Справа № 344/7155/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1954/2014
Головуючий у 1 інстанції Барашков В. В.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Ковалюка Я.Ю., Мелінишин Г.П.,

секретаря
Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали за заявою ОСОБА_2
про забезпечення позову у цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
право на спадкування в порядку зміни
черговості за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу
Івано-Франківського міського суду від
10 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду від 10.07.2014 року заяву ОСОБА_2 про
забезпечення позову задоволено
частково.

Накладено арешт на квартиру по АДРЕСА_1
до вирішення справи по суті.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 посилається на
незаконність та необґрунтованість
ухвали суду першої інстанції, що
постановлена з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
У зв'язку з цим, просить ухвалу суду
першої інстанції скасувати.

Представник апелянта свої вимоги
обґрунтовує тим, що рішенням
Івано-Франківського міського суду від
26.11.2013 року відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, усунення від спадкування та
визнання права власності на спадкове
майно. Даним рішенням встановлено, що
ОСОБА_2 не є спадкоємцем померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, оскільки шлюб між
ними розірвано рішенням
Богородчанського районного суду від
24.04.1991 року. Рішенням також встановлено,
що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не проживали однією
сім'єю на протязі 5 років до його смерті,
тобто ОСОБА_2 не входить до кола осіб,
які визначені ч.1 ст.1264 ЦК України.

Про такі факти ОСОБА_2 свідомо не
повідомила суд, маючи єдиною метою
подачі даного позову знову накласти
заборону на отримання ОСОБА_3 свідоцтва
про право на спадкування після смерті
його батька ОСОБА_5

Судом першої інстанції
вищенаведені обставини справи не
враховані, що суперечить вимогам
процесуального права, постанові
Пленуму Верховного Суду України від
22.12.2006 року "Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову".

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
представника апелянта, заперечення
заявника, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2
про забезпечення позову шляхом
накладення арешту на квартиру по
АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив
із того, що такий вид забезпечення
позову буде гарантією реального
виконання рішення суду на випадок його
прийняття і він є співмірним із
заявленими позивачем вимогами,
оскільки невжиття заходів
забезпечення позову може утруднити або
зробити неможливим виконання рішення
суду.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Згідно зі ст.ст. 151, 152 ЦПК України, суд за
заявою осіб, що беруть участь у справі
може вжити заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду. Види
забезпечення позову мають бути
співмірними із заявленими позивачем
вимогами.

Відповідно до пункту 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
22.12.2006 року "Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову", розглядаючи
заяву про забезпечення позову, суд має
з урахуванням доказів, наданих
позивачем на підтвердження своїх
вимог, пересвідчитися в тому, що між
сторонами існує спір та існує реальна
загроза невиконання чи утруднення
виконання можливого рішення суду про
задоволення позову, з'ясувати обсяг
позовних вимог, дані про особу
відповідача, а також відповідність
виду забезпечення позову, який просить
застосувати особа, котра звернулася з
такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення
позову, суд має брати до уваги інтереси
не тільки позивача, а й інших осіб,
права яких можуть бути порушені у
зв'язку із застосуванням відповідних
заходів.

Забезпечення позову допускається
на будь-якій стадії розгляду справи,
якщо невжиття заходів забезпечення
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду. Суд першої
інстанції обґрунтовано прийшов до
висновку про задоволення заяви ОСОБА_2
щодо забезпечення позову, оскільки
обставини справи свідчать про
наявність достатніх підстав для вжиття
заходів забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом позову є частка в квартирі по
АДРЕСА_1, що має значну вартість та
належала позивачу та її покійному
чоловіку ОСОБА_5 в рівних долях.
Застосування такого виду забезпечення
позову, як арешт - це тимчасові заходи,
які однак дозволять запобігти можливим
порушенням майнових прав чи
охоронюваних законом інтересів сторін
та гарантують реальне виконання
рішення суду на випадок його ухвалення,
а обраний судом вид забезпечення
позову (арешт нерухомого майна) є
співмірним із заявленими позивачем
вимогами. За таких обставин ухвала суду
є законною та обґрунтованою.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що ОСОБА_3 не позбавлений права
поставити питання про зміну виду
забезпечення позову або скасування
заходів забезпечення позову в порядку,
передбаченому ст. 154 цього Кодексу.

В той же час, інші доводи, наведені в
апеляційній скарзі, не мають значення
для правильного вирішення питання про
забезпечення позову, оскільки
стосуються змісту та обґрунтування
позовних вимог та можуть бути
враховані судом при вирішенні спору по
суті, а посилання представника
апелянта на те, що ухвала суду
перешкоджає відповідачу
розпоряджатися частиною квартирою не
може бути підставою для її скасування.

Не заслуговують на увагу і твердження
апелянта про необґрунтоване не
застосування судом ч.4 ст.153 ЦПК України.

Згідно ч.4 ст.153 ЦПК України, суд,
допускаючи забезпечення позову, може
вимагати від позивача забезпечити його
вимогу заставою, достатньою для того,
щоб запобігти зловживанню
забезпеченням позову, яка вноситься на
депозитний рахунок суду.

Таким чином, з аналізу даної норми
процесуального права вбачається, що
забезпечення вимоги заставою це право
суду, а не його обов'язок, який може бути
застосований в залежності від обставин
справи. В даному випадку, колегія
суддів також не вбачає підстав для
застосування ч.4 ст.153 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 312,313, 314, 315, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Івано-Франківського міського
суду від 10 липня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і оскарженню не
підлягає.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Я.Ю. Ковалюк

Г.П. Мелінишин