ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 липня 2014 року.
Справа № 174/227/14-ц

п/с № 2/174/212/2014

Вільногірський
міський суд Дніпропетровської області,
в складі:

головуючого судді
Шаповала Г.І.

при секретарі:
Пелипас Н.І.

з участю: позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

представника
відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в місті
Вільногірську, Дніпропетровської
області, цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод
у здійсненні права власності шляхом
вселення в квартиру, та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення
перешкод в здійсненні права власності
на житло, третя особа у справі: Головне
Управління державної міграційної
служби України у Дніпропетровській
області,

У С Т А Н О В И В:

Згідно позову, що надійшов до суду від
ОСОБА_1 20.03.2014 року, позивачка зазначила,
що 02.02.1991 р. вона та відповідач, ОСОБА_3
уклали шлюб, який було зареєстровано у
ВРАЦС Вільногірського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області, актовий запис № 22.

В шлюбі у них народився син: ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час знаходження у шлюбі, вона та
відповідач у серпні 1997 р., згідно
договору купівлі-продажу оформленого
на відповідача, придбали у спільну
сумісну власність квартиру АДРЕСА_1.

Зазначена квартира знаходиться на 5
поверсі п'ятиповерхового будинку, і
складається з однієї житлової кімнати,
та підсобних приміщень: кухні, ванної
кімнати, вбиральні, коридору, балкону.
20.08.2008 року, шлюб між нею та
відповідачем був розірваний у ВРАЦС
Вільногірського міського управління
юстиції Дніпропетровської області,
актовий запис № 71. Після розірвання
шлюбу, у зв'язку з тим, що вона знайшла
роботу у м. Дніпропетровську, вона
тимчасово покинула спірну квартиру, з
наміром повернутися до неї, оскільки у
цій квартирі у неї знаходилися та
знаходяться належні їй на праві
спільної сумісною власності з
відповідачем: меблі, холодильник,
телевізор, та інше.

У 2009 році вона останній раз була у
спірній квартирі, її туди впустив
відповідач, який пообіцяв, що вона
більше у цю квартиру не попаде, так як
він змінив замок на вхідних дверях.
Коли осінню 2013 р. вона зробила спробу
відкрити вхідні двері до квартири,
однак з'ясувалося, що вона відкрити
замок на вхідних дверях не може,
оскільки відповідач змінив вхідний
замок на цих дверях. Після спілкування
з відповідачем по телефону тієї ж осені
2013 року, він заявив їй, що до спірної
квартири він їй доступу не надасть, і що
вона цією квартирою користуватися не
буде. У той же час, з осені 2013 року у неї
виникла потреба користуватися
належною їй власністю у вигляді
спірної квартири, оскільки вона працює
у м. Дніпропетровську за графіком не
кожний день, а тому так як житла у м.
Дніпропетровську не має, повинна
їздити декілька разів на тиждень до м.
Вільногірська, де тимчасове вимушена
проживати у батьків.

У свою чергу за місцем реєстрації
постійного проживання вона
зареєстрована у спірній квартирі з 1997
року, що підтверджується довідкою КП
«Жилсервіс» від 19.03.2014 року, № 607.
Незважаючи на це, відповідач фактично
позбавив її права користування її
власністю, перешкоджаючи їй у доступі
до спірної квартири. При цьому
відповідач на контакт з нею не йде, по
телефону відмовляється спілкуватися, а
коли вона приходить до спірної
квартири, їй двері ніхто не відчиняє.

Цей факт можуть підтвердити свідки:
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, заяву про виклик
яких вона подасть до початку судового
засідання. Вважає, що відповідач
протиправно порушує її право власності
на спірне житло, шляхом створення
перешкоди у користуванні нею
зазначеною квартирою, і це право
підлягає захисту у судовому порядку.

У відповідності з положеннями ст. 9 ЖК
України, ніхто не може бути виселений
із займаного приміщення або обмежений
у праві користування ним інакше ніж з
підстав і в порядку, визначених
законом, при незаконному позбавленні
права користування жилим приміщенням
порушене право підлягає відновленню.

Згідно ч.І ст.109 ЖК України, виселення із
займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.
Допускається виселення в
адміністративному порядку з санкції
прокурора лише осіб, які самоправно
зайняли жиле приміщення або проживають
у будинках, що загрожують обвалом. В
їхньому випадку вона добровільно (з
метою не повертатися до житла) з
квартири не висилялася, рішення суду
про її виселення з цієї квартири не
було, санкції прокурора на її виселення
в адміністративному порядку також не
було.

Згідно ст.47 Конституції України, кожний
має право на житло, та ніхто не може
бути примусове позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Згідно ч.І ст.383 ЦК України, власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Згідно ч.І ст.317 ЦК України, власнику
належить право володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.І ст.321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений в його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Такою перешкодою в користуванні нею
майном, вона вважає відмову
відповідача у вселенні її в належну їй
квартиру, та відмову у передачі їй
ключа від замка вхідних дверей до
квартири. Згідно з ст. 319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ч.І, ч.3 ст. 369 ЦК України,
право спільної сумісної власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Незважаючи на наявність презумпції у
неї права власності спільно з
відповідачем в силу ст.22 КпШС України,
ст.ст.60,61 СК України, на спірну квартиру,
а також норми ст. 317 ЦК України,
відповідно до якої власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном, відповідач
своїми протиправними діями створює
перешкоду для вселення її до квартири,
та користування нею спірною квартирою.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів зокрема можуть бути
припинення дії, яка порушує право,
примусове виконання обов'язку, або
іншим способом. Ст. 391 ЦК України
передбачає право власника майна
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.
Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує
кожному, що його права і свободи
захищаються судом. Відповідно до
офіційного тлумачення зазначеної
норми, здійсненого Конституційним
Судом України та викладеного у Рішенні
від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за
зверненням жителів м. Жовті Води, її
потрібно розуміти як гарантований
кожному захист прав і свобод у судовому
порядку. Суд не може відмовити у
правосудді, якщо громадянин України,
іноземець, особа без громадянства
вважають, що їх права і свободи
порушені або порушуються, створено або
створюються перешкоди для їх
реалізації або мають місце інші
ущемлення прав та свобод.

Згідно правових позицій
Конституційного Суду України,
викладених у рішенні від 9 липня 2002 року
№ 15-рп/2002 у справі про досудове
врегулювання спорів свідчать про те,
обрання певного засобу правового
захисту, у тому числі і досудового
врегулювання спору, є правом, а не
обов'язком Особи, яка добровільно,
виходячи з власних інтересів, його
використовує. Встановлення законом
обов'язкового досудового врегулювання
спору обмежує можливість реалізації
права на судовий захист.

Право особи (громадянина України,
іноземця, особи без громадянства,
юридичної особи) на звернення до суду
за вирішенням спору не може бути
обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Цей принцип також відображений в п. 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя» від
01 листопада 1996 року N9 9. Згідно пункту 8
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2009 року № 2 "Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК
України сторони зобов'язані подати
свої докази чи повідомити про них суд
до або під час попереднього судового
засідання у справі. Докази подаються у
строк, встановлений судом з
урахуванням часу, необхідного для
подання доказів. Згідно ч. 4 п. 7
вищевказаної Постанови Пленуму
Верховного Суду України, подання
доказів можливе на наступних стадіях
цивільного процесу, тому суд не вправі
через неподання доказів при
пред'явленні позову залишати заяву без
руху та повертати заявнику.

Оскільки правовстановлюючого
документа у вигляді договору
купівлі-продажу на спірну квартиру у
неї немає, і він знаходиться у
відповідача, вважає за необхідне,
зобов'язати відповідача надати в
судове засідання цей доказ.

Керуючись ст.ст. 16, 23, 317, 321, 358, 386, 391, 392 ЦК
України, ст.ст. 3,118-120 ЦПК України,
позивачка прохає: Усунути перешкоду в
користуванні належною їй на праві
спільної сумісної власності квартирою
АДРЕСА_1, вселивши її в зазначену
квартиру та зобов'язавши співвласника,
ОСОБА_3, надати їй ключа від замка
вхідних дверей вказаної квартири.

Відповідач позов не визнав та надав
08.05.2014 р. зустрічний позов (а.с.29-30), до
якого вніс зміни 16.05.2014 р. (а.с.46-47), в
якому зазначив, що з 02 лютого 1991 року по
20 серпня 2008 року він перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
по справі - ОСОБА_1. Факт перебування їх
в зареєстрованому шлюбі підтверджено
копією свідоцтва про одруження, яку
відповідач надала до свого первісного
позову. Факт розірвання їхнього шлюбу
підтверджено свідоцтвом про
розірвання шлюбу, копію якого він додає
до позову.

Від даного шлюбу вони мають сина
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, який на даний час є
повнолітнім.

Всі вони сім'єю проживали в квартирі
АДРЕСА_1. Дана квартира була придбана
ним шляхом купівлі у гр-на ОСОБА_10, що
підтверджується договором
купівлі-продажу від 27 червня 1997 року,
який було оформлено державним
нотаріусом Вільногірської державної
нотаріальної контори ОСОБА_11 на його
ім'я, копія якого є наявною в додатках
до позовної заяви.

Право власності на зазначену квартиру
зареєстровано одноособово за ним, що
підтверджується інформаційною
довідкою комунального підприємства
«Бюро технічної інвентаризації м.
Вільногірська». У зазначеній квартирі
він зареєстрований та проживає весь
час, тобто з дати її придбання по
теперішній час.

Відповідач ОСОБА_1 в 2008 році (березень,
квітень) добровільно покинула вказану
квартиру і з метою реалізації своїх
планів щодо створення нової сім'ї пішла
до іншого чоловіка, де почала проживати
спільно з ним однією сім'єю.

Квартиру вона залишила цілком свідомо,
добровільно, керуючись своїми власними
міркуваннями, якими вона з ним раніше
не ділилась і такі питання з ним не
погоджувала. На той час їхній
неповнолітній син ОСОБА_9 залишився
проживати разом з ним.

Він, намагаючись повернути
відповідачку додому та зберегти сім'ю,
неодноразово намагався довести до її
свідомості, що розпад сім'ї негативно
позначиться на поведінці та житті сина
(саме так і відбулося), кілька разів
приходив до неї за місцем її роботи в
дитячий садок, але вона відповіла на
його пропозицію категоричною відмовою
і додому не повернулась. Вона заявила,
що з ним в подальшому проживати не
планує та не бажає і додому не
повернеться. Також вона повідомила
його, що покохала іншого чоловіка,
проживає у нього, тобто фактично
створила нову сім'ю.

Як йому пізніше стало відомо від їхніх
спільних знайомих, відповідачка деякий
час проживала з вказаним чоловіком,
потім стала проживати з іншим обранцем,
але додому вона так і не повернулась.

Зважаючи на цю обставину, приблизно
через чотири місяці після того, як
відповідачка виселилась з квартири,
він змушений був ініціювати розірвання
шлюбу з нею, 20 серпня 2008 року їхній шлюб
було розірвано.

Їхній син ОСОБА_9 спочатку проживав
разом з ним, потім відповідачка без
будь-яких пояснень, не обговорюючи з
ним ніяких питань, керуючись своїми
власними міркуваннями, зняла з
реєстраційного паспортного обліку
сина з зазначеної вище квартири, а сама
при цьому залишалась бути
зареєстрованою, про що зазначено в
домовій книзі та у довідці КП
«Жилсервіс» №913 від 12.05.2014 року. Також в
цій довідці зазначено, що син ОСОБА_5
був зареєстрований за вказаною адресою
до 09.09.2008 року.

Останній раз ми бачились з
відповідачкою в 2008 році, більше вона не
намагалась ані говорити, ані
зустрічатись з ним, жодних приводів у
неї для цього не виникало.

Син мав вільний доступ до квартири, у
нього був ключ, тобто і відповідачка
мала можливість ним скористатись у
разі необхідності, але таких намірів та
бажання у неї на той час не було,
оскільки вона жила своїм окремим
життям.

Після добровільного залишення ОСОБА_1
вказаної квартири він продовжував
одноособово здійснювати догляд за
квартирою, утримував її, ремонтував,
проводив всі обов'язкові комунальні
платежі.

Оскільки будинок є старим, квартира
розташована на п'ятому поверсі, він
змінив всі старі вікна на нові сучасні,
пластикові. Також він встановив
індивідуальне газове опалення, виконав
ряд інших робіт по підтриманню
квартири в належному стані, витративши
при цьому багато грошових коштів, в
тому числі я одноособово, своєчасно
здійснював всі необхідні комунальні
платежі та платежі по утриманню
будинку та прибудинкової території.

Таким чином, відповідно до вимог ст.322
ЦК України, весь час з моменту
придбання квартири по теперішній час
тягар утримання цього майна він несе
одноособово на собі, оскільки
власність зобов'язує (ч.4 ст.319 ЦК
України).

Відповідач за весь цей тривалий час
своєї відсутності та непроживання в
квартирі не здійснювала жодних
платежів стосовно квартири, не
докладала ніяких зусиль для
підтримання вказаного житла в
належному стані.

При обставинах, що склалися на протязі
тривалого періоду часу, факт
реєстрації відповідачки у вказаній
квартирі є безпідставним, він
суперечить нормам закону та порушує
його інтереси, також створює йому певні
перешкоди в здійсненні права власності
на зазначену квартиру.

Відповідно до вимог ч.І ст. 317 ЦК
України, власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. Але повною
мірою здійснювати право власності на
квартиру унеможливлено фактом
перебування відповідачки до
теперішнього часу на реєстраційному
обліку. Це полягає в тому, що коли,
наприклад, йому виявляється
необхідність надати довідку для
вирішення будь-яких питань, то
відповідачку в ній автоматично
зазначають членом його сім'ї. Однак, як
він вище зазначив, з 2008 року вони не є
членами однієї сім'ї, їхній шлюб у
встановленому законом порядку
розірвано.

Також траплялися випадки, коли для
вирішення необхідних йому питань, у
нього вимагали, наприклад, довідку про
доходи відповідачки саме з тієї
причини, що вона зареєстрована у
квартирі, власником якої значиться
одноособово він.

Статтею 319 ЦК України закріплено його
право, як власника, володіти,
користуватись та розпоряджатись своїм
майном на власний розсуд, а також право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. Реєстрація
відповідачки в зазначеній квартирі
позбавляє його можливості
скористатись правом відчуження
квартири, зокрема продати, обміняти,
подарувати, тобто розпорядитись нею за
своїм власним баченням та бажанням,
оскільки новому власнику непотрібно,
щоб у належному йому житлі залишалась
зареєстрованою стороння особа.

Тому він вважає, що саме цим він
обмежений в здійсненні в повному
обсязі права власності на квартиру,
яке, відповідно до ст.321 ЦК України, є
непорушним.

З метою запобігання порушення його
права власності, він звертається до
суду з вимогою усунення перешкод у
здійсненні ним права розпоряджання
належним йому майном. Такою перешкодою
в розпорядженні своїм майном він
вважаю реєстрацію ОСОБА_1 у належній
йому квартирі всупереч його волі.

На його глибоке переконання,
відповідач вже давно повинна була
самостійно знятись з реєстрації та
зареєструватись за місцем свого
фактичного перебування чи проживання,
як це передбачено чинним
законодавством України, що регулює
дані правовідносини та регламентує ці
питання. Такі вимоги чітко викладено в
Законі України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», в ст.ст.6, 7 якого
вказано, що громадянин, який постійно
або тимчасово проживає в Україні,
зобов'язаний протягом 10 днів після
прибуття до нового місця проживання
зареєструвати місце проживання. У разі
зміни адреси житла в межах
адміністративно-територіальної
одиниці особа повинна письмово
повідомити про це орган реєстрації
протягом 10 днів.

Однак, відповідачка, проживаючи за
іншими адресами як в межах м.
Вільногірська, так і за його межами (як
вона сама зазначає - в м.
Дніпропетровську), з реєстрації у
вказаній квартирі самостійно не
знімається, про зміну місця свого
проживання не повідомляла та не
інформувала відповідні органи, чим
грубо порушує вимоги вищеназваного
Закону.

На його думку, на даний час у
відповідачки не склалось особисте
життя з черговим співмешканцем, тому
вона згадала про нього, про своє
колишнє помешкання та про місце своєї
реєстрації на час, коли вони проживали
однією сім'єю. Вона, вимагаючи в своєму
позові вселення до квартири, не
зазначила та не конкретизувала, яким
чином вона вбачає їхнє спільне
проживання в однокімнатній квартирі.

На даний час вони є зовсім чужими
людьми, він їй не довіряє, тому не
вважає за доцільне впускати цю людину
до свого житла, де знаходяться його
особисті речі, цінності, належне йому
майно і все, що було придбано ним після
розірвання шлюбу з ОСОБА_1

За таких обставин він вважаю
неможливим їхнє спільне проживання в
належній йому квартирі. Із звичайних,
логічних міркувань він не вбачає а ні з
практичної, а ні з теоретичної точки
зору можливості спільного проживання з
цією людиною в однокімнатній квартирі,
це не відповідає моральним засадам
суспільства.

Коли вони перебували у шлюбі,
відповідач як член його сім'ї, як
власника житла, проживала разом з ним і
відповідно мала право на користування
цим житлом, відповідно до закону (ст.405
ЦК України).

У разі ж відсутності члена сім'ї
власника житла без поважних причин
понад один рік (відповідач же не
проживає в квартирі з 2008 року), такий
член сім'ї втрачає право на
користування цим житлом. Зазначена
вимога передбачена вищевказаною
нормою Закону.

Конкретно в їхньому випадку відповідач
досить тривалий час вже не є членом
його сім'ї, їхній шлюб розірвано в 2008
році, більш того, вона ще за 4 місяці до
цього, як він вище зазначав,
добровільно покинула зазначене житло і
жодного разу до нього не з'являлась та
не намагалась повернутись. Її
особистих речей в квартирі немає.

Дану обставину він буде доводити
показаннями свідків, заяву про допит
яких він надасть окремо.

З огляду на вищенаведене, він вважає, що
позов ОСОБА_1 до нього про вселення до
належного йому на праві власності
житлового приміщення є
необгрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню. З метою захисту
свого права власності на зазначену
квартиру та усунення перешкод у
розпоряджанні нею відповідач підлягає
зняттю з реєстраційного обліку у даній
квартирі.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.123,123 ЦПК України та відповідно до
ст.ст.316,317,319,321,322,325,328,405 Цивільного
кодексу України, ст.ст.6,7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
позивач за зустрічним позовом прохає:

1. Усунути перешкоди у здійсненні ним
права власності на квартиру АДРЕСА_1,
визнавши ОСОБА_1 такою, що втратила
право користування вказаною квартирою,
що є підставою для зняття її з
реєстраційного обліку проживання за
зазначеною адресою.

2.Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати,
пов'язані зі сплатою ним судового
збору.

В судовому засіданні позивачка, за
первісним позовом, та її представник
позовні вимоги та їх обгрунтування, що
викладені в позовній заяві, підтримали
в повному обсязі, позовні вимоги за
зустрічним позовом не визнали. З
додаткових пояснень позивачки та її
представника витікає, що квартиру
АДРЕСА_1, було придбано в 1997 році за
спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які
перебували у шлюбі і спільно проживали
сім'єю, при цьому батьки позивачки
надали допомогу на придбання квартири,
надавши 400 доларів США, письмових
документів на підтвердження цього
факту немає. В серпні 2008 р. вона
звільнилася з дошкільного дитячого
закладу № 6 в м. Вільногірську, де
працювала вихователем, і із-за складних
відносин з відповідачем залишила
квартиру, деякий час мешкала в квартирі
своїх батьків, потім в м.
Дніпропетровську, де наймала квартиру
та працювала за цивільно-правовою
усною угодою на фабриці «Злагода». Вона
знала, що наряду з чоловіком має право
власності на придбану квартиру, хоча
квартира була оформлена на нього. В
квартирі залишалися належні їй
особисто речі: кофти, плаття, взуття -3
пари туфлів, педагогічна та художня
література, окрім того, залишилось
майно, придбане в період перебування у
шлюбі: телевізор «Самсунг»
холодильник, диван, шифоньєр, кухонний
комбайн для приготування їжі. В
квартирі також залишилися її документи
про освіту, оскільки відповідач не
впускав її в квартиру, замінив двері і
замок, то вона змушена була всі
документи про освіту відновлювати.
Сина вона із квартири не знімала з
реєстрації, син залишався
зареєстрованим в квартирі деякий час,
а проживав разом з нею у батьків, а
також в м. Дніпропетровську. Потім син
поступив в Дніпродзержинське СПТУ-№ 61,
де став проживати в гуртожитку, в якому
його і було зареєстровано за місцем
проживання, а з квартири в м.
Вільногірську він був знятий з
реєстрації автоматично, в зв'язку з
навчанням та проживанням в м.
Дніпродзержинську. Позивачка вважає
можливим проживати з відповідачем в
однокімнатній квартирі. Оскільки вона
є співвласником спірної квартири,
відповідно до положень сімейного
законодавства, то має право
користуватися квартирою нарівні з
колишнім чоловіком. Участі в утриманні
квартири вона не приймала.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позовні вимоги за
первісним позовом не визнали, позовні
вимоги за зустрічним позовом та їх
обгрунтування, що викладені в позовній
заяві та змінах до неї, підтримали в
повному обсязі. З їх додаткових
пояснень та письмових заперечень
(а.с.23-24) витікає, що, оскільки право
власності на спірну квартиру
зареєстроване за позивачем за
зустрічним позовом, оскільки
відповідачка за зустрічним позовом, як
колишній член сім'ї власника квартири,
не проживає в спірній квартирі більше 1
року, квартиру залишила добровільно в
2008 році, то вона втратила право
користування зазначеною квартирою.
Квартиру позивач за зустрічним
позовом, дійсно придбав в період
перебування з відповідачкою у шлюбі,
але придбав за власні кошти, які
накопив за рахунок своєї зарплати, а
також 250 доларів США надавали його
батьки, письмових документів на
підтвердження цього факту немає. В
спірній квартирі, дійсно, залишилися
речі, які були придбані в період шлюбу з
відповідачкою, а саме: телевізор,
холодильник, меблі: стіл кухонний,
диван, койка. Коли відповідачка
виселилася із квартири, то ключ у неї
був від квартири. Після розірвання
шлюбу він поміняв двері та замок, при
цьому ключ від квартири був у сина. За
час відсутності відповідачки, позивач
за зустрічним позовом в спірній
квартирі поміняв вікна на
металопластикові, установив
індивідуальне газове опалення.
Відповідачка участі в утриманні
квартири не приймала.

Третя особа в судове засідання свого
представника не направила та надала
заяву про розгляд справи за його
відсутності. (а.с.61)

Враховуючи пояснення сторін,
дослідивши надані у справі письмові
докази, а саме:

- квитанцію від 19.03.2014 р. про сплату
судового збору ОСОБА_1 в сумі 243.60 грн.
(а.с.1);

- копію паспорту громадянки України
ОСОБА_1, зареєстрованої за місцем
проживання в спірній квартирі з 12.08.1997
р. (а.с.4);

- копію свідоцтва про одруження, згідно
якого ОСОБА_3 та ОСОБА_12 уклали шлюб
02.02.1991 року, і їм присвоєне було спільне
прізвище - ОСОБА_3 (а.с.5);

- копію свідоцтва про розірвання шлюбу,
згідно якого сторони розірвали шлюб
20.08.2008 р. (а.с.6, 33);

- довідку комунального підприємства
«Жилсервіс» від 19.03.2014 р. № 607, згідно
якої ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані за
місцем проживання в спірній квартирі
(а.с.7);

- довідку адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС УДМС України в
Дніпропетровській області від 02.04.2014 р.,
згідно якої ОСОБА_3 зареєстрований за
місцем проживання в спірній квартирі з
18.09.1998 р. (а.с.10);

- копію договору купівлі-продажі
квартири від 27.06.1997 р., згідно якого
ОСОБА_3 придбав спірну квартиру за 4482.00
грн. (а.с.25,41);

- копію паспорту громадянина України
ОСОБА_3 зареєстрованого за місцем
проживання в спірній квартирі з 18.09.1998
р. (а.с.26,31);

- квитанцію від 07.05.2014 р. про сплату
ОСОБА_3 судового збору за подачу
зустрічного позову в сумі 243.60 грн.
(а.с.28, 48);

- копію технічного паспорту на спірну
квартиру та копію домової книги на
спірну квартиру, з яких слідує, що
квартира однокімнатна і право
власності на квартиру зареєстроване
за ОСОБА_3, в спірній квартирі
зареєстровані сторони (34-36,37-40);

- довідку комунального підприємства
«Жилсервіс» від 12.05.2014 р. № 913, згідно
якої ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані за
місцем проживання в спірній квартирі,
їх син - ОСОБА_5 був зареєстрованим в цій
же квартирі з 12.08.1997 р., знятий з
реєстрації 09.09.2008 р. (а.с.49);

- інформаційну довідку КП БТІ м.
Вільногірська станом на 14.05.2014 р.,
згідно якої ОСОБА_3 є власником спірної
квартири (а.с.50);

- довідку адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС УДМС України в
Дніпропетровській області від 20.05.2014 р.,
згідно якої ОСОБА_1 зареєстрована за
місцем проживання в спірній квартирі з
12.08.1997 р. (а.с.60);

- оцінивши зазначені докази в їх
сукупності на взаємозв'язку, керуючись
законом, суд дійшов висновку про
задоволення первісного позову в
повному обсязі та про відмову в
задоволенні зустрічного позову в
повному обсязі, з наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами мають
місце правовідносини, які виникли із
факту порушення права фізичної особи,
яка є суб'єктом приватної спільної
сумісної власності на квартиру, на
користування зазначеним нерухомим
майном, що виразилося у перешкоджанні
одним співвласником квартири іншому
співвласнику квартири користуватися
цим житлом за його призначенням, без
достатніх правових підстав.

Суд вважає встановленим, що сторони,
перебуваючи у шлюбі, придбали за
спільні кошти спірну квартиру 27.06.1997 р.,
що підтверджується копією договору
купівлі-продажу квартири, та фактичним
визнанням цього факту сторонами,
оскільки сторони підтвердили факт
проживання у шлюбі, та факт
накопичування необхідної суми грошей
за рахунок їхніх заробітків для
покупки спірної квартири, факт
допомоги батьків сторін у накопиченні
необхідної суми грошей сторони взаємно
не визнали; договір купівлі-продажу
квартири, а також право власності на це
нерухоме майно було зареєстроване на
відповідача за первісним позовом,
ОСОБА_3, при цьому, згідно ст. ст. 22, 23
КпШС України 1969 р., що діяв на час
придбання квартири, та ст.ст. 16, 17 ЗУ
«Про власність» 1991 р., дія якого
зупинена в 2007 році, сторони стали
суб'єктами права спільної сумісної
власності на придбану квартиру, і до
серпня 2008 р. користувалися квартирою
спільно; після розірвання шлюбу 20.08.2008
р., із-за складних стосунків між
сторонами, позивачка за первісним
позовом, ОСОБА_1, виселилася із
квартири, та мешкала у своїх батьків в
м. Вільногірську та в м.
Дніпропетровську, в зв'язку з роботою,
і до цього часу, при цьому в квартирі
залишилося спільне рухоме майно,
сторін, що було придбане у шлюбі,
позивачка не відмовлялася від свого
права власності на спірну квартиру;
після чого відповідач, за первісним
позовом, всупереч вимогам ст.ст. 60,61, 63, 65
СК України, створив перешкоди
позивачці в користуванні цим спільним
рухомим та нерухомим майном, змінивши
вхідні двері в квартирі та замок в 2009
р., таким чином, позбавив позивачку
можливості доступу до спірної квартири
та можливості користуватися нею на
праві співвласника, дані обставини,
фактично, підтверджуються всією
сукупністю наданих доказів та частково
взаємно визнані сторонами, за
виключенням визнання ОСОБА_1
співвласником квартири.

Стосовно зустрічного позову, суд
доходить висновку, що позовні вимоги за
зустрічним позовом не доведені,
посилання сторони ОСОБА_3 та його
представника на те, що ОСОБА_1 була
членом сім'ї власника житла, а не
співвласником цього житла, і втратила
право користуватися спірною квартирою
тому, що не проживає в ній більше одного
року, суд не приймає, оскільки ці
твердження безпідставні. Відповідно до
обставин справи, встановлених в
судовому засіданні, та відповідно до
законодавства, що існувало на час
придбання спірної квартири, однозначно
витікає висновок, що сторони придбали
квартиру за спільні кошти і під час
перебування у шлюбі, що тягне за собою
визнання того факту, що сторони як
подружжя, що перебувало у шлюбі, стали
співвласниками придбаної квартири,
незалежно від того, на кого із них був
оформлений договір купівлі-продажу
квартири.

Оскільки право спільної сумісної
власності на квартиру виникло з
моменту її придбання, і позивачка за
первісним позовом користувалася
спірною квартирою до 2008 року і була
зареєстрована в ній за місцем
проживання раніше за ОСОБА_3, а саме
12.08.1997 р., а ОСОБА_3 - з 18.09.1998 р., тим самим
вона здійснювала свої права
співвласника майна, відповідно до
вимог ст. ст. 22, 23 КпШС України 1969 р., що
діяв на час придбання квартири та до
01.01.2004 р., та ст.ст. 16, 17 ЗУ «Про
власність» 1991 р., дія якого зупинена в
2007 році, та ст.ст. 60,63 СК України,
невизнання цих прав відповідачем
ОСОБА_3 не позбавляє позивачку права
власності на це нерухоме майно і не
позбавляє права користуватися ним за
призначенням, при цьому, сам відповідач
з зустрічним позовом до суду звернувся
лише після подачі позову до нього.

Інші заперечення з боку ОСОБА_3 та його
представника, зокрема, що сторони не
перебувають уже у шлюбі і не можуть
проживати в одному приміщенні,
відповідно до вимог ЖК України, суд не
приймає, оскільки, відповідно до
законодавства, що регулює право
спільної сумісної власності на
нерухоме майно, в тому числі на
квартиру, не передбачено таких
обмежень, які повинні враховуватися
тільки у випадку найму житла у
соціальному житловому фонді; також суд
не приймає як заперечення на первісний
позов та обгрунтування зустрічного
позову твердження відповідача ОСОБА_3
про те, що ним за час відсутності ОСОБА_1
були зроблені поліпшення спірної
квартири, що позивачка не приймала
участі в утриманні спірної квартири,
оскільки ці обставини не є предметом
або підставою для обох позовів,
оскільки вони виникли після того, як
виникло у сторін право спільної
сумісної власності на спірну квартиру,
разом з тим, відповідач має право
ставити питання перед позивачкою про
відшкодування частини понесених ним
витрат на поліпшення та утримання
спірної квартири.

Згідно ст.ст.10,11 ЦПК України, суд
розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Суд вважає, що до відносин, які виникли
та існували між сторонами до 01.01.2004
року, тобто до набрання чинності
Цивільним Кодексом України, в редакції
2003 р, та Сімейним Кодексом України, в
редакції 2003 р., слід застосувати норми
Цивільного Кодексу УРСР від 18.07.1963 року,
Кодексу про шлюб та сім'ю України від
20.06.1969 р., та інше законодавство, що
діяло в цей період, зокрема, ЗУ «Про
власність» від 26.03.1991 р., оскільки ці
відносини продовжували існувати після
набрання чинності Цивільним Кодексом
України, в редакції 2003 р, та Сімейним
Кодексом України, в редакції 2003 р., то до
цих відносин слід застосовувати
правові норми, які набрали чинності
після 01.01.2004 року.

Згідно ст. 9 Кодексу про шлюб і сім'ю
України, в редакції 1969 р. (надалі - КпШСУ
1969 р.), на вимоги, що випливають із
шлюбних та сімейних відносин, позовна
давність не поширюється, за винятком
випадків, коли строк для захисту
порушеного права встановлено
законодавством України.

Згідно ст.11 КпШСУ 1969 р., у тих випадках,
коли для окремих вимог встановлено
строк позовної давності, він
обчислюється, якщо інше не
встановлено законом, з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Згідно ст. 22 КпШСУ 1969 р., майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 23 КпШСУ 1969 р., майном, нажитим
за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення
угод по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують
обов'язкового нотаріального
засвідчення, згода другого з подружжя
повинна бути висловлена у письмовій
формі.

Згідно ст. 28 КпШСУ 1969 р., в разі поділу
майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. В окремих випадках
суд може відступити від начала
рівності часток подружжя, враховуючи
інтереси неповнолітніх дітей або
інтереси одного з подружжя, що
заслуговують на увагу. Суд може визнати
майно, нажите кожним із подружжя під
час їх роздільного проживання при
фактичному припиненні шлюбу,
власністю кожного з них.

Згідно ст. 29 КпШСУ 1969 р., якщо між
подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя, з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми. При цьому
суд також бере до уваги інтереси
неповнолітніх дітей або інтереси
одного з подружжя, що заслуговують на
увагу. Поділ спільного майна подружжя
може бути проведений як під час
перебування в шлюбі, так і після
розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ
майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя,
встановлюється трирічний строк
позовної давності.

Згідно ст. 20 Сімейного Кодексу України,
що набрав чинності з 01.01.2004 року (надалі
СК України): 1. До вимог, що випливають
із сімейних відносин, позовна давність
не застосовується, крім випадків,
передбачених частиною другою статті 72,
частиною другою статті 129, частиною
третьою статті 138, частиною третьою
статті 139 цього Кодексу. 2. У випадках,
передбачених частиною першою цієї
статті, позовна давність
застосовується судом відповідно до
Цивільного кодексу України, якщо інше
не передбачено цим Кодексом.

Згідно ст. 72 СК України: 1. Позовна
давність не застосовується до вимог
про поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
якщо шлюб між ними не розірвано. 2. До
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Згідно ст. 68 СК України: 1. Розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу. 2. Розпоряджання майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності, після розірвання шлюбу
здійснюється співвласниками виключно
за взаємною згодою, відповідно до
Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 69 СК України: 1. Дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. 2. Дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою.
Договір про поділ житлового будинку,
квартири, іншого нерухомого майна, а
також про виділ нерухомого майна
дружині, чоловікові зі складу усього
майна подружжя має бути нотаріально
посвідчений.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.71 Цивільного Кодексу
Української РСР (надалі ЦК України 1963
р.), загальний строк для захисту права
за позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Згідно 74 ЦК України 1963 р., вимога про
захист порушеного права приймається до
розгляду судом, арбітражем або
третейським судом незалежно від
закінчення строку позовної давності.

Згідно ст. 75 ЦК України 1963 р., позовна
давність застосовується судом,
арбітражем або третейським судом
незалежно від заяви сторін.

Згідно ст. 76 ЦК України 1963 р., перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Винятки з
цього правила, а також підстави
зупинення і перериву перебігу строків
позовної давності встановлюються
законодавством Союзу РСР і статтями 78 і
79 цього Кодексу.

Згідно ст. 80 ЦК України 1963 р., закінчення
строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд
визнає поважною причину пропуску
строку позовної давності, порушене
право підлягає захистові.

Згідно ст. 83 ЦК України 1963 р., позовна
давність не поширюється: - на вимоги, що
випливають з порушення особистих
немайнових прав, крім випадків,
передбачених законом;

Згідно ст. 86 ЦК України 1963 р., право
власності - це врегульовані законом
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження майном.
Право власності в Україні охороняється
законом. Держава забезпечує
стабільність правовідносин власності.
Власність в Україні виступає в таких
формах: приватна, колективна, державна.
Усі форми власності є рівноправними.
Відносини власності регулюються
Законом України "Про власність", цим
Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно ст. 16 ЗУ «Про власність» 1991 р.,
дія якого зупинена в 2007 році, майно,
нажите подружжям за час шлюбу,
належить їм на праві спільної сумісної
власності. Здійснення ними цього
права регулюється цим Законом і
Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Згідно ч.1 ст. 17 ЗУ «Про власність» 1991 р.,
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно ст. 256 ЦК України, що набрав
чинності з 01.01.2004 року (надалі ЦК
України), позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦУ України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України:1. Перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Згідно ст.267 ЦК України: 1. Особа, яка
виконала зобов'язання після спливу
позовної давності, не має права
вимагати повернення виконаного, навіть
якщо вона у момент виконання не знала
про сплив позовної давності. 2. Заява
про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності. 3. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. 4. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. 5. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 268 ЦК України: 1. Позовна
давність не поширюється: 1) на вимогу, що
випливає із порушення особистих
немайнових прав, крім випадків,
встановлених законом; 2. Законом можуть
бути встановлені також інші вимоги, на
які не поширюється позовна давність.

Згідно Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України, що набрав чинності
з 01.01.2004 р.: 4. Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли
до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.
6. Правила Цивільного кодексу України
про позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна
має право вимагати усунення перешкод в
здійсненні права користування та
розпорядження майном.

Згідно ст. 386 ЦК України: 1. Держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності. 2. Власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню. 3. Власник, права
якого порушені, має право на
відшкодування завданої йому майнової
та моральної шкоди.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна
має право вимагати усунення перешкод в
здійсненні права користування та
розпорядження майном.

Згідно ст. 405 ЦК України: 1. Члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
2. Член сім'ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Згідно ст. 150 ЖК України: Громадяни, які
мають у приватній власності будинок
(частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Згідно ст. 156 ЖК України: Члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно. Члени
сім'ї власника будинку зобов'язані
дбайливо ставитися до жилого будинку
(квартири). Повнолітні члени сім'ї
власника зобов'язані брати участь у
витратах по утриманню будинку
(квартири) і прибудинкової території та
проведенню ремонту. Спори між
власником та членами його сім'ї про
розмір участі у витратах вирішуються в
судовому порядку. До членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
особи, зазначені в частині другій
статті 64 цього Кодексу. Припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням. У
разі відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ст.158 ЖК України, користування
житловими приміщеннями в квартирах,
які належать громадянам на праві
приватної власності, можливе згідно з
договором найму житлового приміщення,
який укладається в письмовій формі.

Згідно ст.6 Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання «Громадянин України, а
також іноземець чи особа без
громадянства, які перебувають в
Україні на законних підставах,
зобов'язані протягом десяти днів після
прибуття до нового місця проживання
зареєструвати місце проживання.

Таким чином, суд доходить висновку, що
позовні вимоги за первісним позовом є
доведені, заяв про застосування
наслідків пропуску строку позовної
давності не заявлялося, тому первісний
позов підлягає задоволенню в повному
обсязі.

Стосовно вимог за зустрічним позовом,
суд доходить висновку, що вони
необґрунтовані, тобто не доведені за
обставинами та відповідно до
законодавства, оскільки відповідачка
за зустрічним позовом, ОСОБА_1, як
співвласник спірної квартири, не може
втратити своє право користування
спірною квартирою як житлом, незалежно
від того, скільки часу вона не
проживала в цій квартирі, оскільки
згідно закону діє презумпція права
власності подружжя на майно, що було
придбане у шлюбі; відповідачка не
позбавлялася свого права власності на
спірну квартиру в порядку,
передбаченому ЗУ «Про власність» 1991 р.,
дія якого зупинена в 2007 році, та в
порядку, передбаченому ст. 346 ЦК
України; тому в задоволенні
зустрічного позову слід відмовити в
повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України та ЗУ
«Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 р.,
судові витрати за первісним позовом, в
виді судового збору, слід покласти на
відповідача, ОСОБА_3, стягнувши з нього
на користь позивачки, ОСОБА_1, - 243.60 грн.,
для відшкодування сплаченого судового
збору; судові витрати за зустрічним
позовом, в виді судового збору - 243.60
грн., слід покласти на позивача за
зустрічним позовом, ОСОБА_3

На підставі ст.ст.3-16, 319, 321, 328, 382, 386, 391, 405,
810-813 ЦК України, ст.ст. 150, 156,158 ЖК
України, ст.7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», керуючись
ст.ст. 88, 209.ч.3, 212-215, 222-223, 294 ЦПК України,
суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у здійсненні права власності
шляхом вселення в квартиру, -
задовольнити в повному обсязі.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3., уродженку
м. Вільногірська, Дніпропетровської
області, і/к № НОМЕР_1, зареєстровану за
місцем проживання в квартирі АДРЕСА_1, в
зазначену квартиру, зобов'язавши
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця м.
Дніпропетровська, і/к № НОМЕР_2,
зареєстрованого за місцем проживання в
квартирі АДРЕСА_1, надати ОСОБА_1 ключі
від замка вхідних дверей зазначеної
квартири АДРЕСА_1, чим усунути
перешкоди в користуванні ОСОБА_1
належною їй на праві спільної сумісної
власності квартирою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 -
243.60 грн. для відшкодування судових
витрат в виді судового збору.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод
в здійсненні права власності на житло,
- відмовити в повному обсязі.

Відмовити в усуненні перешкод у
здійсненні ОСОБА_3 права власності на
квартиру АДРЕСА_1, та у визнанні ОСОБА_1
такою, що втратила право користування
вказаною квартирою.

Судові витрати за зустрічним позовом, в
виді судового збору - 243.60 грн. покласти
на позивача за зустрічним позовом
ОСОБА_3.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення через
Вільногірський міський суд,
Дніпропетровської області. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Копію рішення, протягом двох днів з
часу виготовлення його в повному
обсязі, надіслати рекомендованим
листом з повідомленням про вручення
сторонам та третій особі.

Головуючий суддя
Шаповал Г.І.