номер № 616/351/14-ц
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

„09" вересня 2014 року
Великобурлуцький районний суд

Харківської області

в складі головуючого - судді РИКОВА
М.І.

за участю секретаря ШЕГДА В.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

третьої особи ПЄВЦЕВА С.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Великий
Бурлук справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, третя особа Вільхуватська
сільська рада Великобурлуцького
району Харківської області про
визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_3, третя особа Вільхуватська
сільська рада Великобурлуцького
району Харківської області про
визнання заповіту недійсним.

На обґрунтування своїх вимог
позивач вказує, що 20 квітня 2004 року
ОСОБА_6 було складено заповіт на її ім'я
на земельний сертифікат на право на
земельну частку пай серії ХР № 208531,
виданий Великобурлуцькою
райдержадміністрацією Харківської
області 27.03.1997 р., майновий пай серії ХА
№ 028731, виданий Великобурлуцькою
сільською радою 27.09.2001 року, а також
грошові вклади: рахунок НОМЕР_1 та
рахунок НОМЕР_2.

Після смерті ОСОБА_6 позивачеві
стало відомо про існування іншого
заповіту, складеного даною особою 16
березня 2010 року, згідно якого все своє
майно на момент смерті ОСОБА_6
заповідав відповідачу ОСОБА_3 Проте,
позивач вважає, що даний заповіт було
складено з порушенням вимог щодо його
посвідчення, а саме: заповіт
посвідчений особою, яка не мала на це
повноважень. Крім того, оспорюваний
заповіт посвідчено поза приміщенням
виконавчого комітету через хворобу
заповідача, однак точне місце, зокрема
адреса посвідчення заповіту, ні в
тексті заповіту, ні в реєстрі
нотаріальних дій не зазначено.

За таких обставин, ОСОБА_1 просила суд
постановити рішення, яким визнати
заповіт складений на користь ОСОБА_3
від 16 березня 2010 року та посвідчений
секретарем Вільхуватської сільської
ради Великобурлуцького району
Харківської області, реєстровий номер
125 - недійсним.

Позивач ОСОБА_1 та її представник -
адвокат ОСОБА_2 (а.с.29-30) в судовому
засіданні цілком підтримали позовні
вимоги та доводи викладені в позові.
Просили суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позов не визнав і пояснив, що ОСОБА_6
весь час проживав по сусідству і це
була людина похилого віку. Взимку 2009
року ОСОБА_6 став проживати в його
будинку, оскільки останньому важко
було проживати одному. Сім'я
відповідача доглядала дану особу. 16
березня 2010 року ОСОБА_6 склав заповіт на
його ім'я, який було посвідчено
секретарем Вільхуватської сільської
ради ОСОБА_7. Ніякого насильства до
ОСОБА_6 ніхто не застосовував.
Волевиявлення ОСОБА_6 було
добровільним.

Представник відповідача - адвокат
ОСОБА_4.(а.с.34-37) позов не визнав та
просив суд відмовити в його
задоволенні, посилаючись на те, що
відсутні правові підстави для визнання
заповіту недійсним.

Представники третьої особи -
Вільхуватської сільської ради
Великобурлуцького району Харківської
Катасонов В.О. (а.с.33) та Пєвцев С.П. (а.с.48)
покладались на розсуд суду.

Суд, заслухавши всіх осіб, які брали
участь у справі, дослідивши надані ними
документи і матеріали, допитавши
свідка, всебічно та повно з'ясувавши
обставини справи, на яких ґрунтуються
позовні вимоги і заперечення,
об'єктивно оцінивши в сукупності
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
прийшов до висновку, що в задоволенні
позову ОСОБА_1 слід відмовити, виходячи
з наступного.

Згідно до вимог ч.2 ст.10 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні факти і
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт здійснюється
особисто.

Заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин (ст.1235 ЦК України).

Судом встановлено, що 12 квітня 2004 року
було посвідчено заповіт ОСОБА_6, який на
випадок своєї смерті зробив
заповідальне розпорядження на ім'я
ОСОБА_1 - на земельний сертифікат на
право на земельну частку пай серії ХР №
208531, виданий Великобурлуцькою
райдержадміністрацією Харківської
області 27.03.1997 р., майновий пай серії ХА
№ 028731, виданий Великобурлуцькою
сільською радою 27.09.2001 року, а також
грошові вклади: рахунок НОМЕР_1 та
рахунок НОМЕР_2 (а.с.07).

Право заповідача на скасування та
зміну заповіту передбачене
законодавцем у ст.1254 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми
заповідач має право у будь-який час
скасувати заповіт. Заповідач має право
у будь-який час скласти новий заповіт.

Кожний новий заповіт, який було
складено пізніше, скасовує попередній
заповіт повністю або у тій його
частині, в якій він йому суперечить.
Кожний новий заповіт скасовує
попередній заповіт і не відновлює
заповіту, який заповідач склав перед
ним.

Якщо новий заповіт, складений
заповідачем, був визнаний недійсним,
чинність попереднього заповіту не
відновлюється, крім випадків,
встановлених статтями 225 і 231 цього
Кодексу.

Відповідно до вимог Положення про
Спадковий реєстр відомості про
заповіти, посвідчені нотаріусами або
визначеними законом посадовими та
службовими особами підлягають
внесенню до Спадкового реєстру, так
само підлягають внесенню до реєстру і
відомості про скасування заповіту.

Згідно до п.п.2.2.4 п.2.2. розд.2 вказаного
Положення, відомості про зміну і
скасування до Спадкового реєстру
вносяться нотаріусами чи визначеними
законом посадовими та службовими
особами на підставі: нового заповіту,
відповідної заяви чи іншого документа.

Так, 16 березня 2010 року секретарем
Вільхуватської сільської ради
Великобурлуцького району Харківської
області ОСОБА_7 від імені ОСОБА_6,
проживаючого в с. Устинівка
Великобурлуцького району Харківської
області, складено та посвідчено
заповіт, зареєстрований в реєстрі за №
125, відповідно до якого все своє майно,
яке належатиме на день смерті ОСОБА_6, з
чого б воно не складалось і де б воно не
знаходилось заповідано ОСОБА_3 (а.с.08).
Із матеріалів даної справи також
вбачається, що перед посвідченням
даного заповіту, ОСОБА_6 склав заяву про
скасування заповіту, посвідченого
секретарем Вільхуватської сільської
ради Великобурлуцького району
Харківської 12.04.2004 року. Дана заява
посвідчена секретарем сільської ради,
скріплена печаткою сільської ради,
зареєстрована в реєстрі за № 124 (а.с.66).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер у віці 81 рік,
про що в Книзі реєстрації смертей 20
березня 2010 року зроблено відповідний
актовий запис за № 08 (а.с.14). Позивач та
відповідач не є близькими родичами
померлої особи.

Після смерті померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6, була заведена
спадкова справа № 2004/2010 р. на підставі
заяви про прийняття спадщини від
ОСОБА_3, про що свідчить постанова
державної нотаріальної контори про
відмову у вчиненні нотаріальної дії за
вих. № 1111/02-31 від 01 листопада 2013 року.
Інших заяв про прийняття спадщини
(відмову) від спадщини не надходило
(а.с.10).

Позивач ОСОБА_1 до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_6 не
зверталася, про що саме не заперечувала
і в судовому засіданні.

Частиною 1 ст.215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною/сторонами/
вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203
цього кодексу.

Пунктом 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» встановлено, що
відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків цього
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Проте, суд дійшов висновку, що даний
позов заявлено особою, права якої
вчиненням заповіту не порушені, з
огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України,
спадкоємець за заповітом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.

Ст.1269 ЦК України передбачає, що
спадкоємець який бажає прийняти
спадщину але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини. Заява про
прийняття спадщини подається
спадкоємцем особисто.

Відповідно до ст.1270 ЦК України для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з дня відкриття спадщини. З постанова
державної нотаріальної контори про
відмову у вчиненні нотаріальної дії за
вих. № 1111/02-31 від 01 листопада 2013 року
вбачається, що позивач ОСОБА_1 не
зверталася у встановлені законом
строки до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини.

Стаття 1272 ЦК України встановлює, що
якщо спадкоємець протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього Кодексу не
подав заяву про прийняття спадщини, він
вважається таким, що не прийняв її.
Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом
спадкоємця, який пропустив строк для
прийняття спадщини з поважної причини,
суд може визначити йому додатковий
строк, достатній для подання ним заяви
про прийняття спадщини. Ці вимоги суду
не заявлені.

