Справа № 715/1067/14-ц
Провадження № 2/715/434/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2014 року Глибоцький
районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді
Цуренка В.А.

секретар судового засідання
Оршевська С.М.

та за участю позивачки
ОСОБА_1

представника позивачки
ОСОБА_2

відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду смт. Глибока
справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ спільного
майна подружжя, визнання угоди
фіктивною,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із
вказаною позовною заявою, вказавши в
позові, що вона з 19 червня 1992 року по 25
квітня 2014 року перебувала у шлюбі з
відповідачем ОСОБА_3. За час шлюбу в них
народилося двоє дітей, з яких в даний
час є неповнолітньою дочка - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з нею. За час
спільного проживання з відповідачем
вони набули нерухоме майно, яке
розташоване в АДРЕСА_1, вантажний
фургон Мерседес-Бенц 212 1998 року випуску,
який у 2007 році переобладнаний у
пасажирський автобус, реєстраційний
номер НОМЕР_1 орієнтованою вартістю 100
000 грн. 20.10.2011 року ними придбаний
пасажирський автобус «Мерседес-Бенц» -
412D 1997 року випуску, номерний знак
НОМЕР_2, орієнтованою вартістю 100 000 грн.
Відповідач напередодні подачі
позовної заяви про розірвання шлюбу,
переоформив без відома та згоди
позивачки обидва транспортні засоби на
інших осіб, уклавши удавані угоди
купівлі продажу. 21.02.2014 року відповідач
продав пасажирський автобус
«Мерседес-Бенц» 412-D 1997 року випуску,
номерний знак НОМЕР_2 своїй матері
ОСОБА_4, а пасажирський автобус
«Мерседес-Бенц» 212 1998 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1 своєму
товаришу ОСОБА_6, хоча обидва
транспортні засоби знаходяться в його
володінні та користуванні. Також ними
придбані предмети домашнього вжитку, а
саме: меблі для спальні вартістю 5800
грн., меблі у вітальню, вартістю 13000 грн.,
кухонні меблі вартістю 3800 грн.,
плазмовий телевізор вартістю 5400 грн.,
пилосмок вартістю 700 грн., холодильник
вартістю 3000 грн., газову плиту вартістю
3000 грн., соковижималку вартістю 250 грн.,
комп'ютер вартістю 6000 грн., комп'ютерний
стіл вартістю 1200 грн., килимові доріжки
вартістю 1400 грн., килим вартістю 1400 грн.,
а всього на 36250 грн. Всі ці речі
знаходяться у квартирі, що належить
відповідачу, і з якої він вигнав
позивачку разом із донькою. Окрім того,
під час подружнього життя у цій
квартирі за спільні кошти сторони
встановили пластикові вікна вартістю
3000 грн. Вважає, що все майно набуте за
час шлюбу з відповідачем, належить їм
на праві спільно сумісної власності.
Тому просить суд виділити їй у
власність житловий будинок у АДРЕСА_1,
вартістю 60000 грн., та пасажирський
автобус «Мерседес-Бенц» 412D, номерний
знак НОМЕР_2 орієнтованою вартістю 100 000
грн., а всього майна на 160 000 грн.,
збільшивши її частку з урахуванням
інтересів доньки ОСОБА_5. Визнати угоду
про передачу транспортного засобу -
автомобіля пасажирського автобуса
«Мерседес-Бенц» 412D, номерний знак
НОМЕР_2 орієнтованою вартістю 100 000 грн.,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фіктивною,
застосувавши реституцію.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні
вимоги підтримали повністю, в своїх
поясненнях підтвердили обставини, які
викладені в позовній заяві, просили суд
позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні відповідачі
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги не
визнали, в своїх поясненнях посилалися
на безпідставність позовних вимог,
просили суд відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Вислухавши пояснення учасників
процесу і, дослідивши матеріали справи,
суд встановив наступні факти та
відповідні їм правовідносини, а також
визначив наступні правові норми, що їх
регулюють.

Судом встановлено, що сторони
зареєстрували шлюб 19 червня 1992 року, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження серії НОМЕР_3.

Згідно рішення Заставнівського
районного суду Чернівецької області
від 25 квітня 2014 року, шлюб між ОСОБА_3 і
ОСОБА_1, розірваний.

Договором купівлі-продажу житлового
будинку по АДРЕСА_1, виданий 21 жовтня 2008
року на ім'я ОСОБА_3.

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є: майно набуте нею, ним до шлюбу; майно
набуте нею, ним за час шлюбу, але на
підставі договору дарування або в
порядку спадкування; майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми,
хвороба, тощо) самостійного заробітку
(доходу).

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається,
що кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.68 СК України,
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи позовні вимоги, суд бере до
уваги те, що виникнення режиму спільної
сумісної власності подружжя на все
набуте за час шлюбу майно презюмується,
доки інший з подружжя не довів іншого,
тобто діє презумпція спільного майна
подружжя.

Отже, як вбачається з матеріалів
справи, позивач придбав житловий
будинок по АДРЕСА_1 під час перебування
у шлюбі, тому вказане нерухоме майно є
спільною сумісною власністю подружжя
і, виходячи з рівності часток кожному з
них належить право власності на 1/2
частину вказаного нерухомого майна.
Суд відхиляє доводи відповідачів, що
будинок придбано виключно за кошти
відповідачки ОСОБА_4, оскільки дані
доводи не підтверджені належними і
допустимими доказами. Тому позовні
вимоги в цій частині підлягають
задоволенню частково. А саме в частині
визнання права власності на 1/2 частину
спірного нерухомого майна.

Як встановлено судом спірні
транспортні засоби були придбані під
час шлюбу і відчужені під час шлюбу,
зокрема, як вбачається з свідоцтв про
реєстрацію транспортних засобів:
пасажирський автобус «Мерседес-Бенц»
412-D 1997 року випуску, номерний знак
НОМЕР_2 був відчужений ОСОБА_4 21 лютого
2014 року, а пасажирський автобус
«Мерседес-Бенц» 212 1998 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1 був
відчужений 25 лютого 2014 року ОСОБА_6.
Сторони в судовому засіданні визнали
той факт, що фактично шлюбні відносини
вони припинили 26 лютого 2014 року. Тобто
відчуження транспортних засобів
відбулося під час перебування сторін у
шлюбі та їх спільного проживання. Більш
того, суд враховує, що відповідач
ОСОБА_3 28 липня 2011 року отримав кредит в
розмірі 179 000 грн., вказаний кредит
використаний в інтересах сім'ї, на
даний час у відповідача існує
заборгованість в розмірі 144396,47 грн.
Тому позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають.

Також відповідно до п. 24 Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину
було передано майно, такий правочин
не може бути кваліфікований як
фіктивний.

Не доведено в судовому засіданні
належними і допустимими доказами
наявність предметів домашнього вжитку,
їх придбання під час перебування у
шлюбі та їх вартість, а також не
доведено вартість транспортних
засобів та вартість пластикових вікон.
Тому позовні вимоги в цій частині також
не підлягають задоволенню.

У відповідності до вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК
України суд вважає, що з відповідача
слід стягнути судові витрати у справі
пропорційно до задоволених позовних
вимог (243,60+121,80+121,80+121,80+15,00= 624 грн.).

На підставі викладеного, ст.ст. 60,61,68,70,71
СК України, ст.ст. 331,368 ЦК України,
керуючись ст.ст. 3-11,15,57-60,88,209,212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Визнати право власності за ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканкою с. Шубранець
Заставнівського району Чернівецької
області на 1/2 частину нерухомого майна,
яке складається з: житлового будинку
літ. «А», загальною площею 56,0 кв.м., в
тому числі житловою 32,7 кв.м. з належними
до нього господарськими спорудами, що
знаходяться по АДРЕСА_1 вартістю 8307
(вісім тисяч триста сім) гривень, 00
копійок.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судові витрати в розмірі 624 (шістсот
двадцять чотири) гривні, 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Чернівецької області через
Глибоцький районний суд Чернівецької
області шляхом подачі в 10-денний строк
з дня проголошення рішення апеляційної
скарги.

СУДДЯ: