У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ 10 вересня 2014
року м.
Київ

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Журавель В.І., Євграфової Є.П., Євтушенко
О.І.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,
приватний нотаріус Рокитнянського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_8 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири та скасування його державної
реєстрації, за касаційною скаргою
ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Київської області
від 24 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, у якому з урахуванням
уточнень просив визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 й посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_8, та скасувати його
державну реєстрацію.

Свої вимоги мотивував тим, що з 1990 року
перебуває у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6

Згідно з договором довічного утримання
від 20 травня 2004 року його дружина
набула право власності на квартиру
АДРЕСА_1.

У 2006 році вони з дружиною домовилися, що
у спірній квартирі буде проживати її
родичка ОСОБА_5, доглядатиме за житлом
та сплачуватиме комунальні послуги.

На початку грудня 2012 року він дізнався
про те, що 17 квітня 2006 року
дружина без його згоди уклала з ОСОБА_5
договір купівлі-продажу квартири.

Посилаючись на порушення норм ст. 65 СК
України та ст. 369 ЦК під час укладення
правочину, просив задовольнити позов.

Рішенням Таращанського районного суду
Київської області від 06
травня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 24 червня 2014 року
скасовано рішення суду першої
інстанції та ухвалено нове, яким позов
задоволено частково.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу серії ВСР № 919503
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6
та ОСОБА_5 й посвідчений приватним
нотаріусом Рокитнянського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_8 17 квітня 2006 року за № 1455.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі поданій
представником ОСОБА_9, ОСОБА_5
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, залишити в силі
рішення місцевого суду від 06 травня 2014
року, мотивуючи свою вимогу порушенням
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції вважав, що позивачем
не надано належних та допустимих
доказів того, що договір довічного
утримання виконувався за рахунок
спільного майна подружжя, не надано
доказів джерел та розміру їх доходів з
2004 року, а тому спірна квартира, набута
на підставі договору довічного
утримання, не є спільним майном
подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
часткове задоволення позову,
апеляційний суд виходив з того, що
укладення договору купівлі-продажу без
згоди позивача порушує ст. 65 СК України,
оскільки спірна квартира була набута
подружжям на підставі договору
довічного утримання, є їх спільною
сумісною власністю й не могла
відчужуватися без згоди позивача,
договір довічного утримання
виконувався за рахунок спільного майна
подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками апеляційного суду.

Так, власність у сім'ї існує у двох
правових режимах: спільна сумісна
власність подружжя та особиста
приватна власність кожного з подружжя,
залежно від якого регулюється питання
розпорядження таким майном.

За змістом ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є, зокрема й майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто (за договором дарування і
в порядку спадкування).

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя ( тобто
перелік юридичних фактів, які є
підставами виникнення права спільної
сумісної власності на майно подружжя)
визначені у ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної
власності подружжя визначається не
тільки фактом придбання його під час
шлюбу, але й спільністю участі
подружжя коштами або працею в набутті
майна.

Застосовуючи зазначену вище норму
права та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, а й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Під час розгляду справи сама
відчужував ОСОБА_6 підтвердила, що
договір довічного утримання
виконувався нею спільно з чоловіком
ОСОБА_4

Крім того, за своєю правовою природою
договір довічного утримання є
відплатним договором.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у
справі докази, правильно встановивши
характер правовідносин та вірно
застосувавши норми матеріального
права, суд апеляційної інстанцій з
урахуванням встановлених обставин
справи обґрунтовано дійшов висновку
про часткове задоволення позову.

Доводи скарги та матеріали
витребуваної справи не дають підстав
вважати, що судом при розгляді даної
справи допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які передбачені статтями
338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
вправі встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, а тому доводи касаційної
скарги не можуть бути визнані як
підстава для призначення справи до
судового розгляду.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332
ЦПК України, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_9 в інтересах
ОСОБА_5 відхилити, рішення апеляційного
суду Київської області від 24 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Журавель

Судді
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко