Справа № 369/5740/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

15.08.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області у
складі:

головуючого судді Дубас Т.В.

за участю секретаря Дідура М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи:
ОСОБА_1, Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання права на іпотеку земельної
ділянки, визнання іпотекодержателем
нерухомого майна та зобов'язання
вчинити дії,-

ВСТ А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_1,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання права на іпотеку земельної
ділянки, визнання іпотеко держателем
нерухомого майна та зобов'язання
вчинити дії.

Свої позовні вимоги мотивує наступним.

14.10.2008 року році між ОСОБА_2 та АБ «Банк
регіонального розвитку» був укладений
депозитний договір. Станом на 20.09.2009
року на його рахунку знаходилось 2 555
961.54 гривень. В зв'язку із фінансовими
проблемами, що виникли у банку в 2009
році, вимога позивача про повернення
суми депозиту не могла бути виконана,
хоча у відповідності до ст. ЦК України
банк зобов'язаний повернути суму
вкладу па першу вимогу фізичної особи.
Натомість керівництвом банку був
запропонований, хоча і не зовсім
прийнятний, варіант повернення
депозиту через погашення депозитними
коштами позивача кредиту боржника
банку із наступним оформленням
заборгованості між цим боржником і
позивачем в якості нового кредитора.
Такий варіант повернення був
реалізований шляхом домовленості між
позивачем і позичальником банку
ОСОБА_1, кредит якої був забезпечений
іпотекою нерухомого майна, а саме
земельною ділянкою площею 0.0802 та
житловим будинком АДРЕСА_1. 12. Так 20.10.2009
року позивачем був погашений отриманий
в банку кредит ОСОБА_1 на суму 2 555 961,54
гривень (фінансові документи
додається). Таким чином відбулась
заміна кредитора в кредитному
зобов'язанні згідно ст.ст. 512-5 14 ЦК
України з переходом до нового
кредитора, позивача у справі, всіх прав,
що забезпечують зазначене зобов'язання
і перш за все. прав за договором
іпотеки.

В подальшому ОСОБА_1 запропонувала
змінений варіант повернення боргу
позивачу, який полягав у наступному.
ОСОБА_1 продає іпотечне майно своїй
знайомій ОСОБА_3, а остання буде
здійснювати розрахунки безпосередньо
не з продавцем майна, тобто з нею, а із
позивачем. Зазначений продаж відбувся
26.11.2009 року. В процедурі зазначеного
відчуження з вини банку була допущена
помилка, що полягала в надісланні
останнім листа на адресу приватного
нотаріуса з проханням зняття арештів і
обмежень з нерухомого майна, у зв'язку
із припиненням іпотеки та припиненням
основного кредитного зобов'язання між
ОСОБА_1 та банком з підстав його повного
виконання. Однак, як було зазначено
вище і як буде зазначено при викладенні
нормативно-правового обгрунтування
позовних вимог, основне зобов'язання не
припинилось, а був змінений лише його
суб'єктний склад. Тому при укладанні
договору купівлі-продажу
потребувалось не волевиявлення банку,
що вибув із кредитного зобов'язання, а
згода нового кредитора, а саме позивача
згідно ст. 9 Закону України "Про
іпотеку", відповідно до якої
іпотекодавець мас право виключно па
підставі згоди іпотекодерлеателя
відчужувати предмет іпотеки.

На жаль, подальше оформлення
зазначеної домовленості, зокрема
взаємовідносин між позивачем і ОСОБА_3
відбулось з певними змістовними
вадами. Так 17 грудня 2009 року між ОСОБА_3
та позивачем був укладений і
нотаріально посвідчений договір
іпотеки. Оскільки за досягнутими
домовленостями сума заборгованості
мала бути повернута на відразу, а із
суттєвим відстроченням, основне
зобов'язання було збільшено на
середній рівень банківського проценту
за депозит, саме тому ця сума за
договором склала не 2 555 961.54 гривень, а 3
750 000 гривень. Згідно договору в іпотеку
передавався житловий будинок за
адресою АДРЕСА_1, а договір щодо
земельної діялянки за цією ж адресою
повинен був бути оформлений після
реєстрації цієї ділянки на
іпотекодавця ОСОБА_3 В цьому позові ми
не будемо надавати оцінку якостям
сторін спору, однак маємо зазначити, що
жодної копійки боргу позивачу
повернуто не було, договір іпотеки
земельної ділянки так і не був
укладений, як і не був підписаний
договір між позивачем та ОСОБА_3. який
би регламентував зміст та виконання
основного боргового зобов'язання,
навіть після і попри нагадування
приватного нотаріуса ОСОБА_4 Зазначене
і стало підставою для моделювання
ОСОБА_3 можливості звернення до суду і
постановления судового рішення про
визнання недійсним договору іпотеки
(рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
19.04. 2012 року, ухвала Апеляційного суду
Київської області від 16.07. 2012 року та
ухвала Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ додаються).

Однак зазначені судові рішення, які
стосуються виключно договору іпотеки
від 17.12.2009 року, не впливають на сам факт
існування іпотечного обтяження
нерухомого майна ОСОБА_3, на наявність у
позивача прав на іпотеку зазначеного
нерухомого майна і його статус
іпотекодержателя.

Відповідач проти позову заперечує.

Позивач стверджує, що до нього перейшли
права кредитора у кредитних
зобов'язаннях між банком та ОСОБА_5,
внаслідок чого він є іпотекодержателем
спірного будинку.

Однак, дане твердження є помилковим,
дійсності не відповідає.

Між банком та позивачем не було
укладено ніяких правочинів про заміну
кредитора.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 513 ЦК
України встановлено, що Правочин щодо
заміни кредитора у зобов'язанні
вчиняється у такій самій формі, що і
правочин, на підставі якого виникло
зобов'язання, право вимоги за яким
передається новому кредиторові.

Разом з тим, позивачем на надано до суду
правочину з банком, який би свідчив про
перехід до нього прав кредитора за
кредитним договором між банком та
ОСОБА_1 Більше того, позивач навіть не
посилається на те, що такий договір
взагалі існував,

Наведене свідчить про те, що банк не
здійснював заміну себе на позивача в
кредитному договорі, оскільки не
передавав позивачеві відповідних прав
кредитора за договором.

Більше того, така заміна, навіть якби і
воно була б здійснена - то вона була б
незаконною, так як у відповідності до
змісту ч. 1 ст. 1054 ЦК України стороною
кредитного договору з боку надавача
кредиту міг бути лише банк або інша
фінансова установа, а позивач,
однозначно, такого статусу не мав, не
має і не може мати.

Більше того, у відповідності до ч. 1 ст.517
ЦК України встановлено, що Первісний
кредитор у зобов'язанні повинен
передати новому кредиторові документи,
які засвідчують права, що передаються,
та інформацію, яка є важливою для їх
здійснення.

Однак, позивач не володіє оригіналами
таких документів, так як банк ніколи їх
йому не передавав і доказів цього ним
не надано.

Таким чином, оскільки між позивачем та
банком та ОСОБА_1 не було укладено
ніяких договорів про заміну кредитора,
то заміна кредитора у договірному
порядку не відбулася.

А це означає що до позивача не могли
перейти права кредитора у кредитному
зобов'язанні та права, які їх
забезпечують (іпотека).

Таким чином, в договірному порядку
заміна кредитора місця не мала.

Боржник ОСОБА_1 передоручила
виконання свого кредитного обов'язку
но сплаті боргу Ковтонюку.Згідно
наданих позивачем копій листів з банку
вбачається, що кредитні зобов'язання
між ОСОБА_1 та банком було припинене
саме внаслідок оплати позивача. При
цьому ОСОБА_1 не заперечувала проти
такого погашення, так само як не
заперечував проти цього і банк.

Таким чином, погашення боргу ОСОБА_1
перед банком відбулося з її відома та
згоди, а також, очевидно, з відома та
згоди банку.

Наведена ситуація передбачена ч. І ст.528
ЦК України, відповідно до якої
виконання обов'язку може бути
покладено боржником на іншу особу, якщо
з умов договору, вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства
або суті зобов'язання не випливає
обов'язок боржника виконати
зобов'язання особисто. У цьому разі
кредитор зобов'язаний прийняти
виконання, запропоноване за боржника
іншою особою.

