СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Качана В.Я., Вербової І.М.

при секретарі
Кропивної К.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 26 червня 2014р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

про захист прав споживача шляхом
визнання недійсним договору про
надання споживчого кредиту,

встановила:

у березні 2014р. позивач звернувся до
суду з позовом про визнання недійсним
договору про надання споживчого
кредиту, укладеного 15 травня 2008р. між
ним та АКБ СР «Укрсоцбанк».

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що на підставі
вказаного договору банк надав йому
кредитні кошти у сумі 93 100 доларів США
строком до 14 травня 2033р. на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості та платності.

Проте, у порушення вимог ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» та Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, відповідачем не була надана
йому вся необхідна інформація, що
свідчить про введення його
відповідачем в оману і є підставою для
недійсності договору.

Рішенням суду від 26 червня 2014р. у
позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
представник позивача просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення
про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та неналежну
оцінку наданих суду доказів.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, який підтримав апеляційну
скаргу, вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона задоволенню не підлягає
з таких підстав.

Судом встановлено, що 15 травня
2008р. між позивачем та АКБСР
«Укрсоцбанк» укладений договір
кредиту, відповідно до якого
позичальник отримав 93 100 доларів США
строком до 14 травня 2033р. зі сплатою 13,5%
річних.

Позивачем не було заявлено, що
відповідач не виконав взяті на себе
зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що позовні вимоги є
безпідставними та недоведеними.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він відповідає наявним
матеріалам справи та ґрунтується на
нормах матеріального права.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.
1-3, 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу.

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/10251/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Плахотнюк
К.Г.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Рейнарт І.М.
- 2 -

Згідно частини 1 статті 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Частиною 2 статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
визначено, що перед укладенням
договору про надання споживчого
кредиту кредитодавець зобов'язаний
повідомити споживача у письмовій формі
про: 1) особу та місцезнаходження
кредитодавця; 2) кредитні умови,
зокрема: а) мету, для якої споживчий
кредит може бути витрачений; б) форми
його забезпечення; в) наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; г) тип
відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д) орієнтовну
сукупну вартість кредиту та вартість
послуги з оформлення договору про
надання кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); е) строк, на
який кредит може бути одержаний; є)
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; ж) можливість дострокового
повернення кредиту та його умови; з)
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; и) податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право,
або відомості про те, від кого
споживач може одержати докладнішу
інформацію; і) переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 19 зазначеного
Закону нечесна підприємницька
практика забороняється. Нечесна
підприємницька практика включає в себе
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною. Підприємницька
практика є такою, що вводить в оману,
якщо під час пропонування продукції
споживачу не надається або надається у
нечіткий, незрозумілий або двозначний
спосіб інформація, необхідна для
здійснення свідомого вибору.

Частиною 1 статті 230 ЦК України
визначено, якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (частина перша статті
229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

У п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

З наданих суду першої
інстанції банком документів
вбачається, що позивача у письмовій
формі було ознайомлено з орієнтовним
розрахунком сукупної вартості кредиту
до підписання кредитного договору
(с.с.16-18), де зазначалося: сума кредиту,
строк кредиту, мету кредиту, форма та
види забезпечення, вартість
забезпечення, періодичність сплати
відсотків, тип і розмір процентної
ставки, а також умови повернення
кредиту та сплати комісії та процентів.
Також позивачу була надана попередня
інформація про умови кредитування
фізичних осіб на придбання нерухомості
на вторинному ринку (с.с.19-21).

За таких обставин, суд першої
інстанції прийшов до правомірного
висновку про відсутність доказів про
недотримання банком вимог ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
при підписані кредитного договору з
позивачем.

Крім того, відповідно до ст. 11
вищезазначеного закону, у разі
ненадання інформації, яка зазначена у
частині 2 даної норми, банк несе
відповідальність, яка встановлена
ст.ст. 15 та 23 цього закону, тобто
споживач має право на відшкодування
завданих даними діями збитків, однак
закон не передбачає можливості
визнання недійсним у даному випадку
кредитного

- 3 -

договору.

Заявляючи вимоги про визнання
кредитного договору недійсним
відповідно до положень Закону України
"Про захист прав споживачів", позивачем
не було зазначено, яка саме інформація
була викладена банком нечітко,
незрозуміло або містила двозначність.

Також колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції правомірно зазначено
про недоведеність позовних вимог про
недійсність кредитного договору у
зв'язку із введенням відповідачем
позивача в оману, так як позивачем не
було вказано, стосовно яких обставин
або умов кредитного договору його було
введено в оману відповідачем.

Доводи апелянта про здійснення
відповідачем нечесної підприємницької
діяльності не підтверджені
відповідними доказами.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що судом першої
інстанції при постановлені рішення
правильно застосовані норми
матеріального права, не порушені норми
процесуального права, підстав для
скасування рішення суду колегією
суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 відхилити, рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 26 червня 2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: