Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/3663/14Головуючий у 1-й
інстанції Крамаренко І.А.
Суддя-доповідач Гончар М.С.УХВАЛА
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Бєлки В.Ю.
суддів Каракуші
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 07 липня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: ТОВ «ЗМБТІ» про
виділ частки із майна в натурі,
встановлення порядку користування
земельною ділянкою та визнання права
власності

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із
вищезазначеним позовом, якій у
подальшому доповнив, та в якому просив
виділити в натурі майно, що належить
йому - ОСОБА_2, на праві спільної
часткової власності, а саме на 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1;
вселити його в цю виділену частину;
встановити порядок користування
земельною ділянкою під будинком за
адресою: АДРЕСА_1 між ним та
відповідачем у відповідності до
ідеальних долей у домоволодінні;
визнати за ним - ОСОБА_2 право власності
на прибудову а2 у домоволодінні за
адресою АДРЕСА_1, та стягнути судові
витрати з відповідача.

В обґрунтування свого позову позивач
зазначав, що 17 грудня 2010 року згідно
ухвали Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя по справі № 2-6180 /2010 за
ним - ОСОБА_2 було визнано право
власності на 1/2 частину житлового
будинку АДРЕСА_1.

Друга 1/2 частка вищевказаного будинку
належить на праві спільної часткової
власності відповідачеві ОСОБА_3 Вважав,
що він, як співвласник, має право на
виділ у натурі частки із спільного
майна, а саме 1/2 частини житлового
будинку АДРЕСА_1.

Після визнання за ним згідно ухвали
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя по справі № 2-6180 /2010 права
власності на 1/2 частину житлового
будинку АДРЕСА_1 та приїзду за указаною
адресою, він з'ясував, що межа, яка
поділяє земельну ділянку між частинами
будинку, встановлена таким чином, що
частина ділянки, якою може
користуватися позивач, значно менша
ніж та частина, яка знаходиться у
користуванні відповідача, що істотно
порушує його права.

Добровільно визначити порядок
користування земельною ділянкою
відповідач відмовився, на його
неодноразові прохання перемістити
межу не реагував.

Згідно довідки ТОВ «ЗМБТІ» від 08.08.2006
року загальна площа земельної ділянки
під будинком складає 550 кв. м, що
співпадає з площею, закріпленою за
будинком згідно рішення Запорізької
міськради від 25.10.1957 року.

На території домоволодіння
знаходиться прибудова а2 - розміром 3,1 х
3,75 м, яка була зведена самовільно, ще до
прийняття спадщини позивачем, а саме у
1991 році.

Це підтверджується копією
характеристики будинку з технічного
паспорту. Вказана прибудова
знаходиться у користуванні саме у
позивача.

Для належного оформлення права
власності на прибудову позивач
звернувся до виконавчого органу
Запорізької міської ради, але йому було
відмовлено на підставі того, що він
повинен отримати згоду від
співвласника. Але, відповідач не дає на
це згоди.

Також, необхідно доступ до усього
будинку та усієї земельної ділянки
працівників БТІ, що неможливо, оскільки
відповідач цей доступ не надає.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 07 липня
2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа: ТОВ «ЗМБТІ» про виділ
частки із майна в натурі, встановлення
порядку користування земельною
ділянкою та визнання права власності
залишено без задоволення.

Відповідачі та третя особа у цій справі
із зазначеним рішенням суду першої
інстанції погодились, останнє в
апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, позивач ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального права
судом першої інстанції при його
ухваленні, у своїй апеляційній скарзі
просив рішення суду першої інстанції
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши доводи апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів апеляційного суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції,
відмовляючи у задоволенні позову
позивача у цій справі у повному обсязі,
виходив із того, що позов ОСОБА_2 є
необґрунтованим та недоведеним.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права, які б призвели до
неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що 1/2 частина
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована за
ОСОБА_2 на підставі ухвали
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя про визнання мирової угоди
від 17.12.2010 року справа № 2-6180/2010 р. (а.с.6).

Інша 1/2 частина вказаного житлового
будинку була зареєстрована за ОСОБА_3
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого 3-ю
Запорізькою державною нотаріальною
конторою 21.09.2006 року р.№2-4579 (а.с.32-33).

Зазначену ? частину вказаного
житлового будинку ОСОБА_3 30.10.2013 року
було подаровано ОСОБА_4 відповідно до
договору дарування від 30.10.2013 року,
посвідченого ОСОБА_5, приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу та на теперішній
час зареєстрована за ОСОБА_4 (витяг з
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності від
30.10.2013 року).

Звертаючись до суду першої інстанції з
позовом у цій справі, позивач
посилається на те, що між ним і
відповідачкою виник спір щодо порядку
користування та володіння земельною
ділянкою, у зв'язку з чим просив
виділити в натурі частки із спільного
майна.

Згідно з положеннями ст.ст. 21, 24, 41
Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК
України всі громадяни є рівними у своїх
правах, усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення цих прав, у тому
числі захисту права спільної часткової
власності.

Правовий режим спільної часткової
власності визначається главою 26 ЦК
України з урахуванням інтересів усіх
її учасників. Володіння, користування і
розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди
спір вирішується судом. Незалежно від
розміру часток співвласники мають
рівні права.

Крім того, ст. 355 ЦК України передбачено,
що майно, яке є у власності двох або
більше осіб (співвласників), належить
їм на праві спільної власності (спільне
майно). Майно може належати особам на
праві спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності.

Згідно з нормами ч. 1 ст. 356 ЦК України,
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Частиною 1 ст. 364 ЦК України встановлено,
що співвласник має право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
частковій власності.

Як розтлумачив Пленум Верховного Суду
України у постанові № 7 від 04.10.1991 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», при вирішенні справ про виділ
в натурі часток жилого будинку, що є
спільною частковою власністю, судам
належить мати на увазі, що це можливо,
якщо кожній із сторін може бути
виділено відокремлену частину будинку
з самостійним виходом (квартиру). Виділ
також може мати місце при наявності
технічної можливості переобладнати
приміщення в ізольовані квартири. Якщо
виділ частки будинку в натурі
неможливий, суд вправі за заявленим про
це позовом встановити порядок
користування відособленими
приміщеннями (квартирами, кімнатами)
такого будинку. У цьому разі окремі
підсобні приміщення (кухня, коридор
тощо) можуть бути залишені в загальному
користуванні учасників спільної
часткової власності.

В рамках цивільної справи проведена
судова будівельно-технічна експертиза,
згідно висновку якої, враховуючи
розміри площі житлового будинку та
житлових кімнат у спірному житловому
будинку, запропоновано два варіанти
поділу житлового будинку, однак
зазначено, що враховуючі планування
житлового будинку та розміри площі
житлових кімнат у житловому будинку
літ. А по АДРЕСА_1, технічної можливості
виділу в натурі належної ОСОБА_2 на
праві спільної часткової власності 1/2
частини немає, так як згідно вимог ДБН
В.2.2-15-2005 неможливо кожній із сторін
виділити ізольовану квартиру площею не
менш 30,0м2, з окремим виходом, яка б
складалась з коридору шириною 1,5м,
кімнати, мінимальною житловою площею
15,0м ширіною 2,8м, кухні, площею 7,0м2, з
природним освітлюваням, санвузла
площею 3,8м.

Крім того, зазначено, що виділ в натурі
з незначним відступом від розміру
ідеальних часток власників не
пропонується, так як згідно вимог ДБН
В.2.2-15-2005 неможливо кожній із сторін
виділити ізольовану квартиру площею не
менш 30,0м2, з окремим виходом, яка б
складалась з коридору шириною 1,5м,
кімнати, мінимальною житловою площею
15,0м2 ширіною 2,8м, кухні, площею 7,0м2, з
природним освітлюваням, санвузла
площею 3,8м (а.с.102).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. З ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх позовних вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Доказів того, що частки будинку можуть
бути самостійними об'єктами права
власності та підлягають виділенню у
натурі, позивачем суду першої
інстанції не надано.

Будь-які інші належні та допустимі
докази на підтвердження можливості
поділу будинку в натурі позивачем суду
першої інстанції також не надавались, а
вимоги про встановлення порядку
користування спірним будинком
позивачем ОСОБА_2 у суді першої
інстанції не заявлялись.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що у
задоволені позовних вимог про виділ
часток в натурі слід відмовити у
повному обсязі.

Також судом першої інстанції було
правильно встановлено, що рішенням
виконкому Запорізької міської ради
депутатів трудящих від 25.10.1957 №31, за
житловим будинком АДРЕСА_1 закріплена
норма земельної ділянки в розмірі 550м2.
Фактична площа земельної ділянки
складає 550м .

Встановлено, що між співвласниками
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 склалося фактичне
користування житловим будинком,
будівлями, спорудами та земельною
ділянкою.

Що стосується вимоги про встановлення
порядку користування земельною
ділянкою у відповідності до ідеальних
долей у домоволодінні, суд першої
інстанції правильно вважав, що дана
вимога не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

За відсутності рішення суду або
домовленості між сторонами про поділ в
натурі або порядок користування
житловим будинком, будівлями та
спорудами при ньому визначення порядку
користування земельною ділянкою не є
можливим, оскільки право користування
частинами земельної ділянки, які
знаходяться під будівлями, у
відповідності до ст. 377 ЦК України має
визначатися з урахуванням наявності
права власності на розташовані на цих
частинах земельної ділянки будівлі та
споруди.

Крім того, позов ОСОБА_2 не може бути
задоволений з тих підстав, що хоча на
теперішній час тамбур літ а , прибудова
літ. а2, фундамент прибудови літ.а3.
частина літньої кухні літ.Б, сарай
літ.б, гараж літ. З, на підставі
Інструкції «Про порядок проведення
технічної інвентаризації об'єктів
нерухомого майна», затвердженої
наказом Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової
політики України від 24 травня 2001 року №
127 із змінами та доповненнями,
внесеними наказами Державного
комітету України з питань
житлово-комунального господарства від
26 листопада 2002 року № 73, наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України від 01.06.2010 року № 167, наказами
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства України від 9 серпня 2012
року № 404 від 28 грудня 2012 року № 658, від 08
січня 2013 року № 2, не вважаються
самочинними будівлями, право власності
на ці будівлі та споруди у
встановленому законом порядку не
визнано та не зареєстровано.

За таких обставин питання про право
власності на зазначені споруди
будь-який розподіл з урахуванням цих
будівель та споруд не є можливим.

Заявлена ОСОБА_2 вимога в частині
визнання права власності за ОСОБА_2 на
прибудову а2 не підлягає задоволенню,
оскільки прибудова а2 була побудована
за життя первісного власника ОСОБА_6, що
підтверджується записом в технічному
паспорті про рік побудови - 1991. Як
самочинна будівля, вона не входила до
складу спадкового майна ні після
смерті ОСОБА_6, ні після смерті ОСОБА_7
або ОСОБА_8 В той же час, виходячи з
роз'яснень Постанови Пленуму
Верховного суду України від 30.05.2008 № 7
«Про судову практику у справах про
спадкування»: якщо спадкодавцем було
здійснене самочинне будівництво
(частина перша статті 376 ЦК) ( 435-15 ), до
спадкоємців переходить право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва. Якщо
будівництво здійснювалося згідно із
законом, то у разі смерті забудовника
до завершення будівництва його права
та обов'язки як забудовника входять до
складу спадщини».

Таким чином, питання про право
власності на зазначену побудову
повинно вирішуватись у відповідності
до норм спадкового законодавства в
порядку спадкування прав забудовника
або спадкування будівельних
матеріалів. Будь-які інші правові
підстави для визнання за ОСОБА_2 права
власності на цю прибудову, до
будівництва якої він не має жодного
відношення, відсутні.

Щодо позовної вимоги про вселення
ОСОБА_2 до виділеної йому в натурі
частини будинку, то вона не могла бути
задоволена судом першої інстанції,
оскільки позивачеві було відмовлено в
позові про виділ частини будинку в
натурі. Крім того, судом першої
інстанції було правильно встановлено,
що жодних доказів про неможливість
вселення до будинку з вини
відповідачів позивачем не надано у
матеріали цієї справи. ОСОБА_3 та ОСОБА_4
фактично користуються відокремленою
частиною будинку і жодних перешкод для
проживання ОСОБА_2 в іншій частині
будинку, яка знаходилась в
користуванні ОСОБА_7 не чинять і ніколи
не чинили. Ненадання доступу до усього
будинку для працівників БТІ
спростовується фактом проведення
судової будівельно-технічної
експертизи, для проведення якої було
надано доступ експерту до всього
будинку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є
такими, що не спростовують
вищезазначених висновків суду першої
інстанції, а лише відображають позицію
позивача, висловлену у позові та
представника останнього у судовому
засіданні і яку вони вважають такою, що
є єдино вірною та єдино можливою.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК
України).

Рішення суду не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Суд першої інстанції з додержанням
вимог ст.ст. 10-11, 60-61 ЦПК України
розглянув дану цивільну справу, а саме:
в межах заявлених позивачем позовних
вимог та на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Підстави для звільнення позивача
ОСОБА_2 від доказування у цій справі
відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої
інстанції жодних належних, допустимих,
переконливих доказів в обґрунтування
своїх позовних вимог у цій справі.
Останні не ґрунтуються на законі, а
тому суд першої інстанції правильно не
знайшов правових підстав для
задоволення останніх.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦК
України).

Письмові доповнення ОСОБА_2, а фактично
письмові пояснення у спростування
пояснень відповідача ОСОБА_3 (а.с.166-168)
не можуть вважатись доповненням
позовних вимог позивача у цій справі у
розумінні ст. ст. 119- 120 ЦПК України.

Оскільки, згідно із ст. 31 ЦПК України
позивач дійсно має право протягом
усього часу розгляду справи збільшити
або зменшити розмір позовних вимог та
до початку розгляду судом справи по
суті - шляхом подання письмової заяви
змінити предмет або підставу позову.

Проте, усі зміни та доповнення позовних
вимог позивачем мають відбуватись у
тому самому порядку, що й подача позову,
тобто з додержанням вимог ст. 119-120 ЦПК
України.

Пояснення у цивільній справі сторін,
які не допитувались судом в якості
свідків через відсутність відповідних
клопотань останніх, та не
попереджались судом про кримінальну
відповідальність за завідомо
неправдиві покази, самі по собі не
можуть вважатись належним доказом у
цивільній справі та можуть прийматись
до уваги судом, якщо вони не суперечать
наявним у справі належним письмовим
доказам.

Встановлено, що суд першої інстанції на
виконання вимог ст. 10 ч.4 ЦПК України
сприяв всебічному і повному з'ясуванню
обставин цієї справи: роз'яснював
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджав про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяв здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

При вирішенні цієї справи по суті судом
першої інстанції не було порушено прав
позивача ОСОБА_2 та вимог закону,
передбачених ст. 120 ч. 4 ЗК України.

При вищевикладених обставинах, рішення
суду першої інстанції ухвалено з
додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК
України, є законним та обгрунтованим.

Суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які склалися
між сторонами по справі, дав їм належну
правову оцінку. Суд першої інстанції у
повному обсязі з'ясував та встановив
усі фактичні обставини, що мають
значення для правильного вирішення
цієї справи. Висновки суду першої
інстанції відповідають обставинам
справи. Також суд першої інстанції
дослідив усі надані сторонами у цій
справі докази і відповідно їх оцінив.
При цьому, колегією суддів
апеляційного суду встановлено, що ця
оцінка грунтується на всебічному,
повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні судом
першої інстанції усіх наявних у справі
доказів. Суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального права
та прийняв рішення, яким спір знайшов
своє належне вирішення.

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, лише якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Порушення судом першої інстанції у цій
справі норм процесуального права,
передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України,
відсутні.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу у
задоволенні її апеляційної скарги у
повному обсязі, останній не має права
на компенсацію за рахунок відповідачів
у цій справі судових витрат у вигляді
судового збору (а.с. 186), понесених при
зверненні до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 07 липня 2014 року у
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте вона може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяБєлка
В.Ю.Каракуша К.В.Гончар М.С.