У х в а л а

іменем україни

10 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької
В.С., Гримич М.К.,

Мазур Л.М., Умнової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, Центру надання послуг,
пов'язаних з використанням
автотранспортних засобів, з
обслуговування міста Кіровограда та
Кіровоградського району Управління
державної автомобільної інспекції
УМВС України в Кіровоградській області
про визнання недійсним правочину та
зобов'язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 11 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 21 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Центру
надання послуг, пов'язаних з
використанням автотранспортних
засобів, з обслуговування міста
Кіровограда та Кіровоградського
району Управління державної
автомобільної інспекції УМВС України в
Кіровоградській області (далі - Центр),
який уточнила у процесі розгляду
справи, і остаточно просила:

- визнати недійсним договір
купівлі-продажу автомобіля марки PONTIAK
TRANSSPORT, 1994 року випуску, укладений 13
червня 2013 року між ОСОБА_4
(продавцем) та ОСОБА_5 (покупцем);

- застосувати відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК
України двосторонню реституцію,
привівши сторони спірного правочину у
стан, який існував до його укладення, а
саме: зобов'язати ОСОБА_5 повернути
ОСОБА_4 спірний автомобіль, а ОСОБА_4
зобов'язати повернути ОСОБА_5 сплачені
за автомобіль грошові кошти;

- зобов'язати Центр скасувати державну
реєстрацію (перереєстрацію) права
власності ОСОБА_5 на вказаний
автомобіль та провести його
перереєстрацію на ОСОБА_4

На обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що з 15 серпня 1987 року
перебувала з ОСОБА_4 в зареєстрованому
шлюбі, який розірвано рішенням
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 13 серпня 2013
року.

Вказала, що під час перебування у
зареєстрованому шлюбі ними було
придбано автомобіль марки PONTIAK TRANSSPORT,
1994 року випуску, який 13 червня 2013 року
було перереєстровано Центром на ОСОБА_5

Позивачка зазначила, що згоди ОСОБА_4 на
продаж спірного автомобіля, який є їх
спільною сумісною власністю, вона не
надавала.

Посилаючись на те, що оскаржуваним
правочином порушено її майнові права
та охоронювані законом інтереси, а
відновлення попереднього стану сторін
надасть можливість у судовому порядку
здійснити поділ майна подружжя,
просила задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 11 березня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 21 травня
2014 року апеляційну скаргу
ОСОБА_3 на рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 11
березня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, з рішенням якого
погодився й апеляційний суд, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, врахував роз'яснення,
викладені у п. 30 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» (далі -
Постанова), та дійшов висновку, що для
вирішення в майбутньому спору про
поділ спільного сумісного майна
подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
позивачкою на даний час обрано
неправильний спосіб захисту.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів попередніх інстанцій
не можна, оскільки останні зроблені із
неповним з'ясуванням обставин справи
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів попередніх інстанцій не
відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що з 15 серпня 1987
року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували в зареєстрованому шлюбі,
який розірвано рішенням Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 13
серпня 2013 року (а. с. 8).

За час перебування у зареєстрованому
шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 31 травня 2012 року
було придбано спірний автомобіль.

Також судами встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
станом на 04 вересня 2013 року автомобіль
марки PONTIAK TRANSSPORT, 1994 року випуску, д.н.з.
НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію від 13
червня 2013 року НОМЕР_2, зареєстровано за
ОСОБА_5 (а. с. 10).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3
просила визнати недійсним договір
купівлі-продажу спірного автомобіля,
укладений 13 червня 2013 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з підстав
невідповідності його закону, а саме:
укладення договору без її згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

Частиною 2 ст. 65 цього Кодексу
передбачено, що при укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 65 СК України
для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого із подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
посвідчена. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язок для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використовується в інтересах сім'ї.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України
визначено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою і
шостою ст. 203 ЦК України, зокрема
правочин не може суперечити Цивільному
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суд першої інстанції на порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не надав
належної оцінки обставинам справи про
те, що спірний автомобіль є спільною
сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та
не врахував, що згідно з вимогами
закону вчинені одним із подружжя
договори, які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договори стосовно
цінного майна, мають бути укладені за
згодою другого із подружжя.

Відповідно до довідки-рахунку серії
ААВ № 039973 спірний автомобіль оцінено у
20 774 грн (а. с. 39).

Місцевий суд також не перевірив та не
надав належної оцінки тим обставинам,
чи є проданий автомобіль цінним майном
та чи потребує угода на його відчуження
письмової згоди іншого із подружжя.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення
суду першої інстанції в апеляційному
порядку, всупереч вимогам ст. 303 ЦПК
України на зазначені положення закону
та обставини справи уваги не звернув,
не перевірив законність ухваленого
рішення в межах заявлених вимог та не
усунув у межах своїх повноважень
допущених судом першої інстанції
недоліків.

Допущені судами попередніх інстанцій
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування рішень судів
першої та апеляційної інстанцій із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

За викладених обставин колегія суддів
вважає, що рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 11
березня 2014 року та ухвала апеляційного
суду Кіровоградської області від 21
травня 2014 року підлягають скасуванню
із направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 11 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від
21 травня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:

В.С. Висоцька

М.К. Гримич

Л.М. Мазур

О.В. Умнова