Таким чином, судом встановлено, що
позивач не використала своє право на
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6
свідомо за власним розсудом.

Виходячи з цього, суд вважає, що
права позивача оспорюваним заповітом
не порушуються, оскільки після смерті
ОСОБА_6 вона у встановлені законом
строки спадщину не прийняла і не мала
наміру її приймати. При таких
обставинах, дійсність чи недійсність
оспорюваного заповіту не впливає на
права та законні інтереси позивача, а
визнання заповіту недійсним не потягне
для позивача жодних правових
наслідків.

З огляду на викладене вище, суд
вважає, що в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним
заповіту має бути відмовлено, оскільки
правочин може бути визнаний недійсним
за позовом зацікавленої особи права
якої порушено, а права позивача на
сьогоднішній день вказаним правочином
не порушуються.

Крім цього, позивачем не доведені
позовні вимоги щодо визнання
оспорюваного заповіту недійсним,
відповідно до статей 215 та 216 ЦК України,
на які посилається позивач.

Ст.215 ч.1 ЦК України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього
кодексу.

Пункт 8 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» визначає, що підстави,
передбачені ч.1 ст. 215 ЦК України, мають
бути встановлені саме на момент
вчинення правочину.

Відповідно до ст.1257 ЦК України заповіт,
складений особою, яка не мала на це
право, а також заповіт складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. Частина 2
ст.1257 ЦК України встановлює, що за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Позивач посилається на те, що заповіт
було складено з порушенням вимог щодо
його посвідчення, а саме: заповіт
посвідчений особою, яка не мала на це
повноважень, оспорюваний заповіт
посвідчено поза приміщенням
виконавчого комітету через хворобу
заповідача, однак точне місце, зокрема
адреса посвідчення заповіту, ні в
тексті заповіту, ні в реєстрі
нотаріальних дій не зазначено.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов`язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Ч.4 ст.59 ЦПК України передбачено, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Крім того, ч.3 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009
року "Про судове рішення у цивільній
справі" передбачено, відповідно до
положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

При цьому, ч.2 та ч.3 ст.212 ЦПК України
встановлюють, що жодний доказ не має
для суду наперед встановленого
значення. Суд оцінює належність
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Заявляючи в суді вимоги про
недійсність заповіту, ОСОБА_1 поряд з
іншими доводами, посилалась також на
порушення порядку його посвідчення, що
призвело до того, що викладене у
заповіті волевиявлення не відповідало
внутрішній волі заповідача.

Виходячи з аналізу змісту норми ст.1257
ЦК України нотаріальний порядок
посвідчення угод - це система
послідовних дій нотаріуса (інших осіб,
зазначених у ст.ст. 1251-1252 ЦК України),
урегульованих нормами Закону України
"Про нотаріат", направлених на захист
прав та законних інтересів юридичних
та фізичних осіб, з метою надання цим
угодам юридичної вірогідності.

Таким чином, нотаріальному
посвідченню угоди передують певні дії
нотаріуса щодо складення угоди,
перевірки правоздатності та
дієздатності осіб, що її укладають,
їхнього дійсного волевиявлення тощо.

З матеріалів справи вбачається, що у
зв'язку з хворобою ОСОБА_6, його заповіт
посвідчувався секретарем
Вільхуватської сільської ради
Великобурлуцького району Харківської
області ОСОБА_7 на дому, за місцем
проживання ОСОБА_6

Цивільним кодексом України, Законом
України "Про нотаріат" та Інструкцією
про порядок вчинення нотаріальних дій
посадовими особами виконавчих
комітетів сільських, селищних, міських
Рад народних депутатів України (чинною
на час посвідчення спірного заповіту)
встановлено відповідний порядок та
форму посвідчення заповіту в таких
випадках, що унеможливлює спотворення
дійсної волі заповідача.

Так, відповідно до ст.1248 ЦК України
нотаріус посвідчує заповіт, який
написаний заповідачем власноручно або
за допомогою загальноприйнятих
технічних засобів. Нотаріус може на
прохання особи записати заповіт з її
слів власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів. У
цьому разі заповіт має бути вголос
прочитаний заповідачем і підписаний
ним. Якщо заповідач через фізичні вади
не може сам прочитати заповіт,
посвідчення заповіту має відбуватися
при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

З приводу обставин укладання заповіту
за № 125 від 16.03.2010 року заповідачем
ОСОБА_6, в судовому засіданні було
допитано секретаря Вільхуватської
сільської ради Великобурлуцького
району Харківської області ОСОБА_7, яка
саме укладала і засвідчувала вказаний
заповіт, а також досліджено ряд
документів, які пов'язані з процедурою
укладання заповіту. Так, свідок ОСОБА_7
пояснила, що вона працювала секретарем
Вільхуватської сільської ради
Великобурлуцького району Харківської
області і в її повноваження входило
укладання та засвідчення заповітів. У
зв'язку з похилим віком ОСОБА_6 заповіт
вона посвідчила за місцем мешкання
даної особи - с. Устинівка
Великобурлуцького району Харківської
області. При цьому вона перевірила
дієздатність ОСОБА_6 і впевнилася, що
волевиявлення ОСОБА_6 було спрямовано
на укладення заповіту саме на користь
ОСОБА_3 Заповіт був написаний нею, зі
слів ОСОБА_6 Заповіт до підписання
прочитаний уголос і власноручно
підписаний ним. Крім того, ОСОБА_6
розписався у реєстрі.

Відповідно рішення Вільхуватської
сільської ради від 21.10.2009 року, ОСОБА_7
обрано секретарем Вільхуватської
сільської ради (а.с.70) і рішенням даної
сільської ради від 21.10.2009 року на ОСОБА_7
покладено повноваження секретаря
виконавчого комітету (а.с.71).

ОСОБА_7 в суді пояснила, що згідно
посадової інструкцій секретаря
Вільхуватської сільської ради, на
посадову особу покладено вчиняти
нотаріальні дії, реєструвати акти
громадянського стану відповідно до
законодавства, а ні особисто на неї.
Вона була ознайомлена з посадовими
інструкціями секретаря. Суд вважає, що
заповіт посвідчений особою, яка мала на
це повноваження - секретарем
Вільхуватської сільської ради,
оскільки в Вільхуватській сільській
раді Великобурлуцького району
Харківської області вчиняли і
вчиняють всі нотаріальні дії та
реєструють акти громадянського стану
відповідно до законодавства секретарі
Вільхуватської сільської ради.

За таких обставин, досліджені в
судовому засіданні об'єктивні докази
підтвердили всі пояснення свідка
ОСОБА_7 і суд їх вважає достовірними.

З урахуванням наведеного, будь яких
суттєвих та вагомих доказів
недійсності заповіту за № 125
складеного 16.03.2014 року на ім'я ОСОБА_3, що
могли стати підставою для визнання
його недійсним, в матеріалах справи не
містяться, не надано суду таких і в
судовому засіданні. Вказаний заповіт
складено відповідно до вимог ст.ст.1247,
1248,1251 ЦПК України і має всі необхідні
реквізити: письмова форма, місце та час
його складання, особистий підпис
заповідача, посвідчений уповноваженою
на то посадовою особою, відповідного
органу місцевого самоврядування та
завірений Гербовою печаткою.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 та її
представник ОСОБА_2 відповідно до вимог
ст.ст.10,11,60 ЦК України не надали суду
доказів того, що заповіт, складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, а також особою, яка не мала
на це права. Вони також не надали суду
доказів того, що волевиявлення
заповідача ОСОБА_6 не було вільним і не
відповідало його волі, оскільки в
судовому засіданні встановлено, що
вказаний заповіт ОСОБА_6 зробив за
своєю волею.

Таким чином, суд в задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовляє за необґрунтованістю.

Судові витрати суд розподіляє у
відповідності до ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 214-218 ЦПК
України, ст.ст.1247,1257 ЦК України,
районний суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, третя особа Вільхуватська
сільська рада Великобурлуцького
району Харківської області про
визнання заповіту недійсним -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Великобурлуцький районний суд
Харківської області шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено та
підписано 10 вересня 2014 року.

Головуючий - Суддя Великобурлуцького
районного суду

Харківської області:
М.І.РИКОВ