ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/7820/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2014 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача ОСОБА_1;

відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності та стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2.) про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності та стягнення грошових коштів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 13 липня 2012 року по 25 квітня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбних відносин, відповідачем 21.06.2013 року укладено з ТОВ "ДБК" договір купівлі-продажу майнових прав на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та внесено на рахунок останнього грошові кошти у загальній сумі 266 100 грн. В подальшому, у зв'язку з нездійсненням відповідачем 100% оплати на виконання умов договору за вказані майнові права, зазначений вище договір було розірвано та суму внесених грошових коштів повернуто на рахунок відповідача.

Оскільки витрачені на укладення договору купівлі-продажу майнових прав та повернуті відповідачу грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя, а останній відмовляється у добровільному порядку розподілити їх, позивач просить суд у порядку поділу майна визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначених грошових коштів та стягнути їх з відповідача.

Ухвалою суду від 14 листопада 2014 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач, в свою чергу, проти задоволення вимог заперечив, вказавши при цьому, що під час перебування у шлюбі ним придбано майнові права на двокімнатну квартиру. У зв'язку з несплатою 100% їх вартості, договір купівлі-продажу майнових прав за згодою сторін розірвано та повернуто йому внесені грошові кошти у розмірі 266 100 грн. Також зазначив, що за рахунок отриманих коштів повернув борг матері позивача у сумі 4 000 доларів США, сплатив 50 000 грн. за кредитними зобов'язаннями, а залишок грошових коштів у розмірі приблизно 190 000 грн. витратив на свої особисті потреби, зокрема на купівлю автомобілю та інше.

Суд, заслухавши пояснення сторін повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 13 липня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який був розірваний за рішенням Деснянського районного суду м. Києва 25 квітня 2014 року. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про його народження НОМЕР_3.

Судом також встановлено, що відповідно до укладеного між ТОВ "ДБК" та відповідачем договору купівлі-продажу майнових прав від 21 червня 2013 року, під час перебування у шлюбі, останнім придбано майнові права на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

На виконання умов зазначеного договору, відповідачем за рахунок спільних з позивачем грошових коштів, сплачено ТОВ "ДБК" 266 100 грн. Також п. 1.4 цього договору визначено, що ТОВ "ДБК" зобов'язується передати відповідачу майнові права на квартиру в повному обсязі після повної сплати їх вартості.

В подальшому, 05 грудня 2013 року між відповідачем та ТОВ "ДБК" укладено договір про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого, за домовленістю між сторонами цього договору, договір купівлі-продажу майнових прав розірвано, а грошові кошти у розмірі 266 100 грн. повернуті відповідачу на його розрахунковий рахунок. Факт отримання вказаних коштів відповідачем підтверджується довідкою ТОВ "ДБК" №161 від 25.07.2014 року, а також і самим відповідачем.

При цьому, у відповідності зі ст. 60 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами першою та другою ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. А частиною третьою цієї статті встановлено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки майнові права за вказаним вище договором купівлі-продажу відповідачем придбано за рахунок накопичених разом з позивачем грошових коштів, що підтверджено також і сторонами у судовому засіданні, тому і повернуті на рахунок відповідача грошові кошти у зв'язку з розірванням цього договору є спільною сумісною власністю подружжя.

Водночас, здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

А згідно з вимогами ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Тобто, положення ст. 65 СК України припускає існування факту спільної сумісної власності подружжя, розпорядження майном за взаємною згодою, доки не доведено інше кимось з подружжя.

При цьому, пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21.12.2007 року встановлено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом встановлено, що повернуті ТОВ "ДБК" на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 266 100 грн., ним використані не в інтересах сім'ї, не на її потреби, а використані на свої особисті потреби проти волі позивача, що і підтвердив сам відповідач у судовому засіданні, вказавши, що приблизно 190 000 грн. ним витрачено на купівлю автомобілю та інші речі, а відтак підлягають поділу.

Суд не бере до уваги посилання відповідача як на докази використання частини грошових коштів в інтересах сім'ї, зокрема, повернення боргу матері позивача у сумі 4 000 доларів США та оплати кредитних зобов'язань на суму 50 000 грн., оскільки зазначені доводи не підтверджені відповідними доказами та в матеріалах справи вони відсутні.

За змістом ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, враховуючи, що отримані відповідачем грошові кошти у розмірі 266 100 грн. є спільним сумісним майном подружжя, але використані ним на свої особисті потреби проти волі позивача, суд дійшов висновку про стягнення з останнього 1/2 їх частини на користь позивача в порядку поділу майна. При цьому, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності на вказану суму грошових коштів, оскільки така вимога не є належним способом захисту порушеного права.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись стст. 60, 61, 63, 65, 70 Сімейного кодексу України, стст. 10, 57, 58, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) грошові кошти у розмірі 133 050 грн., а також судовий збір у розмірі 1 330,50 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.