АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6041/14
І-ої інстанції: Задорожний М.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

9 вересня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Коростійової
В.І.,

суддів: - Івах А.П.,
Пшенічної Л.В.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Дзержинського районного суду міста
Харкова від 27 червня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, Шостої
Харківської державної нотаріальної
контори про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину,
визнання права власності на спадкове
майно, -

в с т а н о в и л а:

11 жовтня 2012 року ОСОБА_3
звернулась до суду із вказаним позовом,
який уточнила 23 липня 2013 року.

Просила визнати недійсними:
свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане 13 жовтня 1984 року Шостою
Харківською державною нотаріальною
конторою (далі - Шоста ХДНК),
зареєстроване у реєстрі №3-20 на ім'я
ОСОБА_5 і ОСОБА_6; свідоцтво про право
власності на спадщину за заповітом,
видане 19 січня 2011 року Шостою ХДНК,
зареєстроване у реєстрі за №1-109 на ім'я
ОСОБА_3, свідоцтво про право на спадщину
за законом, видане 19 листопада 2012 року
Шостою ХДНК, зареєстроване в реєстрі
№1990 на ім'я ОСОБА_7. на 1/8 частину
житлового будинку; визнати за нею,
ОСОБА_3, право власності на 11/12 частин
житлового будинку з відповідною
часткою надвірних будівель за адресою:
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилалась на
те, що житловий будинок АДРЕСА_1 у місті
Харкові на праві спільної сумісної
власності подружжя належав її батькам -
ОСОБА_8 і ОСОБА_5.

Право власності на житловий будинок
було зареєстровано за батьком - ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько ОСОБА_8 помер.

На час його смерті у житловому будинку
мешкали та були зареєстровані: мати-
ОСОБА_5., брат - ОСОБА_6 і вона.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася
спадщина на ? частину житлового
будинку.

Спадкоємцями першої черги після ОСОБА_8
на належну йому ? частину житлового
будинку були його дружина ОСОБА_5 і
неповнолітні діти: син - ОСОБА_6 і вона.

Кожен із них фактично успадкував по 1/6
частині житлового будинку.

До нотаріальної контори з заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
ОСОБА_5 ні в своїх інтересах, ні в
інтересах неповнолітніх дітей не
зверталась.

У 1973 році вона уклала шлюб і змінила
прізвище на «ОСОБА_3».

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла її мати -
ОСОБА_5

У 2011 році, коли вона оформила спадщину
після смерті матері, їй стало відомо, що
у 1984 році її мати і брат отримали
свідоцтво про право на спадщину за
законом після смерті батька - ОСОБА_8 на
1/2 частину житлового будинку у рівних
частках.

При видачі вказаних свідоцтв нотаріус
не врахував, що на час смерті батька
вона була зареєстрована у житловому
будинку і також прийняла спадщину.

У 1983 році у житловий будинок поселилась
і зареєструвалась дружина брата -
відповідачка ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер її брат - ОСОБА_6

Після смерті брата ОСОБА_6 відкрилась
спадщина на зареєстровану за ним ?
частину житлового будинку, яку в рівних
частках - по 1/8 частини прийняли його
мати ОСОБА_5 і дружина ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати - ОСОБА_5

За життя мати - ОСОБА_5 залишила на її
ім'я заповіт.

19 січня 2011 року Шостою ХДНК їй було
видано свідоцтво про право власності
на 7/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1
у місті Харкові.

Вважає, що у спірному будинку їй
повинно належати не 7/8, а 11/12 частин,
оскільки ідеальні частки повинні бути
розподілені таким чином:

їй, ОСОБА_3, повинно належати - 2/12
домоволодіння після смерті у 1960 році
батька ОСОБА_8+9/12 після смерті матері
ОСОБА_5 за заповітом ( 6/12, ?) частка у
спільній сумісній власності майна,
набутого за час шлюбу з померлим
чоловіком + 2/12 (або 1/6) частка після
смерті чоловіка +1/12 після смерті сина, а
всього 11/12 замість 7/8.

ОСОБА_7 повинно належати 1/12 частина
житлового будинку замість 1/8.

Відповідачка ОСОБА_7 проти позову
заперечувала, посилаючись на його
безпідставність.

Шоста ХДНК свого представника до суду
не направила.

Рішенням Дзержинського районного суду
міста Харкова від 27 червня 2014 року у
задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на спадщину, визнання права
власності на спадкове майно та поділ
житлового будинку в натурі відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, в особі
свого представника ОСОБА_4, просе
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким її
позов задовольнити у повному обсязі.
При цьому посилається на недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення норм
матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і
обгрунтованість судового рішення
відповідно до ст.303 ЦПК України, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції - зміні з
підстав, передбачених п.п. 3,4 ч.1 ст.309 ЦПК
України.

Судом першої інстанції встановлено і
підтверджено наявними у справі
доказами, що житловий будинок АДРЕСА_1 у
місті Харкові на праві спільної
сумісної власності належав подружжю
ОСОБА_8 і ОСОБА_5

Право власності на вказаний житловий
будинок було зареєстровано за ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер (а.с.19).

Після його смерті відкрилась спадщина
на ? житлового будинку АДРЕСА_1 у місті
Харкові.

Відповідно до ст..418, 419 ЦК Української
РСР, який введений в дію з 1 лютого 1923
року і який був чинним на час відкриття
спадщини, спадкоємцями першої черги за
законом були в рівних частках
неповнолітні діти ОСОБА_8 - ОСОБА_3. і
ОСОБА_6 та дружина - ОСОБА_5

Всі троє були присутні у місці
відкриття спадщини, проживали у
житловому будинку і були у ньому
прописані і впродовж трьох місяців від
дня відкриття спадщини не заявили про
відмову від неї (а.с.12-17).

А отже, відповідно до ст.429, 430 ЦК
Української РСР, вважалися такими, що
прийняли спадщину на 1/6 частину
житлового будинку АДРЕСА_1 у місті
Харкові.

Встановлено також, що до 1984 року ніхто
із спадкоємців не отримав у
нотаріальній конторі свідоцтво про
право на спадщину.

13 жовтня 1984 року Шостою ХДНК ОСОБА_5
видано свідоцтво про право власності
на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1
у місті Харкові на підставі ст.22
Кодексу про шлюб та сім'ю Української
РСР (а.с.20).

13 жовтня 1984 року Шостою ХДНК видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом на ? частину житлового будинку
АДРЕСА_1 у місті Харкові, яка належала
померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8, в
рівних долях - дружині ОСОБА_5 і сину -
ОСОБА_6 (тобто по ? частині кожному)
(а.с.21).

ОСОБА_3.) також прийняла спадщину після
смерті батька ОСОБА_8

Свідоцтво про право на спадщину на ?
частину житлового будинку, , яка
залишилась після смерті ОСОБА_8, видано
тільки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у рівних
частках.

Право ОСОБА_3 було порушено.

Проте порушене право не підлягає
захисту.

Право ОСОБА_3 було порушено 13 жовтня 1984
року

До суду з позовом про визнання
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 13 жовтня 1984 року ОСОБА_3
звернулась 11 жовтня 2012 року, тобто за
сплином 28 років.

Відповідно до ст.71 ЦК Української РСР,
який введений в дію 18 липня 1963 року і
який був чинним на час видачі
оспорюваного ОСОБА_3 свідоцтва,
загальний строк позовної давності для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність)
встановлена у три роки.

Згідно ст.75 ЦК Української РСР позовна
давність застосовується судом
незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ч.2 ст.80 ЦК Української
РСР якщо суд, арбітраж або
третейський суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

Заяву про поновлення строку позовної
давності ОСОБА_3 не подала. Причин
поважності пропуску строку позовної
давності не надала.

З огляду на це суд першої інстанції
підставно відмовив ОСОБА_3 у позові про
визнання свідоцтва про право на
спадщину за законом від 13 жовтня 1984
року, виданого на ім'я ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у
зв'язку з пропуском нею строку позовної
давності.

У зв'язку з відмовою ОСОБА_3 у позові про
визнання свідоцтва про право на
спадщину за законом від 13 жовтня 1984
року на ім'я ОСОБА_5 і ОСОБА_6 підстав для
перерозподілу часток у спадковому
майні після смерті ОСОБА_6, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 року і ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року не має (а.с.22,23).

За таких обставин суд підставно
відмовив ОСОБА_3 і у позові про
перерозподіл часток у спадковому
майні; визнання свідоцтва про право на
спадщину за законом від 19 листопада 2012
року на 1/8 частину будинку на ім'я
ОСОБА_7, і свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 19 січня 2011
року на 7/8 частин житлового будинку на
ім'я ОСОБА_3 і визнання за нею права
власності на 11/12 частин житлового
будинку АДРЕСА_1 у місті Харкові,
замість належних їй за заповітом після
смерті матері ОСОБА_5 7/8 частин.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що ОСОБА_3 не пропустила строк позовної
давності, оскільки дізналась про
порушення її права лише у 2011 році, не
ґрунтуються на матеріалах справи і
вимогах закону.

Відповідно до ст.76 ЦК Української РСР
перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналась або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Із матеріалів справи вбачається, що на
час відкриття спадщини після смерті
ОСОБА_8 ОСОБА_3 була неповнолітньою.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_3 досягла
повноліття (а.с.32).

З досягненням повноліття ОСОБА_3 мала
можливість реалізувати свої спадкові
права і отримати свідоцтво про право на
спадщину за законом після смерті
батька ОСОБА_8

Проте впродовж 44 років ніяких дій щодо
отримання свідоцтва про право на
спадщину за законом не вчиняла.

За обставинами справи могла дізнатися
про отримання матір'ю ОСОБА_5 і братом
ОСОБА_6 13 жовтня 1984 року свідоцтва про
право на спадщину за законом.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, а
зводяться до переоцінки досліджених і
правильно оцінених судом доказів.

Проте суд апеляційної інстанції вважає
за необхідне виключити із резолютивної
частини рішення посилання на відмову у
позові про поділ житлового будинку.

У вересні 2013 року ОСОБА_3 змінила свої
позовні вимоги. Згідно уточненої
позовної заяви вимог про поділ
житлового будинку не заявила (а.с.83).

Вимоги про поділ житлового будинку не
були предметом розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в

межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Керуючись п.1 ст.303, ст.304, п.3 ч.1 ст.307, п.п.3,
4 ч.1 ст.309, ст. 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного
суду міста Харкова від 27 червня 2014 року
змінити.

Виключити з резолютивної частини
рішення посилання на відмову у позові
про поділ житлового будинку в натурі.

В іншій частині це ж рішення
залишити без змін.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: