АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8571/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 12 березня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті
особи : Товариство з додатковою
відповідальністю Страхова компанія
«Домінанта», Публічне акціонерне
товариство Комерційний Банк
«ПриватБанк» - про відшкодування
матеріальних та моральних збитків,
заподіяних внаслідок ДТП,

встановила:

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 12 березня 2014 року
частково задоволено позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних
та моральних збитків, завданих
внаслідок ДТП.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
матеріальну шкоду у зв'язку з
пошкодженням автомобіля в сумі 3203 грн.
89 коп., 125 грн. - витрат, сплачених за
визначення вартості пошкоджень
автомобіля, 57 грн. 24 коп. - вартість
відправленої телеграми для участі в
огляді пошкодженого автомобіля,
моральну шкоду в сумі 500 грн., а також
судовий збір в розмірі 344 грн. 12 коп., а
всього - 4229 грн. 25 коп.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким в задоволенні позову
відмовити в повному обсязі,
посилаючись на порушення та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи.

Вважає, що суд першої інстанції
безпідставно не залучив до участі в
справі ПрАТ СК «Інгосстрах», яка
застрахувала цивільно-правову
відповідальність власника автомобіля
Lifan-620, який належить на праві власності
ПАТ КБ «Приватбанк». Зазначав, що
позивачем по справі повинен бути
власник пошкодженого автомобіля - ПАТ
КБ «Приватбанк», а відповідачем - ПрАТ
СК «Інгосстрах».

Апелянт посилався на те, що при поданні
позову позивач не надав жодного
підтвердження того, що ПАТ КБ
«Приватбанк» уповноважив ОСОБА_3 на
представництво інтересів банку. ПАТ КБ
«Приватбанк» листом від 01.04.2014 року
повідомив про те, що банк, як власник
автомобіля Lifan-620 претензій щодо ДТП,
яке сталось 25.04.2013 року в м. Києві по вул.
Львівська, 44, до ОСОБА_2 не має.

Крім того, вважає, що суд першої
інстанції незаконно ухвалив рішення
про стягнення відшкодування моральної
шкоди в розмірі 500 грн., оскільки
остання повинна відшкодовуватись
страховою компанією.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав апеляційну скаргу
та просив задовольнити, ухвалити нове
рішення про відмову у позові, оскільки
ОСОБА_3 не є власником автомобіля, тому
у нього відсутнє право на позов. Крім
того, позивач сам порушив правила
дорожнього руху, залишивши автомобіль
в порушення п.15.9 ПДР на проїжджій
частині дороги, в забороненому місці,
тим самим сприяв настанню ДТП.

Позивач та представники третіх осіб в
судове засідання не з'явились, про день,
час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином. Колегією
суддів визнано за можливе розглянути
справу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представника апелянта, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Звертаючись 16.10.2013 року до суду з даним
позовом, позивач ОСОБА_3 посилався на
те, що 25 квітня 2013 року близько 13-00 год.
ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Хюндай»,
д.н. НОМЕР_6, рухаючись у м. Києві по вул.
Львівській, біля будинку № 44 в напрямку
вул. Кричевського, під час об'їзду
перешкоди ( ями), змінюючи при цьому
напрямок руху, порушуючи вимоги п.13.3
ПДР, не врахував дорожньої обстановки,
не дотримався безпечного інтервалу,
внаслідок чого здійснив зіткнення зі
стоячим ліворуч по ходу руху
автомобілем «Ліфан», д.н. НОМЕР_5 ( 2012
року випуску), що належить позивачу на
підставі договору фінансового лізингу
від 19.01.2013 року на праві
лізингоодержувача.

Постановою Святошинського районного
суду м. Києва від 21 червня 2013 року
ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення за
ст. 124 КпАП України.

Висновком № 93 від 14.05.2013 року вартість
матеріального збитку, завданого
позивачу пошкодженням автомобіля
«Ліфан», д.н. НОМЕР_5, визначена як сума
вартості ремонту і величини втрати
товарної вартості і становить 6109 грн. 89
коп., з яких вартість відновлювального
ремонту - 2906 грн., величина втрати
товарної вартості - 3203 грн. 89 коп.

Сума вартості відновлювального
ремонту - 2906 грн. виплачена позивачу
04.09.2013 року страховою компанією
«Інгосстрах», з якою у позивача було
укладено договір добровільного
страхування транспортного засобу.

Оскільки згідно з п.32.1 ст. 32 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страховик або МТСБУ не
відшкодовує шкоду, пов'язану із
втратою товарної вартості
транспортного засобу, то позивач
просив стягнути суму втрати товарної
вартості - 3203 грн. 89 коп. із відповідача
ОСОБА_2

Також позивач просив стягнути витрати
на юридичні послуги, надані йому по
справі про адміністративне
правопорушення, - 1940 грн., поштові
витрати, пов'язані з розглядом
адміністративної справи по даній ДТП -
118 грн. 44 коп.; витрати, пов'язані з
доставкою автомобіля для дослідження -
180 грн.; витрати на проведення
дослідження автомобіля - 250 грн.;
витрати на поїздки до м. Києва з м. Білої
Церкви, де проживає позивач - 6362 грн. 03
коп.

Всього просив стягнути з відповідача
на його користь суму завданої
матеріальної шкоди в розмірі 12 054 грн. 36
коп., а також відшкодування моральної
шкоди у розмірі 12 200 грн.

Судом першої інстанції при вирішенні
даного спору встановлено, що в
матеріалах справи наявні докази
позовних вимог - постанова суду про
встановлення вини відповідача у
вчиненні правопорушення,
передбаченого ст. 124 КпАП України щодо
ДТП, внаслідок якої заподіяна шкода
позивачу.

Суд дійшов висновку про наявність
правових підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача
матеріальної шкоди у вигляді втрати
товарної вартості автомобіля на суму
3203 грн. 89 коп., оскільки за договорами
добровільного страхування автомобіля
«Ліфан» страховою компанією
«Інгосстрах», а також за договором
обов'язкового страхування автомобіля
«Хюндай» ( перед третіми особами) такий
вид шкоди страховиками не
відшкодовується.

Також суд визнав за необхідне стягнути
з відповідача суму вимушених витрат
позивача, понесених у зв'язку з оплатою
позивачем вартості дослідження з
визначення вартості завданих збитків,
у розмірі половини таких витрат ( 125
грн.), а також вартості відправленої
позивачем телеграми про виклик
відповідача для участі в огляді
пошкодженого автомобіля - 57 грн. 24 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги
про відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції вважав
обґрунтованими вимоги позивача в цій
частині, оскільки встановив, що позивач
зазнав душевних страждань, пов'язаних з
пошкодженням автомобіля, необхідністю
вжиття заходів до проведення оцінки
збитків та відновлювального ремонту
автомобіля. Розмір завданої моральної
шкоди судом оцінено в 300 грн.

Відмовляючи у задоволенні решти
позовних вимог майнового характеру
(відшкодування витрат на правову
допомогу в інших справах, оплати
поштових відправлень у цих справах,
витрати на доставку автомобіля до
місця оцінки), суд першої інстанції
виходив з того, що зазначені витрати не
знаходяться у прямому причинному
зв'язку з діями ОСОБА_2 щодо вчиненої
ним ДТП.

Рішення суду у частині відмови у
задоволенні позовних вимог сторонами
не оскаржується, обов'язкових підстав
для скасування не вбачається, а тому
колегія суддів рішення у вказаній
частині не перевіряє.

Висновки суду першої інстанції
щодо наявності правових підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача матеріальної шкоди у вигляді
втрати товарної вартості автомобіля
та витрат, пов'язаних з проведенням
оцінки такої вартості, а також
моральної шкоди, колегія суддів вважає
законними і обґрунтованими. Суд
правильно застосував норми
матеріального права та послався на
положення ст. 1166, 1167 ЦК України.

Доводи апелянта щодо
відсутності у ОСОБА_3 права на даний
позов, оскільки він не є власником
пошкодженого автомобіля, а лише
користується ним на підставі договору
фінансового лізингу, - колегія суддів
не приймає до уваги як підставу для
скасування рішення суду, оскільки
зазначені доводи відповідача були
предметом дослідження суду першої
інстанції , отримали належну правову
оцінку та правильно були відхилені.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» враховуючи, що
відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК
положення щодо захисту права власності
поширюються також на осіб, які хоч і не
є власниками, але володіють майном на
праві господарського відання,
оперативного управління або на іншій
підставі, передбаченій законом чи
договором (речове право), такі особи
також мають право вимагати
відшкодування шкоди, завданої цьому
майну.

До таких осіб належить і особа, яка
керувала транспортним засобом без
доручення, але на підставі документів,
визначених пунктом 2.1. Правил
дорожнього руху України (посвідчення
водія на право керування транспортним
засобом відповідної категорії та
реєстраційного документа на
транспортний засіб).

При розгляді таких спорів суд має
вирішити питання про залучення до
участі у справі власника майна як
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні позивача у порядку,
передбаченому статтями 35, 36 ЦПК,
оскільки рішення у справі може
вплинути на його права та обов'язки
щодо однієї зі сторін.

Суд першої інстанції правильно
встановив, що позивач ОСОБА_3 є
володільцем автомобіля на підставі
договору фінансового лізингу №
КІОНА+28267798 від 09.01.2013 року, укладеного з
ПАТ КБ «Приватбанк» ( а.с. 133), який був
залучений до участі судом у якості
третьої особи, та як титульний власник
автомобіля не заявив претензій до
сторін. Встановивши, що
лізингоодержувач ОСОБА_3 несе фактичні
витрати, пов'язані з необхідністю
відновлення пошкодженого предмету
лізингу, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
шкоду заподіяно саме позивачу.

Крім того, як вбачається з
повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від
06.05.2014 року, зобов'язання за договором
№КІОНА+28267798 ОСОБА_3 виконані у повному
обсязі, у зв'язку з чим автомобіль
«Ліфан 620», д.н. НОМЕР_5, виведений з
реєстру обтяжень рухомого майна ( а.с.
192).

Доводи апелянта та його
представника щодо відсутності
правових підстав для стягнення з
відповідача розміру втрати товарної
вартості автомобіля з огляду на те, що
таку відповідальність повинні нести
страхові компанії - колегія суддів
вважає необґрунтованими та
безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно з пунктом 2.4. Методики
товарознавчої експертизи та оцінки
колісних транспортних засобів,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України та Фонду державного
майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092,
вартість матеріального збитку (реальні
збитки) визначається як вартісне
значення витрат, яких зазнає власник у
разі пошкодження або
розукомплектування КТЗ, з урахуванням
фізичного зносу та витрат, яких зазнає
чи може зазнати власник для
відновлення свого порушеного права
користування КТЗ (втрати товарної
вартості).

Відповідно до пункту 8.3. Методики
вартість матеріального збитку
визначається як сума вартості
відновлювального ремонту з
урахуванням значення коефіцієнта
фізичного зносу складників КТЗ та
величини втрати товарної вартості.

Пунктом 1.6. Методики визначено, що
величина втрати товарної вартості - це
умовна величина зниження ринкової
вартості КТЗ, відновленого за
нормативними вимогами після
пошкодження, порівняно з ринковою
вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Отже, за змістом указаних положень
законодавства величина втрати
товарної вартості входить до вартості
матеріального збитку (реальних
збитків).

Однак, статтею 29 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством.

Як встановлено з матеріалів справи,
цивільно-правова відповідальність
власника автомобіля «Хюндай», д.н.
НОМЕР_6, яким керував ОСОБА_2 на момент
ДТП, та який належить на праві
власності ОСОБА_5, застрахована у ТДВ
СК «Домінанта» (а.с. 129).

Проте, пунктом 32.1 ст. 32
вищевказаного Закону встановлено, що
страховик або МТСБУ не відшкодовує
шкоду, пов'язану із втратою
товарної вартості транспортного
засобу.

Відповідно до правової позиції,
висловленої Верховним Судом України у
постанові № 6-49цс14 від 04.06.2014 року,
застосування якої є обов'язковим в силу
ст. 360-7 ЦПК України, Методикою
товарознавчої експертизи та оцінки
колісних транспортних засобів
передбачено можливість і порядок
обчислення показника втрати товарної
вартості колісного транспортного
засобу як складової загального розміру
майнової шкоди, яка завдана власнику
транспортного засобу, пошкодженого
внаслідок ДТП. Оскільки від сплати
відповідного відшкодування
законодавством звільнено страховика,
то його згідно зі статтями 1166, 1187, 1194 ЦК
України може бути стягнуто з особи, яка
завдала шкоду.

Таким чином, за наявності законодавчих
обмежень щодо відшкодування шкоди
страховиком, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
матеріальний збиток, який полягає у
втраті товарної вартості, підлягає
стягненню з відповідача ОСОБА_2 як
винної у ДТП особи, на користь
позивача ОСОБА_3

Як вбачається з висновку № 93
експертного автотоварознавчого
дослідження від 14.05.2013 року, складеного
ФОП ОСОБА_6 - суб'єктом оціночної
діяльності, вартість відновлювального
ремонту автомобіля «Ліфан 620», д.н.
НОМЕР_5, з урахуванням фізичного зносу
складових, становить 2906 грн. Величина
втрати товарної вартості зазначеного
автомобіля, 2012 року випуску, складає 3203
грн. 89 коп.

Доводи апелянта щодо
неможливості прийняття до уваги
зазначеного висновку виходячи з того,
що при огляді пошкоджень транспортного
засобу був відсутній представник
страхової компанії, а позивач
самовільно вибрав спеціаліста для
проведення дослідження - колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
зазначений висновок спеціаліста
відповідачем не спростовано іншими
належними доказами щодо визначення
розміру завданої шкоди, клопотання про
призначення експертизи відповідач не
заявляв.

Разом з тим, виходячи із обставин
справи, колегія суддів вважає за
доцільне прийняти до уваги доводи
апелянта щодо врахування його
матеріального становища, як особи, що
завдала шкоди. Як вбачається з
матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є студентом 3-го курсу
денної форми навчання Відкритого
міжнародного університету розвитку
людини «Україна». Оскільки навчання
платне, стипендію відповідач не
отримує. Згідно з довідкою управління
Пенсійного фонду України у
Шевченківському районі м. Києва
відповідач отримує пенсію по втраті
годувальника до 01.09.2014 року у розмірі 1049
грн. ( а.с. 100- 101).

Відповідно до ч. 4 ст. 1193 ЦК України, суд
може зменшити розмір відшкодування
шкоди, завданої фізичною особою,
залежно від її матеріального
становища.

Таким чином, враховуючи матеріальне
становище відповідача, колегія суддів
дійшла висновку про можливість
зменшення розміру шкоди - втрати
товарної вартості автомобіля, яка
підлягає відшкодуванню позивачу за
рахунок відповідача, з 3203 грн. 89 коп. до
1000 грн. Отже, рішення у вказаній частині
підлягає зміні - зменшенню розміру
відшкодування матеріальної шкоди.

Доводи апелянта щодо відсутності
підстав для стягнення витрат на
проведення дослідження та надання
телеграми - колегія суддів не приймає
до уваги, оскільки висновків суду
першої інстанції зазначені доводи не
спростовують.

Крім того, є необґрунтованими доводи
апелянта щодо необхідності
відшкодування моральної шкоди за
рахунок страхової компанії, оскільки
випадки відшкодування моральної шкоди
страховиками законодавчо обмежені.

При цьому, норма Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» - п.22.3 ст. 22, на яку посилається
апелянт, та якою було передбачено, що
потерпілому відшкодовується моральна
шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини
другої статті 23 Цивільного кодексу
України, - втратила чинність з
внесенням змін Законом № 5090-VI від
05.07.2012 року.

Відповідно до ст. 26-І Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у чинній редакції,
страховиком відшкодовується
потерпілому - фізичній особі, який
зазнав ушкодження здоров'я під час
дорожньо-транспортної пригоди,
моральна шкода у розмірі 5 відсотків
страхової виплати за шкоду, заподіяну
здоров'ю.

Враховуючи, що обставини, якими позивач
обґрунтовував свої вимоги щодо
відшкодування моральної шкоди,
передбачені п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України -
душевні страждання, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з пошкодженням її
майна, та ст. 1167 ЦК України, то суд
першої інстанції правильно поклав
відповідальність щодо відшкодування
моральної шкоди на відповідача ОСОБА_2

Разом з тим, визначаючи розмір
відшкодування моральної шкоди в сумі 300
грн. та належним чином обґрунтовуючи
вказаний розмір, суд першої інстанції
помилково зазначив у резолютивній
частині розмір відшкодування
моральної шкоди - 500 грн., а тому рішення
у вказаній частині також підлягає
зміні.

Інші доводи апеляційної скарги щодо
невідповідності висновків суду
обставинам справи та недоведеності
обставин, що мають значення для справи,
не можуть бути прийняті судом
апеляційної інстанції в якості підстав
для скасування оскаржуваного рішення,
оскільки решти висновків суду не
спростовують та на їх правильність не
впливають.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що оскаржуване рішення
підлягає зміні у частині розміру
матеріальної та моральної шкоди, в
іншій частині рішення необхідно
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 12 березня 2014 року - змінити
в частині розміру матеріальної та
моральної шкоди, у зв'язку з чим
резолютивну частину рішення про
часткове задоволення позову викласти в
наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_2, проживаючого у
АДРЕСА_1, (індивідуальний податковий
номер - НОМЕР_4), на користь ОСОБА_3
відшкодування матеріальної шкоди в
розмірі 1000 грн., 125 грн. витрат на
проведення автотоварознавчого
дослідження, 57 грн. 24 коп. - вартість
відправленої телеграми, відшкодування
моральної шкоди - 300 грн., та витрати по
сплаті судового збору - 344 грн. 12 коп., а
всього стягнути 1826 ( одну тисячу
вісімсот двадцять шість) грн. 36 коп.

В іншій частині рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 12 березня 2014
року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: