У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової
Г.І., Наумчука М.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, треті особи: приватний нотаріус
Золочівського районного нотаріального
округу ОСОБА_10, Золочівська державна
нотаріальна контора Львівської
області, комунальне підприємство
Львівської обласної ради «Золочивське
МБТІ», про визнання недійсним договору
купівлі-продажу, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_8 - ОСОБА_11 на
рішення апеляційного суду Львівської
області від 12 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, в якому, з урахуванням уточнень,
просила визнати недійсними: договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 15
грудня 2003 року, укладений між ОСОБА_12 та
ОСОБА_6; реєстрацію права власності на
квартиру; свідоцтва про право на
спадщину за законом на ім'я ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9; державну реєстрацію,
проведену на імена ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9

В обґрунтування вимог, з урахуванням їх
збільшення та уточнення, позивач
ОСОБА_13 посилалася на те, що їй у 2011
році, коли вона вирішила подарувати
належну їй квартиру АДРЕСА_1 своїй
доньці - ОСОБА_14, стало відомо про те, що
приватним нотаріусом ОСОБА_10 у 2003 році
посвідчено договір купівлі-продажу
квартири між нею та її іншою донькою -
ОСОБА_12 За вказаним договором вона
продала, а донька купила її (спірну)
квартиру. Вказаний факт здивував
позивача, оскільки вона ніколи не мала
наміру продавати квартиру, тим більше
доньці, ніколи не отримувала ніяких
коштів за продаж належної їй квартири.
Після чого пригадала, що, дійсно, у 2003
році вона з донькою ОСОБА_12 ходила до
нотаріуса ОСОБА_10 та там підписувала
якісь документи. Тоді вона вважала, що
вона підписує відмову від квартири, яка
розташована по АДРЕСА_4, у якій живуть
відповідачі та яку вона передала їм.
Вважала так, оскільки вона має вади
слуху та мови, під час укладення
договору у нотаріуса був відсутній
сурдоперекладач, послугами якого вона
постійно користується, є малограмотною
жінкою, а також росіянкою за
національністю, через що належно не
ознайомлювалася з документами, які
підписувала у нотаріуса. Крім цього,
про те, що вона підписує документи
відносно квартири по АДРЕСА_4 їй
повідомила її донька ОСОБА_12 Внаслідок
чого позивач вважав, що уклав договір
через свою власну помилку, яку допустив
через вказані обставини.

Рішенням Золочівського районного суду
Львівської області від 26 лютого 2014 року
у задоволенні позову ОСОБА_6
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 12 лютого 2014 року рішення
Золочівського районного суду
Львівської області від 26 лютого 2014 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено
частково.

Визнано недійсними: договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 15 грудня 2003 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_12; реєстрацію права власності
на вказану квартиру; свідоцтво про
право на спадщину за законом, видане 22
березня 2012 року Золочівською державною
нотаріальною конторою Львівської
області ОСОБА_7 за реєстраційним № 131;
свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане 22 березня 2012 року
Золочівською державною нотаріальною
конторою Львівської області ОСОБА_8 за
реєстраційним № 137; свідоцтво про право
на спадщину за законом, видане 22
березня 2012 року Золочівською державною
нотаріальною конторою Львівської
області ОСОБА_9 за реєстраційним № 134.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_8
- ОСОБА_11 порушує питання про
скасування рішення суду апеляційної
інстанції із залишенням у силі рішення
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 15 грудня 2003 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_12, спадкоємцями
якої є (по 1/3 частини) ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Згідно з умовами договору квартира
придбана за 10 833 грн. Кошти передані
продавцю покупцем до підписання
договору.

Право власності на квартиру
зареєстровано 15 січня 2004 року у
Золочівському міжрайонному бюро
технічної інвентаризації за ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 померла. Після її
смерті свідоцтва про право на спадщину
отримали ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_7

Згідно з висновком експерта-психолога
№ 357 судово-психологічної експертизи
від 23 серпня 2013 року ОСОБА_6, з
урахуванням рівня її розумового
розвитку, освіти та
індивідуально-психологічних
особливостей, здатна була правильно
розуміти характер та фактичний зміст
власних дій при підписанні нею 15 грудня
2003 року договору купівлі-продажу,
керувати ними та передбачати їх
наслідки, але за умови наявності
перекладача жестової мови на момент
укладення даного договору. ОСОБА_6 не
могла зрозуміти зміст прочитаного їй 15
грудня 2003 року нотаріусом договору
купівлі-продажу перед його підписанням
без перекладу його змісту
(перекладачем жестової мови) на жестову
мову. Наявні вади слуху та мови ОСОБА_6
знаходяться у прямому причинному
зв'язку із затрудненням сприйняття та
розуміння інформації, яка передається
буквами та граматичними конструкціями.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов, суд
апеляційної інстанції, встановивши, що
під час укладання оспорюваного
договору сурдоперекладач був
відсутній, а позивач ОСОБА_6, з
урахуванням її інвалідності, що
пов'язана з наявними у неї вадами мови
та слуху, на момент укладення договору
здатна була розуміти характер та
фактичний зміст власних дій, керувати
ними та передбачити їх наслідки лише за
наявності перекладача жестової мови,
тому вважав, що позивач помилилася щодо
правової природи договору, який вона
підписувала у нотаріуса. А також
вважав, що оскільки ОСОБА_6 залишається
зареєстрованою та проживає у спірній
квартирі по даний час, свідчить про
відсутність у останньої волевиявлення
на реальне відчуження вказаної
квартири.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна.

Згідно зі ст. 224 ЦК Української РСР за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 цього Кодексу
угода, укладена внаслідок помилки, що
має істотне значення, може бути визнана
недійсною за позовом сторони, яка діяла
під впливом помилки.

Тобто помилка - це неправильне
сприйняття стороною суб'єкта, предмета
чи інших істотних умов угоди, що
вплинуло на її волевиявлення, за
відсутності якого за обставинами
справи можна вважати, що угода не була б
укладена.

Правила ст. 56 ЦК Української РСР не
поширюються на випадки, коли помилка
стосується мотивів укладення угоди.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, у межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31
ЦПК України, позивач самостійно
визначає предмет й підстави позову та
на власний розсуд розпоряджається
своїми правами щодо предмета позову.

Як вбачається з матеріалів справи,
правовою підставою для визнання
договору недійсним ОСОБА_6 визначила
вчинення його під впливом помилки,
оскільки вона вважала, що підписує не
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, а відмову від квартири
АДРЕСА_4, а вказану помилку вона
допустила через те, що є малограмотною,
росіянкою за національністю та має
фізичні вади, а під час укладання
оспорюваного договору сурдоперекладач
був відсутній.

Суд апеляційної інстанції,
встановивши, що позивач, з урахуванням
її інвалідності, що пов'язана з
наявними у неї вадами мови та слуху, на
момент укладення договору здатна була
розуміти характер та фактичний зміст
власних дій, керувати ними та
передбачити їх наслідки лише за
наявності перекладача жестової мови
та за відсутності перекладача жестової
мови не могла зрозуміти зміст
укладеного договору, що може свідчити
про відсутність її волевиявлення на
укладення оспорюваного договору, не
врахував, що нездатність дієздатного
громадянина у момент вчинення
правочину усвідомлювати значення
своїх дій або керувати ними є окремою
підставою недійсності правочину, що
передбачена ст. 55 ЦК УРСР, наявність
якої виключає можливість помилки
такого громадянина щодо обставин
правочину відповідно до ст. 56 ЦК УРСР.

Суд першої інстанції, встановивши, що
позивач на час укладання оспорюваного
договору близько 9 років проживала у
спірній квартирі та жодних дій щодо
квартири АДРЕСА_4 не вчиняла, виходив з
того, що позивачем не подано жодних
доказів, які б свідчили, що вказаний
договір був укладений внаслідок
помилки позивача щодо його природи,
прав чи обов'язків сторін, інших
обставин, що мають істотне значення, а
конкретно щодо того, що, укладаючи
такий договір, позивач вважала, що
підписує свою відмову від вказаної
квартири, оскільки жодних передумов, що
могли спровокувати таку помилку, у
позивача не було та обставини, що
вказували на це відсутні. А також
встановив, що докази, які б свідчили про
те, що позивач через те, що є
малограмотною, росіянкою за
національністю та має фізичні вади,
помилилася щодо його природи, прав чи
обов'язків сторін, інших обставин, що
мають істотне значення, укладаючи
оспорюваний договір, відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції на
підставі наявних у справі доказів
обґрунтував свої висновки та правильно
відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
встановивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню як таке, що ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, із залишенням у
силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_8 -
ОСОБА_11 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 12 лютого 2014 року скасувати,
рішення Золочівського районного суду
Львівської області від 26 лютого 2014 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.
І. Наумчук