РІШЕННЯ

Іменем України

08.09.2014 року Франківський
районний суд міста Львова в складі:

головуючого -судді
Лозинського Б.М.

при секретарі- Попик
А.Б.

за участю представника позивача-
ОСОБА_10

відповідача-
ОСОБА_2

представника відповідача-
ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
виділення часток у спільній сумісній
власності, суд,-

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду з позовом, у
якому просить виділити частки у
спільній сумісній власності - квартирі,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та
визнати, що ОСОБА_1 належить ? частина
квартири і ОСОБА_2 належить ? частина
квартири, судові витрати у справі
стягнути з відповідача.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її та відповідача
батько ОСОБА_3, якому належала на праві
власності квартира АДРЕСА_1. Оскільки
за життя ОСОБА_3 заповіту не склав, то,
відповідно до положень ст. 529 ЦК
України, позивач та відповідач набули
право власності на спадкове майно
ОСОБА_3 за законом. 01 жовтня 2002 року
державний нотаріус П'ятої Львівської
державної нотаріальної контори
Ясинська Н.М. видала позивачу та
відповідачу свідоцтво про право на
спадщину за законом, зареєстроване в
реєстрі за № 4996, спадкова справа № 1021/01.

Квартира складається з двох кімнат
житловою площею 28,7 м2 та кухні. Загальна
площа квартири складає 44,1 м2, корисна
площа квартири складає 43,1 м2. Згідно з
даних реєстраційного посвідчення від
15.01.2003 р., серії НОМЕР_1 квартира
зареєстрована за позивачем і
відповідачем. Як зазначила позивач у
позовній заяві, у квартирі ніхто не
проживає. Відповідач не має наміру
дійти згоди щодо поділу квартири на
ідеальні частки. Відносини між
позивачем та відповідачем є
напруженими. На прохання позивача
виділити частки у спільній сумісній
власності в добровільному порядку,
позивач отримала відмову. Позивач має
намір розпорядитись своєю часткою
квартири, однак не може дійти згоди з
відповідачем. З огляду на це, для
захисту своїх прав, позивач змушена
звертатись до суду з позовом.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
її представник - адвокат Кісь Олена
Романівна позовні вимоги підтримали в
повному обсязі та просили суд позов
задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
позовні вимоги не визнав і надав суду
письмове заперечення проти позову, в
якому з позовними вимогами не
погодився з таких підстав. Так, позивач
вказав, що відповідно до Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно,
затвердженого Наказом Міністерства
юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5, та на
підставі свідоцтва про право на
спадщину, що є згідно з чинним
законодавством правовстановлюючим
документом (додаток 2 Тимчасового
положення), Львівським обласним
державним комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки
від 15.01.2003 р. було видано реєстраційне
посвідчення за реєстраційним №103-11 та
записано в реєстрову книгу №61, яке
посвідчує, що квартира, розташована в
АДРЕСА_1 в цілому зареєстрована за
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві особистої
власності на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом,
посвідченого нотаріусом П'ятої
Львівської державної нотаріальної
контори 01.10.2002 р. в реєстрі за №4997.
Відповідач підкреслив, що при
здійсненні державної реєстрації права
власності на отриману ним і позивачем у
власність квартиру реєстратором бюро
технічної інвентаризації було
здійснено помилку, внаслідок якої
документарно видозмінено спільну
часткову власність на спільну сумісну,
що і стало підставою для звернення
позивача до суду з позовом. Хоча, як
зазначив відповідач, вказана помилка
не є підставою для трансформації
одного виду права спільної власності
(часткової) в інший (сумісну).
Правовідносини між ним та позивачем
виникли у 2001-2002 рр., а відтак, відповідно
до п.4. Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України, для врегулювання
спору необхідно застосовувати
Цивільний кодекс УРСР, який на той час
був чинним. Відповідач також зазначив,
що ст.16 Закону України «Про власність»
передбачає, що майно, нажите подружжям
за час шлюбу, належить їм на праві
спільної сумісної власності. Згідно зі
статті ст.17 цього ж Закону передбачено,
що майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними,
а в ч. 2 ст.18 Закону України «Про
власність» зазначається, що майно осіб,
які ведуть фермерське господарства
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не передбачено
угодою між ними. Отже, на думку
відповідача, законодавством
встановлений вичерпний перелік
випадків, за якими спільна власність
вважається сумісною. Не є винятком при
цьому, набуття майна в порядку
спадкування, яке розподіляється між
спадкоємцями у рівних частках. Просить
у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник
відповідача- ОСОБА_8 з позовними
вимогами не погодився, надав суду
пояснення аналогічні, викладеним у
запереченні на позовну заяву та
доповнив, що позовні вимоги не можуть
бути задоволені судом, оскільки у
спірному випадку відсутні будь-які
порушення прав, свобод чи інтересів
позивача або їх невизнання чи
оспорювання з боку відповідача, а також
відсутня необхідність виділу часток у
спільній сумісній власності, адже
останньої як такої не існує. При цьому,
як зазначив представник відповідача, в
даному випадку має місце спільна
часткова власність, яка встановлена
свідоцтвом про право на спадщину, що є
правовстановлюючим документом, та
передбачає належність відповідачу та
позивачу часток у праві власності на
квартиру в рівних розмірах. Просить у
задоволенні позову відмовити.

