У х в а л а

іменем україни

27 серпня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Касьяна О.П., Дьоміної О.О., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом заступника
прокурора м. Києва до Київської міської
ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа: Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київська міська державна
адміністрація), про визнання недійсним
рішення, державних актів на право
власності на земельну ділянку,
договорів купівлі-продажу, відновлення
становища, що існувало до порушення
шляхом повернення земельної ділянки в
розпорядження територіальної громади
м. Києва, за касаційною скаргою
заступника прокурора м. Києва на
рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 17 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від
12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року заступник прокурора м.
Києва звернувся до суду з позовом, у
якому просив визнати незаконним та
скасувати пункт 7 рішення II сесії
IV скликання Київської міської ради за
№ 922/922 від 18 грудня 2008 року «Про
передачу громадянам України земельних
ділянок для будівництва та
обслуговування житлових будинків,
господарських будівель і споруд та для
ведення садівництва у мікрорайоні
Жуляни, у Солом'янському та
Голосіївському районах міста Києва»,
визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку,
площею 0,0809 га, по вул. Академіка
Вільямса, 2б у м. Києві, виданий ОСОБА_4 22
грудня 2009 року, визнати недійсним
договір купівлі-продажу цієї земельної
ділянки, укладений 20 липня 2011
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, визнати
недійсним державний акт про право
власності на цю земельну ділянку,
виданий на її ім'я, визнати недійсним
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, укладений 17 лютого 2012 року
між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, відновити
становище, яке існувало до порушення
шляхом визнання права власності на
спірну земельну ділянку за
територіальною громадою м. Києва.

На обґрунтування своїх позовних вимог
посилався на ті обставини, що рішення
міської ради, державні акти на право
власності на земельну ділянку та
укладені договори купівлі-продажу не
відповідають вимогам чинного
законодавства та підлягають визнанню
недійсними, оскільки проект
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки за замовленням
ОСОБА_4 не розроблявся, контролюючими
органами не розглядався та не
погоджувався, а проект рішення міської
ради про передачу у власність
земельної ділянки Головним
управлінням земельних ресурсів
Київської міської державної
адміністрації не готувався та на
розгляд міської ради не направлявся, що
свідчить про те, що оскаржуване рішення
та укладені на його підставі договори
купівлі-продажу та державні акти на
право власності на зазначену земельну
ділянку прийняті з порушенням
встановленої ЗК України процедури та
вимог ЦК України, просив задовольнити
позов.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 17 лютого 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
12 червня 2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
а справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з
рішенням якого погодився апеляційний
суд, дослідивши докази у справі й
надавши їм належну оцінку, правильно
застосувавши норми матеріального
права, які регулюють ці правовідносини,
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що позивач не надав доказів на
обґрунтування та підтвердження
відсутності проекту землеустрою
(технічна документація) щодо
відведення спірної земельної ділянки,
та погодження з контролюючими органами
проекту її відведення, тому підстав для
задоволення позову немає.

Колегією суддів встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
рішення суду першої інстанції та
ухвала суду апеляційної інстанції
ухвалені з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів,
обґрунтовано викладених у
мотивувальних частинах оскаржуваних
судових рішень.

За таких обставин касаційну скаргу
потрібно відхилити, а рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 17 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 12 червня
2014 року залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
м. Києва відхилити, рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 17 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 12 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
О.П.
Касьян

О.О. Дьоміна

С.П. Штелик