У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Коростишівської
міської ради Житомирської області про
визнання права на отримання у
власність 1/2 частки земельної ділянки,
визнання нечинним рішення міської ради
та визнання недійсним державного акта
на право власності на земельну ділянку
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду
Житомирської області від 15 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що за договором купівлі-продажу від
1 квітня 2006 року вона придбала 1/2 частку
житлового будинку АДРЕСА_1, за яким
закріплена земельна ділянка площею 653
кв. м. Співвласниками іншої частки
будинку є відповідачі. Рішенням
Коростишівської міської ради
Житомирської області від 22 грудня 2006
року їй у приватну власність передано
земельну ділянку площею 326 кв. м для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
приміщень за вказаною адресою. Однак
виготовити державний акт про право
власності на земельну ділянку вона не
може, оскільки у порушення вимог
чинного земельного законодавства
ОСОБА_4 та членам його сім'ї на підставі
рішення Коростишівської міської ради
Житомирської області від 18 червня 2002
року видано державний акт про право
власності на земельну ділянку площею 422
кв. м, що перевищує половину від розміру
всієї земельної ділянки. Вважала, що
оформлення відповідачем права
власності на земельну ділянку з
відступленням від рівності часток
призвело до порушення її прав, у зв'язку
з чим вона позбавлена можливості
заїзду та користування двором.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3,
уточнивши позовні вимоги, просила суд
визнати за нею право на отримання у
власність 1/2 частки земельної ділянки,
що знаходиться по АДРЕСА_1, усунути
перешкоди у здійсненні нею права на
приватизацію вказаної земельної
ділянки шляхом визнання нечинним
рішення Коростишівської міської ради
Житомирської області від 18 червня 2002
року та визнання недійсним державного
акта на право приватної власності на
земельну ділянку, виданого на ім'я
ОСОБА_4

Рішенням Коростишівського районного
суду Житомирської області від
1 серпня 2014 року позов задоволено
частково. Усунуто перешкоди у
здійсненні ОСОБА_3 права на
приватизацію 1/2 частки земельної
ділянки, що розташована по АДРЕСА_1.
Визнано нечинним рішення
Коростишівської міської ради
Житомирської області від 18 червня 2002
року в частині затвердження технічної
документації по складанню державного
акта на право власності на землю для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та споруд ОСОБА_4 на
земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 422
кв. м та визнано недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку площею 0,0422 га від 1 липня 2002
року, виданий на ім'я ОСОБА_4 У решті
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 15 вересня 2014
року рішення суду першої інстанції в
частині задоволених вимог про визнання
нечинним рішення міської ради та
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку
скасовано, ухвалено в цій частині нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

В частині відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 про визнання
права на отримання у власність 1/2
частки земельної ділянки не
оскаржувалось, тому апеляційним судом
не переглядалось (ст. 335 ЦПК України).

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення апеляційного суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
та передати справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідачами порушено право ОСОБА_3 на
здійснення приватизації 1/2 частки
спірної земельної ділянки, оскільки
при переході права власності на
будівлю та споруду до кількох осіб
право на земельну ділянку визначається
пропорційно часткам осіб у вартості
будівлі та споруди, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження
будівлі і споруди.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про визнання права на отримання у
власність 1/2 частки земельної ділянки,
суд виходив із того, що рішення
Коростишівської міської ради
Житомирської області від 22 грудня 2006
року, яким ОСОБА_3 у приватну власність
передано земельну ділянку площею 326 кв.
м, ніким не оскаржувалося та є чинним.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
визнання нечинним рішення міської ради
та визнання недійсним державного акту
на право власності на земельну ділянку
та відмовляючи в задоволенні позову в
цій частині, виходив із того, що 1/2
частка житлового будинку, який ОСОБА_3
придбала за договором купівлі-продажу,
розташована на земельній ділянці, яка
перебувала у користуванні ОСОБА_8, тому
до неї перейшло право користування
земельною ділянкою, на якій розміщена
вказана частина будинку та земельна
ділянка, необхідна для його
обслуговування. При цьому рішенням
Коростишівської міської ради
Житомирської області від 22 грудня 2006
року позивачу передано в приватну
власність земельну ділянку площею 326
кв. м, яка знаходилась в її
користуванні. Крім того, доказів щодо
відмови ОСОБА_3 у розробці проектної
документації зі складання державного
акта на право власності на вказану
земельну ділянку та, що земельна
ділянка, яка перебуває в її
користуванні, є недостатньою для
обслуговування належної їй частки
будинку та господарських будівель суду
не надано.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна,
оскільки суд дійшов його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що рішенням
профспілкового комітету та
адміністрації Коростишівського АТП 11842
від 29 травня 1990 року ОСОБА_4 виділено
житлову площу в незакінченому
будівництвом житловому будинку
АДРЕСА_1 загальною площею 79,9 кв. м,
житловою площею 43,4 кв. м. Вказаним
рішенням квартира № 2 загальною площею
79,9 кв. м, житловою площею 43,4 кв. м у цьому
ж незакінченому будівництвом
житловому будинку була виділена ОСОБА_8

Згідно з довідкою комунального
підприємства «Житомирське обласне
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Житомирської обласної
ради від 2 серпня 2006 року №5947/АІ за
житловим будинком АДРЕСА_1 земельна
ділянка не зареєстрована, фактично в
користуванні перебуває земельна
ділянка площею 653 кв. м.

25 грудня 1997 року виконавчим комітетом
Коростишівської міської ради народних
депутатів на підставі рішення
виконавчого комітету Коростишівської
міської ради від 25 грудня 1997 року № 784
ОСОБА_4 на сім'ю з чотирьох чоловік
видано ордер на квартиру АДРЕСА_2. У
подальшому квартира була
приватизована родиною ОСОБА_4 та видано
свідоцтво про право власності на житло
від 6 березня 1998 року.

1 липня 2002 року ОСОБА_4 на підставі
рішення Коростишівської міської ради
Житомирської області від 18 червня 2002
року видано державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0,0422 га, що розташована
по АДРЕСА_1, для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

27 травня 2005 року виконавчим комітетом
Коростишівської міської ради
Житомирської області на підставі
рішення виконавчого комітету
Коростишівської міської ради від 18
травня 2005 року № 163 ОСОБА_8 видано
свідоцтво про право власності на 1/2
частку житлового будинку по АДРЕСА_1.

1 квітня 2006 року належну йому 1/2 частку
житлового будинку ОСОБА_8
продав ОСОБА_3

Рішенням Коростишівської міської ради
Житомирської області від 22 грудня 2006
року ОСОБА_3 у приватну власність
передано земельну ділянку площею 326 кв.
м для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
приміщень за вказаною адресою.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 3 червня 2014
року відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
ОСОБА_3, ОСОБА_8, Коростишівської
міської ради Житомирської області про
визнання протиправним та скасування
рішення виконавчого комітету, визнання
свідоцтва про право власності та
договору купівлі-продажу від 1 квітня
2006 року недійсними.

Також указаним рішенням суду, яке
набрало законної сили та є чинним,
встановлено, зокрема, що у власності
ОСОБА_3 перебуває саме 1/2 частка
двоквартирного житлового будинку
АДРЕСА_1.

При цьому свідок ОСОБА_8 суду показав,
що до продажу своєї частки будинку
ОСОБА_3 у 2006 році він користувався
половиною земельної ділянки, а межа
проходила посередині будинку і ділила
її навпіл, як і всю земельну ділянку,
згідно зі схемою на Генплані міста.

Крім того, апеляційний суд погодився з
тим, що ОСОБА_3 має право на
користування та приватизацію саме 1/2
частки земельної ділянки, на якій
знаходиться будинок АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 377 ЦК України до особи, яка
придбала житловий будинок, будівлю або
споруду після 31 грудня 2003 року,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором, а
якщо договором це не було визначено, до
набувача переходить право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування.

Частиною 4 ст. 120 ЗК України при переході
права власності на будівлю та споруду
до кількох осіб право на земельну
ділянку визначається пропорційно
часткам осіб у вартості будівлі та
споруди, якщо інше не передбачено у
договорі відчуження будівлі і споруди.

Проте апеляційний суд у порушення ст.
ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені
положення закону уваги не звернув, не
з'ясував належним чином фактичних
обставин справи щодо заявлених вимог,
не врахував, що частка ОСОБА_3 у
володінні земельною ділянкою не є
співмірною з часткою інших
співвласників, оскільки сім'я ОСОБА_7
приватизувала частину земельної
ділянки площею 0,0422 га від загальної її
площі - 0,0326 га, та дійшов передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3

При цьому апеляційний суд помилково
зазначив, що ОСОБА_3 повинна доводити,
що розмір земельної ділянки, яку вона
може оформити, є недостатнім для
обслуговування належної їй частки
будинку, оскільки вона відповідно до
вимог ст. 377 ЦК України, ч. 4 ст.
120 ЗК України має право на оформлення
саме 1/2 частки земельної ділянки,
закріпленої за будинком без обмеження
її достатністю чи недостатністю.

За таких обставин рішення апеляційного
суду в частині відмови ОСОБА_3 в позові
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 15 вересня 2014
року в частині позовних вимог ОСОБА_3
про визнання нечинним рішення міської
ради та визнання недійсним державного
акта на право власності на земельну
ділянку скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська