У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого: Гвоздика П.О.,

суддів: Гончара В.П.,
Євтушенко О.І.,

Карпенко С.О.,
Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Публічного акціонерного товариства
акціонерного банку «Укргазбанк», треті
особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання
договору поруки недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою
представником ОСОБА_7, на рішення
апеляційного суду м. Києва від 9 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_4, Публічного
акціонерного товариства акціонерного
банку «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ
«Укргазбанк»), треті особи: ОСОБА_5,
ОСОБА_6, про визнання договору поруки
від 19 лютого 2009 року

№ 53-ф/07-Р недійсним.

В обґрунтування позову зазначала, що 1
серпня 2006 року між нею та ОСОБА_6 було
укладено договір позики на суму у
розмірі

23 000 000 грн на строк до 1 серпня 2013 року.

На забезпечення виконання зазначеного
договору цього ж дня було укладено
договір поруки між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
Пунктом 3.6 якого було передбачено, що
поручитель зобов'язався не укладати
наступні договори поруки, застави,
іпотеки та інші цивільно-правові угоди,
які можуть спричинити зменшення майна
поручителя без попереднього
письмового погодження з позикодавцем.
У випадку порушення зазначеного
обов'язку сторони домовились вважати
зазначені договори недійсними та
такими, що не породжують жодних
правових наслідків.

Однак, як стало відомо позивачу, в
порушення умов договору поруки ОСОБА_4
без згоди позикодавця уклав договір
поруки 19 лютого 2009 року з ВАТ АБ
«Укргазбанк» на забезпечення
виконання кредитного договору № 53-ф/07,
укладеного 1 березня 2007 року.

У зв'язку з викладеним ОСОБА_3 просила
суд визнати недійсним договір поруки,
укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та
ОСОБА_4 від

19 лютого 2009 року, оскільки даним
договором порушені умови п. 3.6 договору
поруки, укладеного 1 серпня 2006 року.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 23 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ПАТ АБ
«Укргазбанк», треті особи: ОСОБА_5,
ОСОБА_6, про визнання договору поруки
недійсним задоволено. Визнано
недійсним договір поруки від 19 лютого
2009 року № 53-ф/07-Р, укладений між ОСОБА_4
та ВАТ АБ «Укргазбанк». Стягнуто в
рівних частках з ОСОБА_4 та ПАТ АБ
«Укргазбанк» на користь

ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 229 грн 40
коп.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
9 квітня 2014 року рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 23 грудня 2013
року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ПАТ АБ
«Укргазбанк», треті особи: ОСОБА_5,

ОСОБА_6, про визнання договору поруки
недійсним відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_7 просить скасувати ухвалене у
справі рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що касаційна скарга підлягає
відхиленню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 1 серпня 2006 року
між ОСОБА_4,

ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір
поруки, відповідно до якого ОСОБА_4
поручився перед ОСОБА_3 за виконання
ОСОБА_6 своїх зобов'язань за договором
позики від 1 серпня 2006 року на суму в
розмірі 23 000 000 грн, яка була надана йому
позивачем на строк до 1 серпня 2013 року.

Згідно з п. 3.6 договору поруки
поручитель - ОСОБА_4 зобов'язався не
укладати наступні договори поруки,
застави, іпотеки та інші
цивільно-правові угоди, які можуть
спричинити зменшення майна поручителя
без попереднього письмового
погодження з позикодавцем. У випадку
порушення зазначеного обов'язку
сторони домовились вважати зазначені
договори недійсними та такими, що не
породжують жодних правових наслідків.

19 лютого 2009 року між ВАТ АБ
«Укргазбанк» (кредитор), ОСОБА_4
(поручитель) та ОСОБА_5 (позичальник)
укладено договір поруки

№ 53-ф/07-Р, за умовами якого ОСОБА_4
поручився перед ВАТ АБ «Укргазбанк»»
за виконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань
за кредитним договором від 1 березня 2007
року № 53-ф/07.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачем порушено положення ст. ст.
13, 509, 526,

629 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції й відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд дійшов
правильного висновку про те, що
правочин, який обмежує можливість
фізичної особи мати не заборонені
законом цивільні права та обов'язки, є
нікчемним у розумінні вимог ст. 27 ЦК
України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Виходячи з п. п. 2, 8 постанови пленуму
Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», судам
необхідно враховувати, що згідно з
статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не
може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).
Відповідно до частини першої статті
215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення
правочину. Не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено.

Як зазначено в ч. 1 ст. 627 ЦК України,
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України
передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦК
України правочин, що обмежує
можливість фізичної особи мати не
заборонені законом цивільні права та
обов'язки, є нікчемним.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої інстанції або апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права і не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не
дають підстав для висновку, що під час
розгляду справи апеляційним судом
допущені порушення норм матеріального
або процесуального права, які
передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як
підстави для скасування рішення,
колегія суддів вважає за необхідне
відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 9
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
В.П. Гончар

О.І. Євтушенко

С.О. Карпенко

М.І. Наумчук