справа № 482/1298/14-ц
Новоодеський районний
суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді Гажі О.П.
при секретарі судового
засідання Шведовій Я.О.
з участю представника позивача
ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,
представника третьої особи ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, розглянувши у відкритому
судовому засіданні, в залі суду, м. Нова
Одеса, цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_2, треті особи на
стороні відповідача без самостійних
вимог: ОСОБА_3 та приватний нотаріус
Новоодеського нотаріального округу
Миколаївської області ОСОБА_6 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу житлового будинку, -
Позивач 18.05.2013 року звернулася в суд з
вищевказаним позовом до відповідача
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, укладеного між ними 21.12.2009 року
та просила суд встановити, що цей
договір є договором довічного
утримання, за яким ОСОБА_2
зобов'язується доглядати за нею та її
чоловіком - ОСОБА_7 та надавати
можливість проживати у будинку.
В обґрунтування свого позову позивач
посилається на те, що оспорюваний нею
правочин був укладений на вкрай
невигідних для неї умовах, під впливом
тяжких обставин, а саме невиліковної
хвороби, внаслідок якої вона
потребувала стороннього догляду та
допомоги, а тому вона була змушена
переоформити уступку права власності
на будинок шляхом його продажу, хоча
ніяких грошей по договору не
отримувала та залишалася проживати в
будинку, а тому на її думку спірний
договір є недійсним.
Зазначила, що 28.12.2012 року відповідач
ОСОБА_2 без її відома уклав договір
купівлі-продажу вказаного будинку з
третьою особою - ОСОБА_3, внаслідок чого
побавив її права на проживання в цьому
За твердженнями позивача, за
відсутності цих тяжких обставин, вона б
ніколи не позбавила себе та свого
Крім того, позивачка вказувала, що
проживає у цьому будинку зі своїм
чоловіком ОСОБА_7, являються літніми
людьми, мають невиліковні хвороби, обоє
потребують стороннього догляду, в
зв'язку з чим продавали будинок
відповідачу ОСОБА_2 на тих умовах, що
останній зі своєю дружиною будуть
надавати їм матеріальну та іншу
допомогу за проданий їм у власність
будинок, внаслідок чого договір
купівлі-продажу цього будинку від
21.12.2009 року вважала удаваним.
Посилаючись на ці викладені обставини,
на підставі ст.ст.233,235 ЦК України,
позивач просила її позов задовольнити,
а саме: визнати недійсним договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, що був
укладений між нею і відповідачем 21.12.2009
року та просила суд встановити, що цей
договір є договором довічного
утримання, за яким відповідач ОСОБА_2
зобов'язується доглядати її та ОСОБА_7
до смерті та надавати їм можливість
проживати у будинку.
Рішенням Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 26.06.2013 року
позов було задоволено частково.

Визнано недійсним
нотаріально-посвідчений договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, що був
укладений 21.12.2009 року між позивачем
ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 та
встановлено, що цей договір є договором
довічного утримання, укладений між
сторонами, відповідно до якого ОСОБА_2
зобов'язується доглядати за ОСОБА_5 до
смерті та надавати їй можливість
проживати у будинку. Судовим рішенням
було розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 24.10.2013 року
було скасовано це рішення
Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 26.06.2013 року
та ухвалено нове рішення, яким позивачу
у задоволені її позову було відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи по справі нове
рішення про відмову у задоволені
позову, апеляційний суд виходив з того,
що положення ст.ст.233 та 235 ЦК України, на
які як на підставу позову посилався суд
і застосував при вирішенні спірних
правовідносин, є взаємовиключними, так
як законом передбачено різні підстави
для їх застосування та різні
цивільно-правові наслідки їх
застосування і, що суд першої інстанції
повинен був роз'яснити позивачу ці
обставини та уточнити підстави позову,
у відповідності до ч.4 ст.10 ЦПК України.

Ухвалою колегії судів судової палати у
цивільних справах ВССУ з розгляду
цивільних і кримінальних справ від
28.05.2014 року були скасовані рішення
Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 26.06.2013 року
та рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 24.10.2013 року, а
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення нижчестоящих судів,
суд касаційної інстанції зазначив, що
суд першої інстанції, у порушення
ст.ст.213,214 ЦПК України, не звернув уваги
на наявність взаємовиключних правових
підстав у заявленому позову,
передбачених ст.ст.233 та 235 ЦК України,
не визначився з характером спірних
правовідносин, не уточнив у позивача
істинних підстав її позовних вимог.

При новому розгляді справи в суді
першої інстанції, позивач уточнила
свої позовні вимоги і, посилаючись на
ті ж обставини справи, змінивши
підстави позову, зазначила, що
укладений 21.12.2009 року між нею і
відповідачем ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, є
удаваним договором, який було вчинено
з метою приховати договір довічного
утримання, який вони фактично вчинили.

Посилаючись на удаваність правочину
щодо купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, на поважність причин пропуску
строку позовної давності, позивач у
своїх уточнених вимогах просила суд
визнати недійсним
нотаріально-посвідчений договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, який
був укладений 21.12.2009 року між нею і
відповідачем ОСОБА_2 та просила
встановити, що цей договір є договором
довічного утримання, за яким
відповідач ОСОБА_2 зобов'язується
доглядати її та ОСОБА_8 до смерті та
надавати їм можливість проживати в
будинку.

