АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6496/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Гудим О. М. Доповідач - Красвітна
Т.П. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

04 листопада 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого -

суддів:

при секретарі

Красвітної Т.П.

Михайловської С.Ю., Пономарь З.М.

Безверхому О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу по апеляційним скаргам
ОСОБА_6, Головного управління Державної
казначейської служби України у
Дніпропетровській області,
Прокуратури Дніпропетровської
області, Прокуратури Магдалинівського
району Дніпропетровської області на
рішення Царичанського районного суду
Дніпропетровської області від 07 травня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до
Державного казначейства України, третя
особа - Прокуратура Дніпропетровської
області, Магдалинівський районний
відділ Головного управління
міністерства внутрішніх справ України
в Дніпропетровській області,
прокуратура Магдалинівського району
Дніпропетровської області,
Магдалинівський районний суд
Дніпропетровської області, про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди завданої особі
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органу дізнання,
досудового слідства, прокуратури або
суду, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2012 року позивач звернувся до
суду з даним позовом посилаючись на те,
що відповідно до постанови
Магдалинівського районного суду від 09
жовтня 2006 року працівниками
Магдалинівського РВ ГУМВС України був
проведений огляд житлового будинку,
належного йому, в ході якого виявлено,
оглянуто та вилучено наркотичні
засоби. При цьому, на його думку, були
порушені вимоги Інструкції про порядок
вилучення, зберігання і передачі
речових доказів у кримінальних
справах, затвердженої 13.05.2004 року
Генеральною прокуратурою України
№05/1-139окв, Міністерств внутрішніх
справ України №5386/мн, в результаті чого
речові докази були сфальсифіковані.
Відповідно до протоколу
Магдалинівського РВ ГУМВС від 09.10.2006
року він був затриманий в порядку ч.3
ст.263 КУпАП як особа, що порушила
встановлені в Україні правила обігу
наркотичних засобів, та перебував в ІТТ
протягом семи діб, в результаті чого
він захворів та був вимушений
лікуватися. 12 жовтня 2006 року у
відношенні нього СВ Магдалинівського
РВ була порушена кримінальна справа
№07061202 за фактом незаконного
зберігання наркотичних речовин без
мети збуту, за ознаками складу злочину,
передбаченого ч.1 ст.309 КК України. 24
листопада 2006 року йому було обрано
запобіжний захід - підписку про невиїзд
та допитано в якості підозрюваного. 12
грудня 2006 року слідчим СВ
Магдалинівського РВ у порядку ст.115 КПК
України його було затримано та
постановою Магдалинівського районного
суду від 16.12.2006 року продовжено йому
термін тримання під вартою до 10 діб. 22
грудня 2006 року йому пред'явлено
обвинувачення щодо незаконного
зберігання наркотичних засобів, тобто
за скоєння злочину, передбаченого ст.309
ч.1 КК України та постановою
Магдалинівського районного суду від
23.12.2006 року обрано запобіжний захід -
взяття під варту. При цьому, його
адвокатом на постанови
Магдалинівського районного суду від
16.12.2006 р. та від 23.12.2006 р. про обрання у
відношення нього запобіжного заходу
були подані апеляційні скарги,
написані ним власноручно. Про те, що
апеляційна скарга прийнята та
призначена на 27.12.2006 р. адвокат надав
йому повідомлення від 26.12.2006 р. вих.№8108,
однак розгляд апеляційної скарги так і
не відбувся, чим були порушені його
права щодо оскарження незаконності
тримання його під вартою. При
проведенні допитів він вину у
пред'явленому обвинуваченні за ст.309 ч.1
КК України не визнавав та заявляв, що
ніякого відношення до виявлених у
нього в житловому будинку наркотичних
засобів не має. 29 грудня 2006 року
кримінальна справа була передана до
Магдалинівського районного суду, де
вироком від 23 квітня 2007 року його
визнано винним у вчиненні злочину,
передбаченого ст.309 ч.1 КК України, та
призначено покарання у вигляді трьох
років позбавлення волі з застосуванням
ст.ст.75, 76 ч.1 п.п.3, 4 КК України, з
випробувальним терміном 3 роки.
Запобіжний захід з тримання під вартою
змінено на підписку про невиїзд. 07
травня 2007 року він звернувся до
апеляційного суду Дніпропетровської з
апеляційною скаргою на вирок
Магдалинівського районного суду від
23.04.2007 року та ухвалою апеляційного
суду Дніпропетровської області від
20.07.2007 року вказаний вирок скасовано та
справу направлено на додаткове
розслідування. Запобіжний захід обрано
у вигляді підписки про невиїзд. Після
проведення досудового слідства
кримінальна справа знову була
направлена до Магдалинівського
районного суду, де вироком від 16.04.2008
року йому було призначене покарання за
скоєння злочину, передбаченого ст.309 ч.1
КК України, аналогічне покаранню за
попереднім вироком. 01 серпня 2008 року
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області вирок
Магдалинівського районного суду від
16.04.2008 року скасовано та кримінальну
справу направлено до Магдалинівського
РВ для додаткового розслідування. Лише
після неодноразових звернень за
захистом своїх прав до різних
державних та правозахисних установ 27
грудня 2011 року прокуратурою
Дніпропетровської області кримінальна
справа відносно нього за ст.309 ч.1 КК
України закрита на підставі ст.6 п.2 КПК
України, оскільки проведення огляду
працівниками міліції 09.10.2006 року було
здійснене у порушення вимог ст.ст.65, 127
КПК України і тому вилучені під час
огляду домоволодіння речові докази -
наркотичні засоби - не можуть братися
слідством як докази його вини в
інкримінованому злочині. Враховуючи
вищевикладене, позивач вважає, що,
оскільки кримінальна справа була
закрита прокуратурою
Дніпропетровської області у зв'язку з
тим, що проведення огляду працівниками
міліції 09.10.2006 року було здійснене з
порушенням вимог КПК України, в ході
якого вилучені наркотичні засоби, не
можуть бути доказом вини в
інкримінованому йому злочині, а тому
наступні дії проведені у відношенні
нього на досудовому слідстві та при
судовому розгляді справи слід вважати
незаконними, такими що спричинили йому
моральну та матеріальну шкоду. Вважає,
що до матеріальної шкоди, нанесеної
йому в результаті незаконних дій, слід
віднести витрати на правову допомогу у
сумі 3000,0 грн., на послуги телефонного
зв'язку - 1000 грн., на проїзд - 5672,06 грн., на
поштові послуги - 1000 грн., а також втрати
в господарстві - 3000,0 грн. Крім того, у
зв'язку з характером та глибиною
душевних, емоційних і моральних
страждань, які він отримав і продовжує
отримувати, враховуючи їх тривалість,
вимушені зміни в його особистому житті
та беручи за основу принципи
розумності, справедливості і
добросовісності, він оцінює нанесену
йому моральну шкоду, виходячи з
кратного співвідношення з мінімальним
розміром заробітної плати, що діють на
час розгляду справи, у розмірі не
менше 107184 грн. Посилаючись на норми
ст.ст.3, 55, 56, 61, 62 Конституції України,
ст.23, ст.1167, ст.1176 ЦК України, Закон
України "Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду", позивач, згідно уточнених
позовних вимог, остаточно просив суд
стягнути з Державного Бюджету України
на свою користь в рахунок
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди 250000,0 грн.

Рішенням Царичанського районного суду
Дніпропетровської області від 07 травня
2014 року позовні вимоги задоволені
частково, вирішено стягнути з
Державного казначейства України за
рахунок Державного бюджету України,
шляхом списання в безспірному порядку
з єдиного казначейського рахунку, на
користь ОСОБА_6 100000,0 грн. на
відшкодування моральної шкоди. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Додатковим рішенням Царичанського
районного суду Дніпропетровської
області від 03 вересня 2014 року судовий
збір віднесено за рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6
посилається на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права, у
зв'язку з чим ставить питання про зміну
оскаржуваного рішення, задоволення
позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційних скаргах прокуратура
Дніпропетровської області,
прокуратура Магдалинівського району
Дніпропетровської області посилаються
на неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, у зв'язку з чим
ставлять питання про зміну
оскаржуваного рішення, зменшення
розміру стягнутої моральної шкоди.

В апеляційній скарзі Головне
управління Державної казначейської
служби України у Дніпропетровській
області посилається на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права, у
зв'язку з чим ставить питання про
скасування оскаржуваного рішення та
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг, зважаючи на
положення ст. 303 ЦПК України, і
заявлених позовних вимог, колегія
суддів не знаходить підстав для
задоволення апеляційних скарг та
скасування оскаржуваного рішення,
виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується
зібраними у справі доказами, що згідно
постанови Магдалинівського районного
суду від 09 жовтня 2006 року працівниками
Магдалинівського РВ ГУМВС України був
проведений огляд житлового будинку,
належного позивачу, в ході якого
виявлено, оглянуто та вилучено
наркотичні засоби (а.с. 7 т.1
кримінальної справи №07061202 по
обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 309 КК
України).

Відповідно до протоколу
Магдалинівського РВ ГУМВС від 09.10.2006
року позивач був затриманий в порядку
ч.3 ст.263 КУпАП як особа, що порушила
встановлені в Україні правила обігу
наркотичних засобів, та перебував в ІТТ
протягом семи діб (а.с. 87).

18 жовтня 2006 року у відношенні ОСОБА_6 СВ
Магдалинівського РВ була порушена
кримінальна справа №07061202 за фактом
незаконного зберігання наркотичних
речовин без мети збуту, за ознаками
складу злочину, передбаченого ч.1 ст.309
КК України (а.с.1 т.1 кримінальної справи
№07061202 по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.1
ст.309 КК України).

24 листопада 2006 року позивачу було
обрано запобіжний захід - підписку про
невиїзд та допитано в якості
підозрюваного (а.с. 65 т.1 кримінальної
справи №07061202 по обвинуваченню ОСОБА_6
за ч.1 ст.309 КК України).

12 грудня 2006 року слідчим СВ
Магдалинівського РВ у порядку ст.115 КПК
України ОСОБА_6 було затримано та
постановою Магдалинівського районного
суду від 16.12.2006 року продовжено йому
термін тримання під вартою до 10 діб (а.с.
94-97 та а.с.125 т.1 кримінальної справи
№07061202 по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.1
ст.309 КК України).

22 грудня 2006 року ОСОБА_6 пред'явлено
обвинувачення щодо незаконного
зберігання наркотичних засобів, тобто
за скоєння злочину, передбаченого ст.309
ч.1 КК України та постановою
Магдалинівського районного суду від
23.12.2006 року обрано запобіжний захід -
взяття під варту (а.с.141 та а.с.152 т.1
кримінальної справи №07061202 по
обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.1 ст.309 КК
України) .

При проведенні допитів ОСОБА_6 вину у
пред'явленому обвинуваченні за ст.309 ч.1
КК України не визнавав та заявляв, що
ніякого відношення до виявлених у
нього в житловому будинку наркотичних
засобів не має.

29 грудня 2006 року кримінальна справа
була передана до Магдалинівського
районного суду, де вироком від 23 квітня
2007 року ОСОБА_6 визнано винним у
вчиненні злочину, передбаченого ст. 309
ч. 1 КК України, та призначено покарання
у вигляді трьох років позбавлення волі
із застосуванням ст.ст. 75, 76 ч.1 п.п.3, 4 КК
України, з випробувальним терміном 3
роки. Запобіжний захід з тримання під
вартою змінено на підписку про невиїзд
(а.с.51-54 т.2 кримінальної справи №07061202 по
обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.1 ст.309 КК
України).

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 20.07.2007
року вирок Магадлинівського районного
суду від 23.04.2007 року скасовано та справу
направлено на додаткове розслідування.
Запобіжний захід обрано у вигляді
підписки про невиїзд (а.с.69-72 т.2
кримінальної справи №07061202 по
обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.1 ст.309 КК
України).

Після проведення досудового слідства
кримінальна справа знову була
направлена до Магдалинівського
районного суду, де вироком від 16.04.2008
року ОСОБА_6 було призначене покарання
за скоєння злочину, передбаченого ст.309
ч.1 КК України, аналогічне покаранню за
попереднім вироком (а.с.67-69 т.3
кримінальної справви №07061202 по
обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.1 ст.309 КК
України).

01 серпня 2008 року ухвалою апеляційного
суду Дніпропетровської області вирок
Магдалинівського районного суду від
16.04.2008 року скасовано та кримінальну
справу направлено до Магдалинівського
РВ для додаткового розслідування
(а.с.94-96 т.3 кримінальної справи №07061202 по
обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.1 ст.309 КК
України).

28 грудня 2011 року прокуратурою
Дніпропетровської області кримінальна
справ відносно ОСОБА_6 за ст.309 ч.1 КК
України закрита на підставі ст.6 п.2 КПК
України, оскільки проведення огляду
працівниками міліції 09.10.2006 року було
здійснене з порушенням вимог ст.ст.65, 127
КПК України і тому вилучені під час
огляду домоволодіння речові докази -
наркотичні засоби - не можуть братися
слідством як докази його вини в
інкримінованому йому злочині (а.с.254, 255
т.3 кримінальної справи №07061202 по
обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.1 ст.309 КК
України, оглянуті місцевим судом в
судовому засіданні, та а.с. 5, 6 т.1, де
виявлено виправлення дати у постанові
на 27 грудня 2011 року).

Викладені фактичні обставини справи
місцевим судом встановлені повно і
правильно; спірні правовідносини
регламентуються наступними правовими
нормами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода,
завдана фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту чи
виправних робіт, відшкодовується
державою у повному обсязі незалежно
від вини посадових і службових осіб
органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої
фізичній особі незаконними діями
органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду, виникає у випадках,
передбачених законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду", з відповідними
змінами та доповненнями станом на час
виникнення спірних правовідносин,
підлягає відшкодуванню шкода, завдана
громадянинові внаслідок незаконного
засудження, незаконного притягнення як
обвинуваченого, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході розслідування чи
судового розгляду кримінальної справи
обшуку, виїмки, незаконного накладення
арешту на майно, незаконного
відсторонення від роботи (посади) та
інших процесуальних дій, що обмежують
права громадян.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону
передбачено, що право на відшкодування
шкоди в розмірах і в порядку,
передбачених цим Законом, виникає у
випадках закриття кримінальної справи
за відсутністю події злочину,
відсутністю у діянні складу злочину
або недоведеністю участі
звинуваченого у вчиненні злочину.

Крім того, у наведених в статті 1 цього
Закону випадках громадянинові
відшкодовуються (повертаються),
зокрема: 1) заробіток та інші грошові
доходи, які він втратив внаслідок
незаконних дій; 3) штрафи, стягнуті на
виконання вироку суду, судові витрати
та інші витрати, сплачені громадянином;
4) суми, сплачені громадянином у зв'язку
з поданням йому юридичної допомоги; 5)
моральна шкода (стаття 3 Закону України
"Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду").

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, органів досудового
розслідування, прокуратури і суду"
відшкодування моральної шкоди
провадиться у разі, коли незаконні дії
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду завдали моральної
втрати громадянинові, призвели до
порушення його нормальних життєвих
зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

При визначенні розміру моральної
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду, суд повинен визначити страждання,
заподіяні громадянинові внаслідок
фізичного чи психічного впливу, що
призвело до погіршення або позбавлення
можливостей реалізації ним своїх
звичок і бажань, погіршення відносин з
оточуючими людьми, інших негативних
наслідків морального характеру, при
цьому суд зобов'язаний враховувати, що
таке відшкодування проводиться
виходячи з розміру не менше одного
мінімального розміру заробітної плати
за кожен місяць перебування під
слідством чи судом (ст. 13 цього Закону).

Розмір відшкодування моральної шкоди
має бути не більш, ніж достатнім для
розумного задоволення потреб
потерпілої особи і не повинен
призводити до її збагачення.

У постанові Пленуму Верховного суду
України від 31 березня 1995 року N 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (абз. 2 п. 9), з відповідними
змінами та доповненнями, роз'яснено, що
у випадках, коли межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати чи
неоподатковуваним мінімумом доходів
громадян, суд при вирішенні цього
питання має виходити з такого розміру
мінімальної заробітної плати чи
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про
Державний бюджет на 2014 рік" мінімальна
заробітна плата установлена в розмірі -
1218,0 грн.

Вирішуючи спір у частині відшкодування
моральної шкоди на підставі поданих
сторонами доказів, які належним чином
оцінені (ст. 212 ЦПК України), з
урахуванням положень Закону України
"Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду", ст. 1176 ЦК
України; враховуючи, що позивач з
09.10.2006 року по 28.12.2011 року перебував під
слідством і судом (5 років 2 місяці 20
днів), з яких з 09.10.2006 року по 16.10.2006 року
та з 13.12.2006 року по 23.04.2007 року перебував
під вартою (4 місяці 17 днів), а інший
період часу до нього був застосований
запобіжний захід у виді підписки про
невиїзд; зважаючи на характер та
обсяг страждань позивача, характер
немайнових витрат, ступінь зниження
престижу та виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості, - місцевий суд дійшов
обґрунтованого висновку про
необхідність стягнення з відповідача
на користь позивача моральної шкоди у
розмірі 100000,0 грн.

Крім того, місцевий суд дійшов
правильного висновку про необхідність
відмови у задоволенні позовних вимог,
заявлених з підстав ст. 1176 ЦК України
та Закону України "Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду", про відшкодування
витрат на правову допомогу, витрат на
послуги телефонного зв'язку, на проїзд,
на поштові послуги та втрат в
господарстві, що виникли через
неможливість здійснення позивачем
догляду за власним майном.

Так, згідно зі ст.ст. 11, 12 Закону України
"Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду" та п.п. 11, 12
Положення про застосування Закону
України "Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду", затвердженого наказом
Міністерства юстиції України,
Генеральної прокуратури України,
Міністерства фінансів України, від 4
березня 1996 року № 6/5/3/41, - в разі
закриття кримінальної справи за
відсутності події злочину, відсутністю
у діяннях складу злочину або
недоведеністю участі особи у вчиненні
злочину, орган дізнання, слідчий,
прокурор або суд зобов'язані роз'яснити
громадянинові порядок поновлення його
порушених прав і відшкодування шкоди.

Для визначення розміру шкоди,
переліченої в пп. 1, 3, 4 ст. 3 Закону,
громадянин протягом шести місяців
після направлення йому повідомлення
може звернутися: 1) при закритті
провадження в справі органами дізнання
або слідства Міністерства внутрішніх
справ, Генеральної прокуратури і
Служби безпеки України - відповідно до
цих органів; 2) при винесенні
виправдувального вироку або закритті
справи судом першої інстанції чи в
касаційному або наглядному порядку - до
суду, який розглядав справу по першій
інстанції; 3) при скасуванні постанови
районного (міського) суду (судді) про
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт і закритті справи - в
районний (міський) суд (до судді), який
розглядав справу про адміністративне
правопорушення.

У місячний термін з дня звернення
громадянина один з органів,
перелічених в п. 11 Положення, залежно
від того, хто з них здійснював слідчі
дії або розглядав справу, витребовує
від відповідних державних і
громадських організацій всі необхідні
документи, що мають значення для
визначення розміру завданої шкоди, і
виносить передбачену частиною 1 ст. 12
Закону постанову (ухвалу).

Виходячи з викладеного, надавши
належної оцінки представленим у справі
доказам у їх сукупності, приймаючи до
уваги, що кримінальна справа відносно
ОСОБА_6 була закрита постановою
прокуратури Дніпропетровської області
на підставі ст.6 п.2 КПК України,
місцевий суд дійшов правильного
висновку, що саме обласна прокуратура
зобов'язана була роз'яснити позивачу
порядок поновлення його порушених прав
і відшкодування шкоди, а потім, за його
ж зверненням, повинна була витребувати
всі необхідні документи, що мають
значення для визначення розміру
завданої шкоди і винести відповідну
постанову, яку у разі незгоди позивач
мав право оскаржити.

Отже, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив в задоволенні
позову в частині відшкодування
матеріальної шкоди, оскільки
передбачено інший спосіб
відшкодування такої шкоди ніж
визначено позивачем.

Наведені в апеляційних скаргах доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне
право оцінки доказів належить суду,
який має оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, розглянувши справу у межах
заявлених позовних вимог та змісту
доводів апеляційних скарг, враховуючи
положення ст. 303 ЦПК України, колегія
дійшла висновку, що оскаржуване
рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_6, Головного
управління Державної казначейської
служби України у Дніпропетровській
області, Прокуратури
Дніпропетровської області,
Прокуратури Магдалинівського району
Дніпропетровської області - відхилити.

Рішення Царичанського районного суду
Дніпропетровської області від 07 травня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, протягом двадцяти днів
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Т.П.Красвітна

Судді
С.Ю.Михайловська

З.М.Пономарь