
сторін.

Рішення суду першої інстанції в повній
мірі не відповідає наведеним вище
вимогам ЦПК України та роз'ясненням
Верховного Суду України, оскільки воно
взагалі не мотивоване та не оформлене
відповідно до зазначених вимог закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення
норм матеріального і процесуального
права, що унеможливили встановлення
фактичних обставин, які мають значення
для правильного вирішення справи,
судові рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Глибочицького районного суду
Чернівецької області від 25
листопада 2013 року та рішення
апеляційного суду Чернівецької
області від 05 червня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О.
Дьоміна

Судді:
О.П. Касьян

В.І. Мартинюк

І.К. Парінова

С.П. Штелик