АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1 й інстанції -
Мовчан Д. В. Доповідач - Демченко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Лаченкової
О.В.

при секретарі - Денисенко А.Л.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2014 року
та ухвалу Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 20 жовтня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
Управління Держкомзему у
м.Дніпропетровську Дніпропетровської
області, третя особа - Дніпропетровська
міська рада, про визнання недійсним
державного акту на земельну ділянку та
зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в
и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3
звернулася до суду з уточненим позовом
до ОСОБА_2, Управління Держкомзему у
м.Дніпропетровську Дніпропетровської
області про визнання недійсним
державного акту на земельну ділянку та
зобов'язання вчинити певні дії,
мотивуючи тим, що 15 лютого 2007 року за
договором купівлі-продажу вона
придбала домоволодіння АДРЕСА_1.
Відповідачу ОСОБА_2 належить суміжна з
її домоволодінням земельна ділянка
площею 0,1500га на підставі державного
акту на право власності на земельну
ділянку від 07 вересня 2006 року.

Зазначала, що 22 червня 2011 року вона
звернулася до Дніпропетровської
міської ради з заявою про передачу їй у
власність земельної ділянки площею
0,1га, на якій розташовані житловий
будинок і господарські споруди, і
отримала дозвіл на розроблення
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки.

Посилаючись на те, що під час розробки
технічної документації було з'ясовано,
що межі земельної ділянки, яка виділена
відповідачу, у державному акті та в
натурі по всій довжині накладаються на
межі її земельної ділянки, просила суд
визнати недійсним державний акт про
право власності на земельну ділянку
серії ЯГ №565741 від 07 вересня 2006 року, яка
розташована у АДРЕСА_2, виданий на ім'я
ОСОБА_2, у зв'язку з допущенням в ньому
технічної помилки щодо просторового
місцеположення земельної ділянки
площею 0,1500га, допущену в результаті
неправильного розміщення вказаної
земельної ділянки та зобов'язати
відповідача повернути самовільно
зайняту земельну ділянку площею 79 кв.м.
по всій довжині межі їх домоволодінь,
згідно плану від 12 травня 2014 року.

Рішенням Ленінського районного
суду м.Дніпропетровська від 16 жовтня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково. Визнано недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку від 07 вересня 2006 року,
виданий на ім'я ОСОБА_2, в частині
підтвердження речового права такої
особи на земельну ділянку 0,15 га, що
розташована у АДРЕСА_2, у зв'язку з
технічною помилкою щодо просторового
місцеположення земельної ділянки на
місцевості та зобов'язано відповідача
повернути ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 79 кв.м. по всі довжині межі
домоволодінь №№89,87. Вирішено питання
стосовно судових витрат.

Ухвалою Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 20 жовтня 2014 року
виправлено описку у вступній та
резолютивній частині рішення
Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2014
року.

В апеляційній скарзі відповідач
ставить питання про скасування рішення
і ухвали суду та ухвалення нового
рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в
задоволенні позову у повному обсязі,
зазначаючи, що рішення постановлене з
порушенням норм матеріального й
процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які буди досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5)чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6)як розподілити між
сторонами судові витрати; 7)чи є негайні
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8)чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак зазначеним вимогам закону
ухвалене у справі рішення суду не
відповідає.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, що
на підставі договору купівлі-продажу
житлового будинку від 15 лютого 2007 року,
укладеного між ОСОБА_4 (продавець) та
ОСОБА_3 (покупець) і посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, позивач
придбала житловий будинок АДРЕСА_1
(а.с.4-5).

Правовстановлюючих документів на
право власності або на право
користування земельною ділянкою по
АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не отримувала.

Рішенням сесії Дніпропетровської
міської ради У1 скликання від 27
листопада 2013 року №51/43 «Про надання
дозволу на розроблення технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок громадянам у
м.Дніпропетровську» надано дозвіл
ОСОБА_3 на розроблення технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок по фактичному
розміщенню індивідуальних жилих
будинків, господарських будівель і
споруд (а.с.16,17).

Рішенням виконавчого комітету
Таромської селищної ради
м.Дніпропетровська №195 від 17 грудня 1998
року «Про передачу у приватну
власність та надання у користування
земельних ділянок громадянам у
смт.Таромське м.Дніпропетровська»
передано безоплатно у приватну
власність ОСОБА_6 земельну ділянку,
розташовану по АДРЕСА_2, загальною
площею 0,15284га - для особистого
підсобного господарства 0,00280га і
присадибна ділянка 0,15000га (а.с.101-102,103-104).

На підставі зазначеного вище
рішення, яке до теперішнього часу
чинне, Таромська селищна рада
м.Дніпропетровська 27 січня 1999 року
видала ОСОБА_6 державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку загальною площею 0,1528га. 0,1500га
передано для обслуговування житлового
будинку, господарських будівель та
споруд; 0,0028га передано для ведення
особистого підсобного господарства
(а.с.105).

14 березня 2006 року між ОСОБА_6
(відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач)
укладено договір довічного утримання
(догляду), за умовами якого відчужувач
передала, а набувач отримала у
власність домоволодіння №89 та
земельну ділянку площею 0,1528га, яку
надано для: 0,1500га обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, 0,0028га ведення
особистого підсобного господарства, що
знаходяться у АДРЕСА_1 (а.с.51-52).

На підставі договору довічного
утримання від 14 березня 2006 року
Дніпропетровське міське управління
земельних ресурсів 07 вересня 2006 року на
ім'я ОСОБА_2 видали державні акти на
право власності на земельну ділянку
АДРЕСА_2 - на 0,1500га для обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд та на 0,0028га для ведення
особистого підсобного господарства
(а.с.65,66).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла
(а.с.108).

Статтею 378 ЦК України визначено,
що право особи на земельну ділянку може
бути припинено за рішенням суду у
випадках, встановлених законом.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3, суд першої інстанції вважав, що
державний акт на право власності на
земельну ділянку, виданий ОСОБА_2, в
частині підтвердження речового права
такої особи на земельну ділянку 0,15га
був виданий у зв'язку з технічною
помилкою щодо просторового
місцезнаходження земельної ділянки на
місцевості.

З такими висновками погодитися не
можна, виходячи з наступного.

В своїх запереченнях Управління
Держземагенства у м.Дніпропетровську
Дніпропетровської області від 13 жовтня
2014 року №13/699 зазначало, що згідно п.138
Порядку ведення Державного земельного
кадастру, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 17
жовтня 2012 року №1051 (далі - Порядок),
технічною помилкою вважається описка,
друкарська, граматична, арифметична чи
інша помилка, допущена органом, що
здійснює ведення Державного
земельного кадастру або допущена не з
його вини (в тому числі технічна
помилка у документах, на підставі яких
внесені відомості до Державного
земельного кадастру).

Відповідно до ст.139 Порядку у разі
виявлення фізичною або юридичною
особою у витязі, довідці з Державного
земельного кадастру, викопіюванні з
картографічних матеріалів Державного
земельного кадастру технічної помилки
заінтересована особа письмово
повідомляє про це за встановленою
Порядком формою територіальному
органові Держземагентства у районі
(місті) за місцезнаходженням земельної
ділянки. До повідомлення додаються
документи, що містять зазначені у
повідомленні технічні помилки, та
документи, що підтверджують такі
помилки і містять правильну редакцію
відповідних відомостей.

Вважають, що при технічній помилці має
бути один із документів з Державного
земельного кадастру, в якому все ж є
дана технічна помилка.

Також вказали, що позивач не зверталась
на адресу Управління з письмовим
повідомленням за формою відповідно до
Порядку. Зазначили, що державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку площею 0,15га на ім'я ОСОБА_2
виданий на підставі норм Земельного
кодексу України, який діяв на той
момент (а.с.79-80).

Статтею 37 Закону України «Про
Державний земельний кадастр»
визначено, що у разі виявлення фізичною
або юридичною особою у витязі, довідці
з Державного земельного кадастру,
викопіюванні з картографічних
матеріалів Державного земельного
кадастру технічної помилки (описка,
друкарська, граматична, арифметична чи
інша помилка), допущеної органом, що
здійснює ведення Державного
земельного кадастру, заінтересована
особа письмово повідомляє про це
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
земельних відносин, який перевіряє
відповідність відомостей Державного
земельного кадастру інформації, що
міститься в документах, які стали
підставою для внесення цих відомостей.
Якщо факт невідповідності
підтверджено, орган, що здійснює
ведення Державного земельного
кадастру, безоплатно виправляє
допущену помилку в день надходження
повідомлення та не пізніше наступного
дня повідомляє про це заінтересованих
осіб.

Виправлення технічної помилки у
відомостях Державного земельного
кадастру, яка була допущена не з вини
органу, що здійснює його ведення,
здійснюється за плату, розмір якої
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Виправлення технічних помилок,
допущених у відомостях Державного
земельного кадастру внаслідок
наявності технічних помилок у
документах, на підставі яких були
внесені такі відомості, здійснюється
після виправлення помилок у зазначених
документах.

Виправлення інших помилок, допущених у
відомостях Державного земельного
кадастру внаслідок помилки у
документації із землеустрою, оцінки
земель, здійснюється після внесення
змін до такої документації.

Виправлення помилок у відомостях про
земельну ділянку може здійснюватися
також на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок у натурі (на
місцевості) або матеріалів
інвентаризації земель чи рішення суду.

Відповідно до ст.120 ЗК України, в
редакції яка діяла на час придбання
ОСОБА_3 житлового будинку та укладення
договору довічного утримання, при
переході права власності на будівлю і
споруду право власності на земельну
ділянку або її частину може переходити
на підставі цивільно-правових угод, а
право користування - на підставі
договору оренди.

У разі переходу права власності на
будинок або його частину від однієї
особи до іншої за договором довічного
утримання право на земельну ділянку
переходить на умовах, на яких вона
належала попередньому власнику.

Згідно зі ст.14 Конституції України
право власності на землю гарантується.
Це право набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Так, за правилами статей 4,5 ЗК України
завданням земельного законодавства,
яке включає в себе цей Кодекс та інші
нормативно-правові акту у галузі
земельних відносин, є регулювання
земельних відносин з метою
забезпечення права на землю громадян,
юридичних осіб, територіальних громад
та держави, раціонального використання
та охорони земель, а основними
принципами земельного законодавства є,
зокрема, поєднання особливостей
використання землі як територіального
базису, природного ресурсу та
основного засобу виробництва;
забезпечення рівності права на землю
громадян, юридичних осіб,
територіальних громад та держави;
невтручання держави в здійснення
громадянами, юридичними особами та
територіальними громадами своїх прав
щодо володіння, користування і
розпорядження землею, крім випадків,
передбачених законом.

Суб'єктами права державної власності
на землю виступають Верховна Рада
України на землі загальнодержавної
власності України; Верховна Рада
Республіки Крим на землі в межах
території республіки, за винятком
земель загальнодержавної власності;
обласні, районні, міські, селищні,
сільські Ради народних депутатів на
землі в межах їх територій, за винятком
земель, що перебувають в
загальнодержавній власності.

Конституційний принцип законності
набуття права власності на землю
знаходить своє вираження також у ст.78
ЗК України, якою передбачено, що право
власності на землю набувається та
реалізується на підставі Конституції,
цього Кодексу, а також інших законів, що
видаються відповідно до них.

Статтею 116 ЗК України, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин і діє
на даний час, визначено, що громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування та
державних органів приватизації щодо
земельних ділянок, на яких розташовані
об'єкти, які підлягають приватизації, в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

При цьому ст.118 ЗК України, яка діяла на
час виникнення спірних правовідносин і
діє на теперішній час, безпосередньо
визначає порядок безоплатної
приватизації земельних ділянок, які
перебувають у користуванні громадян,
який включає в себе подання заяви
відповідному компетентному органу,
розгляд цим органом заяви, вирішення
питання розроблення проекту
землеустрою та/або підготовки інших
матеріалів, у необхідних випадках
також і проведення експертизи
землевпорядної документації та
прийняття відповідного рішення
компетентним органом, а ст.122 ЗК України
закріплює повноваження органів
виконавчої влади та органів місцевого
самоврядування передавати відповідні
земельні ділянки державної чи
комунальної власності у приватну
власність громадян.

Рішення органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування щодо
приватизації земельних ділянок
приймається на підставі технічних
матеріалів та документів, що
підтверджують розмір земельної
ділянки.

Вибір місця розташування земельної
ділянки та надання дозволу і вимог на
розроблення проекту її відведення
здійснюється в порядку, встановленому
ст.151 ЗК України.

Проект відведення земельної ділянки
погоджується з органом по земельних
ресурсів, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини та подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування.

Безумовним обов'язком держави є
забезпечення гарантій захисту лише
законно набутого права приватної
власності на землю, тобто такого, яке
набуте внаслідок прийняття
компетентним органом законного
рішення, ухваленого в результаті
неухильного додержання порядку
передачі земельної ділянки у приватну
власність як самим суб'єктом, що набув
права власності, так і компетентним
органом, який передав земельну ділянку
суб'єкту в приватну власність.

Таким чином, реалізуючи визначені ст.122
ЗК України повноваження, орган
виконавчої влади або орган місцевого
самоврядування в силу приписів ч.2 ст.19
Конституції України зобов'язаний діяти
лише на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, а
тому зобов'язаний виконувати
конституційний припис «право
власності на землю набувається і
реалізується виключено відповідно до
закону» і додержуватися порядку
передачі земельної ділянки у приватну
власність, визначеного ЗК України.

Основним конституційним принципом
набуття права власності на землю є
законність, адже земля - основне
національне багатство, перебуває під
особливою охороною держави, є об'єктом
права власності Українського народу, а
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування лише
здійснюють права власника від імені
Українського народу.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що
держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: визнання прав, визнання угоди
недійсною, визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування тощо.

В п.4 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» від 16 квітня
2004 року N7, з наступними змінами та
доповненнями, зазначено, що згідно зі
статтею 158 ЗК суди розглядають справи
за спорами про межі земельних ділянок,
що перебувають у власності чи
користуванні громадян-заявників, які
не погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів. Зазначені спори підлягають
розгляду місцевими судами незалежно
від того, розглядалися вони попередньо
органом місцевого самоврядування або
органом виконавчої влади з питань
земельних ресурсів чи ні. Рішення цих
органів щодо такого спору не може бути
підставою для відмови в прийнятті
заяви чи для закриття провадження в
порушеній справі.

Відповідно до п.7 даної постанови
Пленуму Верховного Суду України лише
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
навіть якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою.

Як встановлено апеляційним судом і не
це заперечувалось позивачем ОСОБА_3 у
судовому засіданні, рішення органами
виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування про передачу
їй спірної земельної ділянки у
власність або користування не
приймалось.

Також в п.18 постанови «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» від 16 квітня 2004 року N7, з
наступними змінами та доповненнями,
Пленум Верховного Суду України
роз'яснив, що при переході права
власності на будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами, укладеними
до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями
чинної до цієї дати статті 30 ЗК до
набувача від відчужувача переходить
належне йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких
випадках право власності на земельну
ділянку або її частини могло
переходити відповідно до статті 120 ЗК
2001 року на підставі цивільно-правових
угод, а право користування - на підставі
договору оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем. До особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно
зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін
до статті 120 ЗК Законом України від 27
квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120
ЗК, переходило право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором; а якщо договором це не було
визначено, до набувача переходило
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування. При переході права
власності на будинок або його частину
за договором довічного утримання до
набувача переходило право на земельну
ділянку, де вони розташовані, на умовах,
на яких ця ділянка належала
відчужувачу. В разі переходу права
власності на будівлі та споруди до
кількох осіб право на земельну ділянку
визначалось пропорційно часткам осіб у
вартості будівлі та споруди, якщо інше
не передбачено в договорі відчуження
останніх, а при переході права
власності на будівлі та споруди до
фізичних або юридичних осіб, які не
могли мати у власності земельні
ділянки, до них переходило право
користування земельною ділянкою. З 1
січня 2010 р. до особи, яка набула право
власності на житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача) відповідно до
статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції
Закону України від 5 листопада 2009 р. N
1702-VI.

Ухвалюючи рішення, районний суд
залишив поза увагою те, що у
відповідності по вимог ст.125 ЗК України
спірна земельна ділянка не належить
ОСОБА_3 ні на праві власності ні на
праві постійного користування або за
договором оренди земельної ділянки, а
також положення ст.37 Закону України
«Про Державний земельний кадастр», у
зв'язку з чим дійшов помилкового
висновку про задоволення позовних
вимог ОСОБА_3

На підставі викладеного, колегія
суддів приходить до висновку про
необхідність задоволення апеляційної
скарги, скасування оскаржуваного
рішення та ухвалення нового рішення
про відмову ОСОБА_3 у задоволенні
позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2014 року
та ухвалу Ленінського районного суду
від 20 жовтня 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
Управління Держкомзему у
м.Дніпропетровську Дніпропетровської
області, третя особа - Дніпропетровська
міська рада, про визнання недійсним
державного акту на земельну ділянку та
зобов'язання вчинити певні дії
відмовити.

Рішення апеляційного суду чинна з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко
Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Лаченкова О.В.