В судовому засіданні представник
позивачки повністю підтримала
уточнений позов та посилаючись на
викладені в позові обставини, просила
суд цей позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні
повністю визнав заявлений до нього
позов та просив суд задовольнити
уточнений позов ОСОБА_5

Представник третьої особи ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 заперечив проти задоволення
позову та посилаючись на його
безпідставність і недоведеність
правових підстав та пропуск позивачем
строку позовної давності, просив суд
повністю відмовити в задоволені
позову.

Залучений до участі в розгляді справи в
якості третьої особи приватний
нотаріус Новоодеського нотаріального
округу ОСОБА_6 в судове засідання не
з'явився, хоча неодноразово належним
чином повідомлявся про дату, час і
місце судового розгляду справи.

На адресу суду від третьої особи -
нотаріуса ОСОБА_6 надійшла письмова
заява з проханням розглянути справу у
його відсутність.

На підставі письмової заяви, у
відповідності до вимог ст.169 ЦПК
України, справа розглянута у
відсутність приватного нотаріуса
ОСОБА_6, враховуючи наявність у справі
достатніх даних про права та
взаємовідносини сторін.

Вислухавши пояснення представника
позивача, відповідача та представника
третьої особи - ОСОБА_4, покази свідків,
дослідивши обставини справи та
перевіривши їх письмовими доказами,
проаналізувавши та оцінивши
досліджені в судовому засіданні
докази, суд приходить до висновку, що
уточнена позовна заява є
безпідставною, недоведеною, в зв'язку з
чим, задоволенню не підлягає. Цей
висновок суду ґрунтується на
наступному:

Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України, якими передбачено принципи
змагальності сторін та обов'язок
доведеності обставин справи, кожна
сторона повинна довести перед судом ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу позову, так і на
заперечення позовних вимог.

Суд зазначає, що позивачу та її
представнику, судом, у відповідності до
ч.4 ст.10 ЦПК України, було роз'яснено їх
права та обов'язки та, з метою
всебічного і повного з'ясування всіх
обставин справи, судами була надана
можливість позивачу визначитись з
правовими підставами заявленого нею
позову, про що свідчать, в тому числі і
факти, що викладені в рішенні колегії
судів судової палати у цивільних
справах ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28.05.2014 року, з
яким позивач ознайомлена.

Разом з тим, позивач, після роз'яснення
всіх її процесуальних прав, так і не
скористалась своїм процесуальним
правом у виборі правильного способу
захисту, на її думку, порушених прав.

Так, в уточненому позові, позивач знову
просила суд визнати недійсним
нотаріально-посвідчений договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, який
був укладений 21.12.2009 року між нею і
відповідачем ОСОБА_2, посилаючись на
його нікчемність, та просила
встановити, що цей договір є договором
довічного утримання, за яким
відповідач ОСОБА_2 зобов'язується
доглядати її та ОСОБА_8 до смерті та
надавати їм можливість проживати в
будинку.

Згідно ст.235 ЦК України, удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховування іншого правочину, який
вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховування
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Виходячи із силогічного аналізу змісту
ст.325 ЦК України, удаваність правочину
може визнаватися, без визнання
недійсним того правочину, який сторони
вчинили, з метою приховати істинний
правочин. Удаваність правочину не
пов'язується з його обов'язковою
недійсністю(ст.215 ЦК України).

В обґрунтування своїх позовних вимог,
представник позивача, як на доказ
удаваності нотаріально-посвідченого
договору купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1, укладеного 21.12.2009 року між нею
і відповідачем ОСОБА_2, посилалася на
покази допитаних в суді її свідків.

Згідно абзацу другого ч.1 ст.218 ЦК
України, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків, у
справах щодо вирішення спірних
правовідносин з приводу правочинів,
які повинні оформлюватися письмово. На
ці обставини також звертає свою увагу
Пленум Верховного Суду України в п.12
своїх керівних роз'яснень, викладених в
постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними».

Тому суд, не може вважати доказами
покази допитаних свідків позивача з
приводу того, що сторони по справі
уклали 21.12.2009 року удаваний правочин
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, з
метою приховати істинний правочин -
договір довічного утримання, за яким
відповідач ОСОБА_2 зобов'язувався
доглядати позивача та її чоловіка -
ОСОБА_8 до смерті та надавати їм
можливість проживати в будинку.

Разом з тим, досліджені в судовому
засіданні фактичні обставини справи
свідчать про зворотне, а саме про те, що
21.12.2009 року між позивачем ОСОБА_5 та
відповідачем ОСОБА_2 було укладено
договір купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1, за яким ОСОБА_5 у відповідності
до свого вільного волевиявлення
продала у власність відповідачу, а
відповідач ОСОБА_2 у неї купив у
власність вищевказаний житловий
будинок, з усіма господарськими
будівлями і спорудами. Цей договір було
посвідчено нотаріально, приватним
нотаріусом Новоодеського
нотаріального округу Миколаївської
області ОСОБА_6 (а.с.9), і як свідчить
текст цього договору, з роз'ясненням
його сторонам як змісту цього договору,
так і всіх його цивільно-правових
наслідків, про що свідчать особисті
підписи сторін договору у цьому
документі.

Відповідач ОСОБА_2 провів державну
реєстрацію свого права власності на
куплений житловий будинок в органах
БТІ, про що свідчить відповідна запис
про це від 26.01.2010 року ( зворотна сторона
а.с.10).

Та обставина, що відповідач ОСОБА_2
після сплину трирічного строку
укладення цього договору, перепродав
цей житловий будинок третій особі
ОСОБА_3, і як зазначено в позові, без
дозволу позивача, що викликало її
невдоволення, і як наслідок, звернення
до суду з позовом, не може бути
достатньою правовою підставою вважати
попередній договір купівлі-продажу
цього житлового будинку удаваним.

Тому, стверджувати про те, що цей
договір є удаваним, з метою приховати
інший - істинний договір, а саме договір
довічного утримання, у суду не має
жодних правових підстав, так як
позивачем не доведено в судовому
засіданні удаваності цього правочину.

Договір довічного утримання
передбачений положеннями ст.ст. 744-758
глави 57 підрозділу 1 розділу ІІ книги
п'ятої ЦК України і за своєю правовою
природою регулюємих правовідносин,
немає нічого спільного з оспорюваним
позивачем договором купівлі-продажу
житлового будинку.

Договір довічного утримання
передбачає наявність чітко визначених
умов його дійсності, як за змістом, так
і за формою, яких суду позивачем не
надано.

Обов'язковою умовою дійсності договору
довічного утримання є також його
нотаріальна форма посвідчення(ст.745 ЦК
України).

Що ж стосується позовних вимог щодо
недійсності оспорюваного договору
купівлі-продажу житлового будинку, то
суд зазначає, що загальні вимоги до
правочинів, додержання яких являється
необхідним для їх чинності,
передбачені ст.ст.203-205 ЦК України.

Дослідженні в судовому засіданні
фактичні обставини справи, дають
підстави суду стверджувати, що ці
загальні вимоги правочинів були
повністю дотриманні сторонами при
укладені цього оспарюваного позивачем
договору від 21.12.2009 року про
купівлю-продаж житлового будинку
АДРЕСА_1, а доводи позивача в
обґрунтування заявлених нею позовних
вимог не спростовують висновків суду
щодо законності цієї угоди.

Суд вважає безпідставними, такими що не
ґрунтуються на вимогах чинного
цивільного законодавства посилання
позивача на недійсність цієї
оспарюванної угоди через її
удаваність.

Ті посилання позивача в її позовних
вимогах на поважний вік, хворобу,
потребу в постійному сторонньому
догляді, як на підставу заявленого
позову, можуть свідчити про інші
цивільно-правові підстави для
звернення до суду, про які позивач в
уточненому позові не заявляла і з якими
в позові до суду не зверталася.

Дослідженні в судовому засіданні
фактичні обставини справи свідчать про
те, що сторони договору купівлі-продажу
будинку від 21.12.2009 року і нотаріус при
його оформлені не вчиняли ніяких
протиправних дій по цій угоді.

В зв'язку з цими обставинами, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги являються безпідставними,
такими, що не підлягають задоволенню,
так як дослідженні в судовому
засіданні фактичні дані, повністю
спростовують доводи позивача щодо
підстав та предмету його позову, не
дивлячись на повне визнання
відповідачем заявленого до нього
позову.

Таку заяву відповідача про визнання
ним позову, суд прийняти не може,
поскільки вона суперечить чинному
законодавству.

Також суд не може взяти до уваги заяву
представника третьої особи ОСОБА_3 щодо
застосування до даних спірних
правовідносин строку позовної
давності, поскільки, відповідно до
вимог ст.266 ч.4 ЦК України, застосування
строку позовної давності можливе
тільки по заяві сторони у спорі, а третя
особа, у розумінні ст.ст.30,35 ЦПК України,
не є стороною у спорі.

Тому, з у урахуванням викладено, в
зв'язку з відсутністю передбачених
чинним законодавством підстав для
задоволення позову, суд відмовляє в
його задоволені повністю.

У відповідності з вимогами ст.88
ЦПК України, у випадку повної відмови
позивачу в задоволені позову, понесені
нею судові витрати їй не компенсуються.

Керуючись ст.ст.10,11, 60, 179, 212-215
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити повністю ОСОБА_5 в задоволені
її позову до ОСОБА_2 про визнання
недійсними договору купівлі-продажу
житлового будинку.

Рішення суду набуває чинності після
закінчення строку його апеляційного
оскарження, якщо таку скаргу не буде
подано.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Миколаївської
області через Новоодеський районний
суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десятиденного
строку з моменту проголошення рішення
суду, а особами, які не були присутніми
при його проголошенні, але приймали
участь у розгляді справи, протягом 10
днів з моменту одержання копії рішення
суду.

Головуючий: