АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/772/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/1887/14
Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О.
Доповідач Кривчун Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді : Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В.,
Карнауха П.М.

при секретарі: Філоненко О.В.

за участю: представника позивача
Петренка В.П.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Полтаві
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду м.
Полтави від 05 травня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Управління державної міграційної
служби України в Полтавській області
про визнання особи такою, що втратила
право користування житлом,
зобов»язання зняти особу з
реєстраційного обліку.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 05 травня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Управління державної міграційної
служби України в Полтавській області
про визнання особи такою, що втратила
право користування житлом,
зобов»язання зняти особу з
реєстраційного обліку, відмовлено.

Вказане рішення оскаржив позивач, який
в поданій апеляційній скарзі,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у
судовому рішенні ОСОБА_4 безпідставно
прирівняно до особи, яка є членом його
сім»ї, у той час, як відповідачка не є
його матір»ю, не доводиться йому
мачухою та є чужою йому особою.

Вважає необґрунтованим посилання на
положення п.8 Договору дарування від
12.02.2011 року щодо права ОСОБА_4
безоплатного користування квартирою
АДРЕСА_2, оскільки це твердження
суперечить ст.156 ЖК України, згідно якої
у разі відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім»ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
ст.162 ЖК.

Зазначає, що пунктом 8 Договору
дарування не передбачено право ОСОБА_4
на реєстрацію за вказаною адресою та
права безоплатного користування
квартирою, договір найму житла між ними
не укладений, обов»язок сплати
комунальних послуг і т. ін. не
урегульований.

У судовому засіданні представник
позивача доводи, наведені в
апеляційній скарзі, підтримав та
прохав її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну
скаргу прохав відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вислухавши пояснення
учасників процесу, приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

За змістом статті 214 ЦПК України, під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

У відповідності до ст.61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
Київського районного суду м. Полтави з
позовом до ОСОБА_4 про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням та вселення.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 05.12.2013 року залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Полтавської області від 23.01.2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено
повністю (а.с.22-25).

Місцевий суд, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
дійшов висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позову, оскільки належних та
допустимих доказів на підтвердження
позовних вимог позивачем не надано.

Як установлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 згідно Договору дарування,
посвідченого 12 лютого 2011 року
приватним нотаріусом Полтавського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
належить на праві власності квартира
АДРЕСА_1 (а.с.3-4).

За вказаною вище адресою з 19 червня 1998
року зареєстрована та проживає ОСОБА_4
(а.с.7).

Відповідно до п.8 зазначеного Договору
дарування, дарувальник ОСОБА_7 згідно
зі ст.725 ЦК України поклав на
обдаровуваного ОСОБА_3 обов'язок надати
право довічного користування дарунком
для проживання ОСОБА_4 та не пред'являти
до неї вимог про виселення.

Дана обставина була встановлена також
рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 05.12.2013 року, що набрало
законної сили, а тому доказуванню не
підлягає.

ІНФОРМАЦІЯ_1 дарувальник ОСОБА_7 помер,
що підтверджується актовим записом №417
від 12.03.2013р. відповідно до Свідоцтва про
смерть сер. НОМЕР_1 (а.с.60).

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд обґрунтовано виходив із
того, що відповідач ОСОБА_4
зареєстрована та проживає у спірній
квартирі з червня 1998 року; Договором
дарування від 12.02.2011р. передбачено
заборону власнику пред'являти до
ОСОБА_4 вимоги про виселення; після
смерті ОСОБА_7 право вимагати від
обдаровуваного ОСОБА_3 виконання
покладеного на нього пунктом 8 Договору
дарування від 12 лютого 2011 року
обов'язку на користь ОСОБА_4 перейшло до
самої ОСОБА_4; жодних застережень щодо
обов'язку ОСОБА_4 укласти з власником
приміщення договір найму або будь-який
інший договір даним договором
дарування не передбачено;
правомірність вселення відповідача до
спірної квартири жодною із осіб, що
беруть участь у справі, не ставилася
під сумнів, а судом не встановлено
обставини, що надавали б підстави
визнати відповідача такою, що втратила
право користування спірним житловим
приміщенням.

Окрім того, вирішуючи позовні вимоги до
УДМС України у Полтавській області
щодо зняття відповідача з
реєстраційного обліку, місцевий суд
дійшов висновку про відсутність
доказів щодо порушення, не визнання або
оспорювання будь-якого права позивача.

Висновки місцевого суду відповідають
встановленим по справі обставинам та
ґрунтуються на законі, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Статтею 311 Цивільного кодексу України
встановлено, що житло фізичної особи є
недоторканним. Фізична особа не може
бути виселена або іншим чином
примусово позбавлена житла, крім
випадків, встановлених законом.

За змістом статті 9 Житлового кодексу
України ніхто не може бути обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом. Житлові права
охороняються законом.

За приписом ст.725 ЦПК України договором
дарування може бути встановлений
обов'язок обдаровуваного вчинити певну
дію майнового характеру на користь
третьої особи або утриматися від її
вчинення (передати грошову суму чи інше
майно у власність, виплачувати грошову
ренту, надати право довічного
користування дарунком чи його
частиною, не пред'являти вимог до
третьої особи про виселення тощо).

Дарувальник має право вимагати від
обдаровуваного виконання покладеного
на нього обов'язку на користь третьої
особи.

У разі смерті дарувальника, оголошення
його померлим, визнання безвісно
відсутнім чи недієздатним виконання
обов'язку на користь третьої особи має
право вимагати від обдаровуваного
особа, на користь якої встановлений цей
обов'язок.

Таким чином, за договором дарування
обдаровувана особа може отримати не
лише дарунок, а й певні обов'язки. Так,
разом з дарунком до обдаровуваного
можуть перейти обов'язки, встановлені
договором дарування. Зокрема, на
обдаровуваного може покладатися
обов'язок вчинити певні дії майнового
характеру на користь третьої особи або,
навпаки, утриматися від пред'явлення
вимог до третьої особи. Причому не має
значення зміст дій майнового
характеру, що повинні бути вчинені або
від яких необхідно утриматись.
Дефініція даної статті надає
невичерпний перелік таких можливих дій
та вимог, що можуть не пред'являтися.
Суть обов'язку, який покладається на
обдаровуваного згідно даної норми
полягає у тому, що виконання такого
обов'язку спрямоване на виникнення,
зміну або припинення відповідних
правових наслідків майнового
характеру для третьої особи.

Укладення договору дарування з умовою
вчинення певних дій або утримання від
них на користь третьої особи тягне
виникнення обов'язку в обдаровуваного
вчинити такі дії або не пред'являти
вимог до третьої особи.

Незважаючи на те, що дія майнового
характеру або утримання від неї
спрямовані на задоволення інтересів
третьої особи, а не дарувальника,
останній вправі вимагати від
обдаровуваного виконання покладеного
на нього обов'язку на користь третьої
особи. Третя особа, за загальним
правилом, не має права вимагати від
обдаровуваного зазначеного обов'язку.
Таке суб'єктивне право має лише
дарувальник. Проте, абзац другий ч. 2
даної статті встановлює виняток з
даного правила. Так, у разі смерті
дарувальника або оголошення його
померлим, або визнання його безвісно
відсутнім чи недієздатним право вимоги
виконання обов'язку на користь третьої
особи переходить до особи, на користь
якої встановлений цей обов'язок. Таким
чином, з настанням передбачених
обставин дарувальник вже не в змозі
захистити інтереси третьої особи, а
тому така особа набуває право вимоги до
обдаровуваного щодо виконання ним
обов'язку, передбаченого договором
дарування, на її користь. Тому навіть
смерть дарувальника не впливає на
припинення зобов'язання щодо третьої
особи.

За змістом ст.7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від 11.12.2003р.
№1382-ІУ зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на це вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи житловим приміщенням відповідно
до норм житлового та цивільного
законодавства (ст.ст.71,72,116,156 Житлового
кодексу України; ст.405 ЦК України).

Оскільки ОСОБА_4 правомірно
користується житловим приміщенням,
вимога про зняття її з реєстраційного
обліку також є безпідставною.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що місцевий суд безпідставно прирівняв
відповідача ОСОБА_4 до особи, яка є
членом його сім»ї, не заслуговують на
увагу, оскільки наявність чи
відсутність родинних стосунків
позивача та відповідача не впливає на
правомірність проживання ОСОБА_4 у
квартирі відповідно до п. 8 Договору
дарування.

Доводи щодо необґрунтованості
посилань на п.8 Договору дарування як на
підставу безоплатного користування
спірною квартирою, що на думку позивача
суперечить ст.156 ЖКУ, а також обов'язок
відповідача укласти договір найму
(оренди) житлового приміщення є
безпідставними, оскільки чинним
Договором дарування чітко передбачено
обов'язок позивача у відповідності до
ст.725 ЦК України надати право довічного
користування дарунком для проживання
відповідача, не пред'являти до неї
вимог про виселення, та Договором
дарування не передбачено обов'язку
відповідача укласти з власником
приміщення договір найму, оренди чи то
будь-який інший договір.

Суд першої інстанції вірно встановив
фактичні обставини справи, дослідив
надані сторонами докази, на підставі
яких прийшов до висновку про наявність
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду
відповідає вимогам закону, зібраним по
справі доказам, обставинам справи,
підстав для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі,
колегія суддів не вбачає.

За змістом статті 308ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,314,315,317 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, - відхилити.

Рішення Київського районного
суду м. Полтави від 05 травня 2014 року, -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею чинності.

ГОЛОВУЮЧИЙ /підпис/
Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/
Ю.В. Дряниця

/підпис/
П.М. Карнаух

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Т.О. Кривчун