АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/1293/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2673/14
Головуючий у 1-й інстанції Омельченко І.
Доповідач Обідіна О. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Панченка О.О., Прядкіної О.В.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 10 липня 2014 року
по справі за позовом Кременчуцького
міжрайонного екологічного прокурора
Дніпровської екологічної прокуратури
в інтересах держави в особі державної
інспекції сільського господарства в
Полтавській області до Світлогорської
сільської ради Кобеляцького району
Полтавської області, ОСОБА_1 про
визнання незаконним та скасування
рішень Світлогорської сільської ради,
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И
Л А :

Рішенням Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 10 липня 2014 року
позов Кременчуцького міжрайонного
екологічного прокурора Дніпровської
екологічної прокуратури в інтересах
держави в особі державної інспекції
сільського господарства в Полтавській
області задоволено.

Визнано незаконним та скасовано
рішення Світлогірської сільської ради
Кобеляцького району Полтавської
області від 14 грудня 2009 року №693/7 про
надання дозволу на розробку технічної
документації щодо відведення
земельної ділянки площею 0,23 га ОСОБА_1
на території Світлогірської сільської
ради Кобеляцького району Полтавської
області.

Визнано незаконним та скасовано
рішення Світлогірської сільської ради
Кобеляцького району Полтавської
області від 1 березня 2010 року №732/9, яким
затверджено технічну документацію та
безоплатно передано у власність ОСОБА_1
земельну ділянку площею 0,23 га
розміщену в межах с. Кишеньки, для
ведення особистого селянського
господарства, вартістю 3054 грн.

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЛД №669512, виданого на ім'я ОСОБА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави
судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
права, просить рішення скасувати та
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позові. Вважає, що спірну
земельну ділянку він отримав на
підставі рішення виконавчого комітету
Світлогірської сільської ради від 10
жовтня 1997 року, якою користується по
даний час на правовій підставі, згідно
до норм земельного законодавства,
чинного на час надання йому останньої.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, учасників процесу, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, приходить до
висновку про її задоволення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Світлогірської сільської
ради №693/7 від 14 грудня 2009 року «Про
внесення змін в рішення виконавчого
комітету №176/4 від 10 жовтня 1997 року по
Світлогірській сільській раді», надано
дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів,що
посвідчують право власності на
земельну ділянку площею 0,23 га, що
розташована в межах с. Кишеньки для
ведення особистого селянського
господарства.

Відповідно до рішення Світлогірської
сільської ради від 1 березня 2010 року
№732/9 передано безоплатно у власність
ОСОБА_1 земельну ділянку, розміщену в
межах с. Кишеньки, площею 0, 23 га, для
ведення особистого селянського
господарства,

На підставі вказаного рішення
Світлогірської сільської ради ОСОБА_1
отримав державний акт від 30 травня 2012
року на право власності на земельну
ділянку серії ЯЛД №669512, кадастровий
номер :03:001:0390.

Звертаючись до суду з позовом,
прокурор зазначав, що Світлогірською
сільською радою було передано
відповідачу у власність земельну
ділянку, що знаходиться в межах
прибережної захисної смуги
Дніпродзержинського водосховищ, яка є
ділянкою з обмеженим режимом
господарської діяльності, а отже
відповідно до норм Земельного та
Водного кодексів не може надаватися у
власність та використовуватися.

Іншою правовою підставою заявлених
вимог було посилання на недотримання
сільською радою приписів 50, 51 Закону
України «Про землеустрій», зокрема
позивач посилався, що остання не
розглядала та не затверджувала проект
землеустрою на спірну земельну
ділянку, доказом чого служить лист
начальника відділу Держземагенства у
Кобеляцькому районі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
сільська рада порушила порядок
передачі у власність ОСОБА_1 земельної
ділянки, розташованої в межах водного
фонду, без дотримання порядку
розроблення проекту землеустрою, тому
її рішення про надання дозволу на
розробку технічної документації та
про передачу земельної ділянки у
власність підлягають скасуванню, а
відтак і державний акт, виданий
органом, який не мав на це законних
повноважень, підлягає визнанню не
дійсним.

З вказаним висновком не може в повній
мірі погодитись колегія суддів з
наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року
право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на
земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК
України 1990 року. Проте дію ст. 23
зупинено відносно власників земельних
ділянок, визначених Декретом.

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право
приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету,
а саме: ведення особистого підсобного
господарства, будівництва і
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва, посвідчується
відповідною Радою народних депутатів,
про що робиться запис у
земельно-кадастрових документах, з
наступною видачею державного акта на
право приватної власності на землю.

Як встановлено, 10 жовтня 1997 року
виконавчий комітет Світлогірської
сільської ради Кобеляцького району, в
межах своїх повноважень, прийняв
рішення про передачу мешканцю с.
Світлогірське ОСОБА_1 земельної
ділянки у приватну власність для
цільового використання в розмірі 0,38 га
всього, в т.ч. для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд - 0,15 га,
для ведення особистого підсобного
господарства - 0,23 га. в межах населеного
пункту.

Вказані дані внесені до кадастрової
книги №2 за 1997 рік під №807, що
узгоджується з положеннями чинного на
той час земельного законодавства,
зокрема з вимогами п. 3 Декрету № 15-62,
яким віднесено до документів, що
посвідчує право на земельну ділянку
відповідний запис у земельно -
кадастрових документах

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК
України 2001 року громадяни, що одержали
у власність земельні ділянки у
розмірах, що були передбачені раніше
діючим законодавством, зберігають
права на ці ділянки.

Між тим, зазначені обставини та норми
матеріального права залишились поза
увагою суду першої інстанції.

Крім того, за змістом статей 60, 61 ЗК
України та статей 88, 89 ВК України
прибережні захисні смуги
встановлюються з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення й засмічення та збереження
їх водності. На цих смугах, як
природоохоронних територіях, з
вищезазначеною метою встановлюється
режим обмеженої господарської
діяльності із забороною:

а) розорювання земель (крім підготовки
ґрунту для залуження і залісення), а
також садівництва та городництва;

б) зберігання та застосування
пестицидів і добрив;

в) влаштування літніх таборів для
худоби;

г) будівництва будь-яких споруд (крім
гідротехнічних, гідрометричних та
лінійних), у тому числі баз відпочинку,
дач, гаражів та стоянок автомобілів;

ґ) влаштування звалищ сміття,
гноєсховищ, накопичувачів рідких і
твердих відходів виробництва,
кладовищ, скотомогильників, полів
фільтрації тощо;

д) миття та обслуговування
транспортних засобів і техніки.

Відповідно до частини п'ятої статті 87
Водного кодексу України зовнішні межі
водоохоронних зон визначаються за
спеціально розробленими проектами.

Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них
встановлюються Кабінетом Міністрів
України (частина шоста статті 87 ВК
України).

Згідно з п. п. 1, 5 Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 травня 1996 року № 486 (у редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин) (далі - Порядок)
розміри і межі водоохоронних зон
визначаються проектом на основі
нормативно-технічної документації.
Проекти цих зон розробляються на
замовлення фізичних та юридичних осіб,
узгоджуються з власниками землі,
землекористувачами, Мінприроди,
Держводагентством та територіальними
органами Держземагентства, а на
території Автономної Республіки Крим -
з органами виконавчої влади Автономної
Республіки Крим з питань екології та
природних ресурсів, водного
господарства та земельних ресурсів і
затверджуються відповідними місцевими
органами виконавчої влади або
виконавчими комітетами рад.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що на
землях міст і селищ міського типу
розмір водоохоронної зони, як і
прибережної захисної смуги,
встановлюється відповідно до існуючих
на час встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови.

Виконавчі комітети місцевих Рад
зобов'язані доводити до відома
населення, всіх заінтересованих
організацій рішення щодо меж
водоохоронних зон і прибережних
захисних смуг, а також водоохоронного
режиму, який діє на цих територіях
(частина сьома статті 87 ВК України).

Отже, фактичні розміри і межі
прибережних захисних смуг існують не в
силу їх законодавчого закріплення, а
для визначення, встановлення та
закріплення меж прибережної захисної
смуги, та як наслідок віднесення цієї
території до земель водного фонду.
Законодавством України передбачений
відповідний порядок, який полягає у
розробці відповідного проекту та
виділення на його підставі земель
водоохоронних зон та прибережних
захисних смуг.

Посилання позивача на те, що виділена
відповідачу земельна ділянка
знаходиться в межах прибережної
захисної смуги, без надання суду
належних та допустимих доказів цієї
обставини, є порушенням ст. 60 ЦПК
України, позаяк наданий позивачем
доказ у вигляді акту перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства, який крім іншого, не
містить підпису відповідача, не є
безумовним доказом знаходження
спірної земельної ділянки в межах
прибережної захисної смуги.

Одночасно, судом першої інстанції не
звернуто увагу на те, що за змістом ст.
50,51 Закону України «Про землеустрій»
посиланням на порушення вимог якої
обґрунтовані заявлені вимоги,
передбачена необхідність в складанні
проекту землеустрою щодо відведення
земельних лише в разі зміни цільового
призначення земельних ділянок або в
разі формування нових земельних
ділянок.

В даному випадку спірна земельна
ділянка не відноситься до нових
земельних ділянок, оскільки сформована
в 1997 році та використовується
відповідачем на правових підставах.
Сама технічна документація із
землеустрою була виготовлена
відповідачем у відповідності до
існуючих на той час приписів
земельного законодавства. Проведення
державної експертизи документації із
землеустрою на момент виникнення у
відповідача права на спірну земельну
ділянку - не передбачалось.

Беручи до уваги викладене, колегія
суддів приходить до висновку про
скасування рішення суду першої
інстанції та постановлення по справі
нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4
ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 10 липня 2014 року
скасувати, ухваливши нове.

В задоволенні позову Кременчуцького
міжрайонного екологічного прокурора
Дніпровської екологічної прокуратури
в інтересах держави в особі державної
інспекції сільського господарства в
Полтавській області до Світлогорської
сільської ради Кобеляцького району
Полтавської області, ОСОБА_1 про
визнання незаконним та скасування
рішень Світлогорської сільської ради,
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку
відмовити,

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді:

З оригіналом згідно.