У процесі судового засідання як
сторона позивача, так і сторона
відповідача заявляли клопотання про
оголошення перерви в судовому
засіданні, та вказували на своє бажання
досягти мирного вирішення цього спору.
Суд, сприяючи обидвом сторонам у
реалізації їхніх процесуальних прав,
задовольнив як клопотання сторони
відповідача, так і сторони позивача,
відтак, у судовому засіданні були
оголошені перерви та сторонам було
двічі надано час для мирного вирішення
спору. Незважаючи на це, мирно
врегулювати спір сторонам не вдалось, а
судовий розгляд у справі було
продовжено.

16.07.2014 р. представник позивача ОСОБА_7
подала заяву про уточнення позовних
вимог. У заяві про уточнення позовних
вимог представник позивача, уточнила
прохальну частину позовної заяви та
виклала її у новій редакції. Згідно з
уточненою позовною вимогою, сторона
позивача просила суд виділити ОСОБА_1 у
натурі ? частки із квартири за адресою:
АДРЕСА_1, що складається з двох кімнат
житловою площею 28,7 м2 та кухні. Загальна
площа квартири складає 44,1 м2, корисна
площа квартири складає 43,1 м2, що є у
спільній сумісній власності. У
судовому засіданні відповідач та його
представник заперечили проти заяви про
уточнення позовних вимог та просили
суд відмовити у її задоволенні.
Представник відповідача ОСОБА_8 надав
пояснення щодо поданої стороною
позивача заяви про уточнення позовних
вимог, та вказав на те, що заява є
необґрунтованою, подана з порушенням
вимог цивільного процесуального
законодавства. Зокрема, представник
відповідача вказав, що заявою про
уточнення позовних вимог було фактично
змінено предмет позову, що, відповідно
до вимог статті 31 Цивільного
процесуального кодексу України,
допускається лише до початку розгляду
справи по суті, а оскільки, розгляд
справи по суті розпочався, ще до того,
як заява про уточнення позовних вимог
була подана, така заява має бути
відхилена. 08.09.2014 р. у судовому
засіданні представник позивача ОСОБА_9
підтримала заяву про уточнення
позовних вимог та просила суд її
задовольнити. Представник відповідача
ОСОБА_8 надав суду письмове заперечення
на заяву про уточнення позовних вимог,
яке просив долучити до матеріалів
справи. Відповідач та його представник
заперечили проти задоволення заяви про
уточнення позовних вимог та просили
суд відмовити в задоволенні цієї заяви.

Відповідно до ст. 31 Цивільного
процесуального кодексу України, до
початку розгляду судом справи по суті,
позивач має право шляхом подання
письмової заяви змінити предмет або
підставу позову, а відповідач -
пред'явити зустрічний позов. Суд,
розглянувши заяву про уточнення
позовних вимог, дійшов висновку, що
така заява не підлягає до задоволення з
таких підстав. Під предметом позову
слід розуміти певну
матеріально-правову вимогу позивачу до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення. При
поданні позовної заяви,
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача полягала у виділенні
часток у спільній сумісній власності -
квартирі АДРЕСА_1 і визнанні за
позивачем та відповідачем права
власності на ? квартири за кожним. При
чому, як випливає зі змісту позовної
заяви, заявлена позивачем первинна
позовна вимога стосувалась саме
визначення розміру ідеальних часток у
квартирі, яка належить позивачу та
відповідачу, як зазначив позивач, на
праві спільної сумісної власності.
Водночас у заяві про уточнення
позовних вимог, стороною позивача
заявлено вимогу про виділення позивачу
в натурі ? частки із вказаної квартири.
За своєю правовою природою первинна
позовна вимога про виділення часток у
спільній сумісній власності та
уточнена позовна вимога про виділення
позивачу в натурі ? частки квартири є
різними. Відповідно до положень ч.1 ст.
173 Цивільного процесуального кодексу
України, розгляд справи по суті
розпочинається доповіддю головуючого
про зміст заявлених вимог та про
визнання сторонами певних обставин під
час попереднього судового засідання,
після чого з'ясовується, чи підтримує
позивач свої вимоги, чи визнає
відповідач вимоги позивача та чи не
бажають сторони укласти мирову угоду
або звернутися для вирішення спору до
третейського суду. В цій справі
головуючий доповів про зміст позовних
вимог, сторони надали суду пояснення
щодо заявлених позовних вимог, окрім
того сторона відповідача надала суду
свої письмові заперечення проти позову
ще на попередніх засіданнях у справі,
тобто до того, яка заява про уточнення
позовних вимог була подана. Відтак, суд
дійшов висновку, що поданою заявою про
уточнення позовних вимог сторона
позивача змінювала предмет позову, що,
відповідно до вимог ст. 31 Цивільного
процесуального кодексу України,
допускається лише до початку розгляду
справи по суті. Враховуючи те, що
розгляд справи по суті було розпочато
ще до моменту подання заяви про
уточнення позовних вимог, суд ухвалив
відмовити в задоволенні цієї заяви.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх
представників, оцінивши докази, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
з'ясувавши дійсні обставини справи,
вирішив, що в задоволенні позову слід
відмовити з таких підстав.

Цей висновок суду ґрунтується на
зібраних у справі доказах:

Копія реєстраційного посвідчення від
15.01.2003 р., виданого Львівським обласним
державним комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки за
реєстраційним №103-11 та записаного в
реєстрову книгу №61 (далі - реєстраційне
посвідчення № 103-11), з якого вбачається,
що квартира АДРЕСА_1 в цілому
зареєстрована за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на
праві особистої приватної власності на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом, посвідченого
П'ятою Львівською державною
нотаріальною конторою 01.10.2002 р.,
зареєстрованого в реєстрі за № 4997.

Довідка № 5496 від 23.10.2013 р. видана ОСОБА_1
Обласним комунальним підприємством
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», з якої вбачається,
що згідно архівних даних ОКП ЛОР «БТІ
та ЕО» станом на 29.12.2012 р. квартира
АДРЕСА_1 зареєстрована на праві
спільної сумісної власності за гр.гр.
ОСОБА_2, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом від
01.10.2012 р. за № 4997, посвідченого П'ятою
Львівською держнотконторою.

Копією свідоцтва про право на спадщину
за законом, посвідченого державним
нотаріусом П'ятої Львівської державної
нотаріальної контори 01.10.2002 р.,
зареєстрованого в реєстрі за № 4997, з
якого вбачається, що державний
нотаріус П'ятої Львівської державної
нотаріальної контори Ясинська Н.М., на
підставі ст. 529 Цивільного кодексу
України, посвідчила, що спадкоємцями
майна гр. ОСОБА_3 є в рівних частинах
кожний його син ОСОБА_2, та його донька
ОСОБА_1. Спадкове майно, як зазначено у
свідоцтві, складається з квартири
АДРЕСА_1, яка в цілому складається з
двох житлових кімнат житловою площею
28,7 м2 , загальна площа квартири 44,1 м2,
корисна площа квартири 43,1 м2.

Оцінюючи здобуті у справі та
досліджені у судовому засіданні
докази, суд визнає їх належними і
допустимими для використання в процесі
доказування, оскільки ці докази
містять у собі фактичні дані, які
пов'язані із тими обставинами, які
підлягають доказуванню у справі та
становлять предмет доказування,
передбачені як засоби доказування у
Цивільному процесуальному кодексі
України і зібрані відповідно до
чинного цивільного процесуального
законодавства. Зазначені докази
сумніву у своїй належності та
допустимості не викликають.

Судом встановлено, що позивач та
відповідач набули право власності на
квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом,
посвідченого державним нотаріусом
П'ятої Львівської державної
нотаріальної контори 01.10.2002 р.,
зареєстрованого в реєстрі за № 4997.
Згідно з даних реєстраційного
посвідчення від 15.01.2003 р., видане
Львівським обласним державним
комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки
випливає, що квартира в цілому
зареєстрована за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на
праві особистої приватної власності.
Відомості реєстраційного посвідчення
також підтверджуються даними довідки
№ 5496 від 23.10.2013 р. яка видана ОСОБА_1
Обласним комунальним підприємством
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки».

Спадкові правовідносини та
правовідносини власності у справі
виникли до набрання чинності чинним
Цивільним кодексом України від 16 січня
2003 року № 435-IV (далі - Цивільний кодекс
України від 2003 р.) те регламентувались
нормами, чинного на той час
законодавства, зокрема нормами Закону
України «Про власність» від 07.02.1991 р. №
697-XII та нормами Цивільного кодексу
Українського РСР від 18.07.1963 р. № 1540-VI.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України від 2003 р., правила книги
шостої Цивільного кодексу України від
2003 р. застосовуються також до спадщини,
яка відкрилася, але не була прийнята
ніким із спадкоємців до набрання
чинності Цивільним кодексом України
від 2003 р. Пунктом 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України від 2003 р. встановлено,
що до цивільних відносин, які виникли
до набрання чинності Цивільним
кодексом України від 2003 р., положення
Цивільного кодексу від 2003 р.
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності. З
огляду на те, що спадщина відкрилась та
була прийнята ще до набрання чинності
Цивільним кодексом України від 2003 р., до
правовідносин спадкування у цій справі
необхідно застосовувати положення
статей Цивільного кодексу
Українського РСР від 18.07.1963 р. (далі - ЦК
УРСР від 1963 р.). Правильність цього
висновку підтверджується і
відповідною практикою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних у кримінальних
справ (далі - ВССУ). Зокрема, в листі ВССУ
від 16.05.2013 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про
спадкування» №24-753/0/4-13 зазначається, що
при вирішенні спорів про спадкування,
спадщина по яких відкрилась і була
прийнята до 1 січня 2004 року, не
допускається застосування судами норм
ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають
норми законодавства, чинного на час
відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР (п.
1).

Відповідно до ч.1 ст. 529 ЦК УРСР від 1963 р.
при спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги є, в рівних
частках, діти (у тому числі усиновлені),
дружина і батьки (усиновителі)
померлого.

Згідно з положень ст. 112 ЦК УРСР від 1963 р.
майно може належати на праві спільної
власності двом або кільком колгоспам
чи іншим кооперативним та іншим
громадським організаціям, або державі
і одному чи кільком колгоспам або іншим
кооперативним та іншим громадським
організаціям, або двом чи кільком
громадянам. Розрізняється спільна
власність з визначенням часток
(часткова власність) або без визначення
часток (сумісна власність). У ст. 16
Закону України «Про власність»
передбачено, що майно, нажите подружжям
за час шлюбу, належить їм на праві
спільної сумісної власності. Згідно зі
статті ст.17 цього ж Закону, передбачено,
що майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними,
а в ч. 2 ст.18 Закону України «Про
власність» зазначається, що майно осіб,
які ведуть фермерське господарства
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не передбачено
угодою між ними. Крім того на праві
спільної сумісної власності також
належало майно колгоспного двору його
учасникам (ст. 120 ЦК УРСР від 1963 р.) та
майно господарства громадян, які
займаються індивідуальною трудовою
діяльністю у сільському господарстві
(ст. 127 ЦК УРСР). Наведене дає підстави
твердити, що законодавство, яке діяло в
період набуття права власності на
квартиру позивачем та відповідачем,
чітко визначало перелік випадків, коли
могло виникати право спільної сумісної
власності. При цьому набуття майна в
порядку спадкування за законом не було
винятком.

З буквального тлумачення норми,
закріпленої у ч.1 ст. 529 ЦК УРСР,
випливає, що при спадкуванні за законом
спадкоємці першої черги набували у
власність спадкове майно в рівних
частках, що, своєю чергою, свідчить про
виникнення у них права спільної
часткової власності, а не спільної
сумісної. Цього висновку можна дійти,
проаналізувавши норму ст. 112 ЦК УРСР від
1963 р., якою передбачалось, що спільна
власність з визначенням часток
вважається спільною частковою
власністю. Відтак, при спадкуванні за
законом відповідно до вимог ч.1 ст. 529 ЦК
УРСР, законодавець чітко передбачив
виникнення у спадкоємців спільної
часткової власності на майно, яке вони
успадковували. Саме це і було
закріплено у свідоцтві про право на
спадщину, а саме, що «спадкоємцями
майна ОСОБА_3 є в рівних частинах кожний
його син ОСОБА_2 і ОСОБА_1».

Відповідно до Додатку № 2 до
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав «Перелік
правовстановлювальних документів, на
підставі яких проводиться державна
реєстрація права власності на нерухоме
майно», затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 07.02.2002
р. № 7/5, свідоцтво про право на спадщину,
видане нотаріусом, вважалось
правовстановлюючим документом, який
давав право зареєструвати право
власності на нерухоме майно.
Враховуючи те, що у свідоцтві про право
на спадщину, яке видане позивачу та
відповідачу, та яке є
правовстановлюючим документом, чітко
встановлено, що квартира набута у
власність позивачем та відповідачем у
рівних частинах, тобто встановлено
режим спільної часткової власності,
відповідні відомості мали б бути
відображені і в реєстраційному
свідоцтві № 103-11, чого не було зроблено.
Наведене дає підстави дійти висновку,
що квартира сьогодні перебуває у
спільній частковій власності позивача
та відповідача, кожному з яких належить
рівна частина квартири, тобто по ?
частини квартири.

У позовній заяві позивач просила суд
постановити рішення про виділення
часток у спільній сумісній власності -
квартирі та визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2
право власності на ? частини квартири
для кожного.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Цивільного
процесуального кодексу України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави. З огляду на те, що
матеріально-правова вимога позивача
повинна бути заснована на законі, і те,
що повинно існувати порушення,
невизнання або оспорення прав позивача
відповідачем, суд дійшов висновку, що
позов, пред'явлений позивачем до
відповідача, не підлягає до
задоволення. Оскільки квартира, згідно
з даних свідоцтва про право на спадщину
уже належить як позивачу, так і
відповідачу на праві спільної
часткової власності, відтак,
необхідності виділення часток у праві
власності на квартиру суд не вбачає.
Права позивача не є порушені, невизнані
чи оспорені відповідачем. Відтак, суд
доходить висновку, що заявлена
позивачем вимога про виділення часток
у спільній сумісній власності -
квартирі є необґрунтованою та
безпідставною, а тому, в задоволенні
позову слід відмовити в повному обсязі.

На підставі ст.ст. п. 4, 5 перехідних
положень Цивільного кодексу України
від 16 січня 2003 року № 435-IV, ст. 112, 120, 127, 529
Цивільного кодексу Українського РСР
від 18.07.1963 р. № 1540-VI, ст. 16, 17, 18 Закону
України «Про власність» від 07.02.1991 р. №
697-XII, п. 1 листа ВССУ від 16.05.2013 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про спадкування» №24-753/0/4-13,
керуючись ст. 3, 10, 11, 15, 57, 60, 64, 157, 209, 212 - 215
Цивільного процесуального кодексу
України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про виділення часток у спільній
сумісній власності відмовити у повному
обсязі.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Львівської області
через районний суд протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті
в єдиному примірнику.

Суддя Франківського

районного суду м. Львова:

Лозинський
Б.М.