У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Нагорняка
В.А., Олійник А.С..

Писаної Т.О., Юровської
Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
приватного акціонерного товариства
«Кілійський виноробний завод» про
поновлення на роботі, визнання запису у
трудовій книжці недійсним, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Кілійського районного суду Одеської
області від 5 вересня 2013 року, ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
18 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2004 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, із урахуванням
неодноразово уточнених позовних вимог
станом на 5 червня 2013 року просила
визнати незаконними дії приватного
акціонерного товариства «Кілійський
виноробний завод» (далі - ПрАТ
«Кілійський виноробний завод») щодо її
відсторонення від роботи з 26 серпня 2003
року до 23 березня 2005 року, поновити її
на посаді робочої будівельної бригади,
стягнути на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 26
серпня 2003 року до 23 березня 2005 року у
розмірі 11 050 грн 36 коп., середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні з 24 березня 2005 року до
дня ухвалення рішення у справі, а також
відшкодувати моральну шкоду у розмірі
10 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15
листопада 1972 року її прийнято на
посаду робітника будівельної бригади
на Кілійський виноробний завод,
правонаступником якого є ПрАТ
«Кілійський виноробний завод».

Із 26 серпня 2003 року її було
відсторонено від роботи без жодних
підстав, а 24 березня 2005 року - звільнено
у зв'язку з виходом на пенсію на
підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Таким чином, з 26 серпня 2003 року до 23
березня 2005 року вона перебувала у
вимушеному прогулі з вини відповідача
у зв'язку з недопуском до роботи, що є
підставою для задоволення позову.

Рішенням Кілійського районного суду
Одеської області від 5 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
18 лютого 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення по суті спору.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково із таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до
наказу № 296 від 15 листопада 1972 року
ОСОБА_3 було прийнято на посаду робочої
будівельної бригади Кілійського
виноробного заводу, а 24 березня 2005 року
- звільнено на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП
України у зв'язку з виходом на пенсію за
віком.

Відповідно до довідки відповідача від
15 грудня 2006 року середньомісячна
заробітна плата ОСОБА_3 за
червень-липень 2003 року становила 942 грн
31 коп.

У зв'язку з накладенням арешту на майно
Кілійського виноробного заводу
ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 15 серпня 2003 року, з 26 серпня 2003
року до 1 вересня 2003 року підприємство
не працювало, робітники були
позбавлені можливості виконувати свої
трудові обов'язки.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що з 26 серпня
2003 року до 1 вересня 2003 року позивач не
працювала не з вини роботодавця, з
роботи її звільнено не було, тому
підстави для стягнення з відповідача
на її користь середнього заробітку за
час вимушеного прогулу з 26 серпня 2003
року до 26 березня 2005 року відсутні.
Позов у частині вимог про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні з 24 березня 2005 року до
вирішення справи не підлягає
задоволенню у зв'язку з
необґрунтованістю.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд погодився
із його висновками та залишив ухвалене
ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду
повністю погодитись не можна з огляду
на таке.

Згідно із ст. 235 КЗпП України, у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. При винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік.

Судами встановлено, що до 24 травня 2005
року накази про відсторонення ОСОБА_3
від роботи, чи про її звільнення
відповідачем не видавались.

За таких обставин, суди дійшли
обґрунтованого висновку про відмову в
позові про поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Із висновками судів про відмову в
позові про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні погодитись не можна, у
цій частині ухвала апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести із звільненим
працівником повний розрахунок -
виплатити всі суми, що належать йому;
при невиконанні такого обов'язку з вини
власника або уповноваженого ним органу
наступає передбачена статтею 117 КЗпП
України відповідальність.

Відповідно до ст. 60 ЦПК Україник кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Як встановлено судами, відповідно до
довідки відповідача від 15 грудня 2006
року середньомісячна заробітна плата
ОСОБА_3 за червень-липень 2003 рок
становила 942 грн 31 коп.

Із довідки закритого акціонерного
товариства «Кілійський виноробний
завод» (правонаступником якого є ПрАТ
«Кілійський виноробний завод») № 445 від
17 вересня 2004 року випливає, що ОСОБА_3 є
працівником заводу та числиться
оформлювачем готової продукції
Кілійського винцеху (а.с. 38).

Як убачається із табелів обліку
використаного робочого часу
працівників закритого акціонерного
товариства «Кілійський виноробний
завод» за серпень та вересень 2003 року,
ОСОБА_3 числиться працівником
Кілійського винцеху (а.с. 88-99).

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_3,
її звільнено 24 травня 2005 року у зв'язку
з виходом на пенсію за віком.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у частині вимог про
стягнення з відповідача на користь
позивача середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 316
ЦПК України не з'ясував, чи працювала
позивач з 1 вересня 2003 року до дня
звільнення (ураховуючи встановлення
судом того факту, що позивач не
працювала з 26 серпня 2003 року до 1
вересня 2003 року), чи нараховувалась їй
заробітна плата за період із 1 вересня
2003 року до 24 березня 2005 року, чи при
звільненні були виплачені позивачу
належні їй суми і чи були такі
нараховані, чи проведено з нею повний
розрахунок на день звільнення та чи
зверталась вона із вимогою до
відповідача про розрахунок. Ухвала
апеляційного суду не містить
мотивованих висновків у цій частині. За
огляду на викладене апеляційний суд
дійшов передчасного висновку про
залишення рішення суду першої
інстанції у зазначеній частині без
змін.

Допущені апеляційним судом порушення
судами порушення норм процесуального
права є підставою для скасування
ухвали апеляційного суду у частині
залишення без змін рішення суду першої
інстанції про відмову в позові про
стягнення з відповідача на користь
позивача середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні, та
направлення справи у цій частині на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

В іншій частині ухвалені у справі
судові рішення підлягають залишенню
без змін відповідно до ст. 337 ЦПК
України.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 337 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Скасувати ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 18 лютого 2014 року у
частині залишення без змін рішення
Кілійського районного суду Одеської
області від 5 вересня 2013 року про
відмову в позові ОСОБА_3 про стягнення з
відповідача на користь позивача
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, справу у цій
частині направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Кілійського
районного суду Одеської області від 5
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 18 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді:

В.А. Нагорняк

А.С. Олійник

Т.О. Писана

Г.В. Юровська