Таким чином, мало місце передоручення
за ч. 1 ст.528 ЦК України, тобто покладення
виконання зобов'язання ОСОБА_1 на третю
особу (ОСОБА_2).

При цьому законодавство не передбачало
і не передбачає такого правового
наслідку виконання зобов'язання в
порядку передоручення, як заміна
кредитора у зобов'язанні.

Наведене означає, що в такому разі (у
випадку виконання зобов'язання
боржника третьою особою за дорученням
самого боржника) суб'єктний склад осіб
зобов'язаним не змінюється, а саме
зобов'язання, таким чином, припиняється
виконанням - на підставі ст.599 ЦК
України.

Відповідно, з припиненням існування
основного зобов'язання припиняється і
зобов'язання, яке його забезпечує,
тобто і кредитне, і іпотечне
зобов'язання ОСОБА_1 перед банком було
припинене внаслідок його виконання
третьою особою (ОСОБА_2) за
передорученням боржника ОСОБА_1,
внаслідок чого дане обтяження було
законно знято з відповідного реєстру
нотаріусом за відповідним листом
банку.

Таким чином, між ОСОБА_1 та позивачем
виникли не договірні відносини, а
позадоговірні відносини з
безпідставного збагачення на підставі
ст.1212 ЦК України, але аж ніяк не
договірні відносини по заміні
кредитора в кредитному договорі.

Крім того, у відповідності до
спеціальної норми - ч. 1 ст.19 ЗУ
"Проіпотеку" встановлено, що зміни і
доповнення до іпотечного договору
підлягають нотаріальному
посвідченню. Відповідні відомості про
зміну умов обтяження нерухомого майна
Іпотекою підлягають державнім
реєстрації у встановленому законом
порядку.

Однак, зміни до Іпотечного договору між
банком та ОСОБА_6 про те, що іпотеко
держателем є позивач - внесені та
нотаріально посвідчені не були, а
відповідні відомості про умови
обтяження нерухомого майна не були
зареєстровані у порядку, встановленому
законодавством.

Таким чином, з припиненням кредитних
правовідносин і зобов'язань між ОСОБА_1
та банком - припинилася і іпотека, яка
їх забезпечувала - на підставі абз. 1 ч. І
ст. 17 ЗУ "Про іпотеку, доказом чого є
відповідний лист банку та відповідна
реєстрація припинення іпотеки, копію
відповідного витягу було надано
позивачем.

Повним підтвердженням наведеного та
підтвердженням повного розуміння
позивачем та ОСОБА_1, наведених
обставин є те, що на врегулювання своїх
зобов'язань внаслідок погашення
заборгованості ОСОБА_1 ОСОБА_2 перед
банком ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір
позики від 20.10.2909 року, за умовами якого
(п.7) саме ОСОБА_1 повинна була передати
ОСОБА_2 спірний будинок в іпотеку, чого,
однак, вона не зробила.

Укладаючи вказаний договір позики,
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не могли не розуміти
того, що він укладається ними після
припинення кредитних зобов'язань
ОСОБА_1 перед банком, оскільки за п.7
договору позики саме ОСОБА_1 повинна
була передати ОСОБА_2 спірну
нерухомість в іпотеку до 20 листопада 2012
року, а передача цієї нерухомості в
іпотеку ОСОБА_2 була неможливою до
звільнення її з іпотеки банком.

Саме з 20 жовтня 2009 року і пішов строк
позовної давності по позовним вимогам
позивача, про застосування якого ми
заявляємо, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не
могли не знати про що вони уклали
вказаний договір позики і про те, що
спірна нерухомість має бути звільнена
від іпотеки банком.

Однак, факт укладання даного договору
позики, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2
власноручно врегулювали відносини
з погашення кредитного боргу ОСОБА_1
ОСОБА_2 - позивач намагається приховати
перед судом, оскільки у тексті позовної
заяви він ним не згадується, хоча цей
договір має пряме відношення до даної
справи.

ОСОБА_2 здійснив погашення кредитної
заборгованості ОСОБА_1 з її та банку
відома, за її та банку згодою, тобто, за
передорученням ОСОБА_1, не маючи при
цьому ніяких прав на іпотечну
нерухомість ОСОБА_1, та, відповідно, не
перебуваючи перед загрозою втрати
такого майна внаслідок звернення
стягнення на нього банком.

Таким чином, на підставі ч. 3 ст.528 ЦК
України права кредитора до ОСОБА_2 не
перейшли і перейти не могли.

Отже, спірні об'єкти нерухомості були
придбані відповідачем у ОСОБА_1 без
будь-яких чинних обтяжень, вільними, що
означає, що спірна нерухомість не може
бути об'єктом іпотеки щодо ОСОБА_2

Крім того, твердження позивача,
викладені ним в позові, повністю
спростовують і вироком в кримінальній
справі за заявою ОСОБА_2 проти ОСОБА_3,
яким вона була повністю виправдана.

Про логічну неспроможність позовних
вимог свідчить і той факт, що позивач
навіть у позовних вимогах не зміг
вказати на підставі якого договору
іпотеки у нього гіпотетично існують
права іпотекодержателя та яке основне
зобов'язання ним забезпечується.

Третя особа ОСОБА_1 проти позову
заперечує.

Раніше вона протягом тривалого часу
мала дружні відносини з відповідачкою.

25.12.2007 року вона, ОСОБА_1, уклала договір
купівлі-продажу земельної ділянки та
розташованого на ній будинку, що
знаходяться за адресою АДРЕСА_1 у
відповідності з яким купила у ОСОБА_8
цей будинок який засвідчила нотаріус
ОСОБА_9 і в цей же день отримала у банку
«Банк регіонального розвитку» кредит у
сумі 2 млн 550 тис. гри.

На протязі деякого часу з її допомогою
ОСОБА_3 закінчила ремонт у ньому і на
початку 2008 року переїхала у будинок, де
жила і облаштовувалася. Їй дійсно було
дуже важко фінансово, адже територія
домоволодіння була не облаштована, ні
паркану, ні газонів нічого не було, а
потрібно було гасити кредит.

Оскільки у неї, ОСОБА_1, були гарні
стосунки у банку, та щоб полегшити
кредитний тягар для ОСОБА_3, тобто, щоб
на початку платити меншу суму, ОСОБА_1,
як і для самої себе по власному кредиту
підписала додаткову угоду, у
відповідності з якою спочатку
виплачувалися лише відсотки за
користування кредитом, а з часом
почнеться погашення тіла кредиту,
кредит для ОСОБА_3 вона взяла у гривні, а
її власний був у доларах США. Все це
ОСОБА_3 знала та давала їй кошти,
необхідні для погашення відсотків по
кредиту, що вона і робила.

З початком кризи у державі у банку
«Банк регіонального розвитку» як і у
багатьох інших банків виникли
проблеми і почали ходити чутки про
можлижливість ліквідації банку. Точної
дати влна вже не пам'ятаю, однак банком
їй як і іншим особам, у яких були
кредити у цьому банку була поставлена
умова дострокового погашення кредиту.
Такої можливості у ОСОБА_3, яка була
фактичною власницею будинку не було. Не
було такої можливості і у неї, як і у
багатьох інших клієнтів банку. Вона,
ОСОБА_1, сказала представникам банку, що
не має можливості достроково погасити
кредит. Тоді представники банку
запропонували їй, а влна в свою чергу
передала це ОСОБА_3, що погашення
кредиту може відбутися за рахунок осіб,
які у цьому банку мали депозитні
вклади.

В жовтні місяці 2009 року банківські
співробітники у приміщенні кредитного
відділу познайомили її та ОСОБА_3 з
ОСОБА_2, який з 2008 року мав депозитний
вклад у цьому банку однак у зв'язку з
кризою та ліквідацією банку не мав
можливості повернути свої кошти.
Працівники банку пропонували погасити
кредит, який юридично був оформлений на
неї ОСОБА_1, а фактично оформлявся в
інтересах ОСОБА_3 коштами рівневого
боржника банку, тобто погасити кредит
за рахунок власника депозиту у банку.

Була досягнута трьохстороння угода між
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що
ОСОБА_2 закриває суму кредиту 2 555 961,54
гривень, в майно яке було в іпотеці
банку: земельна ділянка та
розташований на ній будинку, що
знаходяться за адресою АДРЕСА_1,
реалізується ОСОБА_3, яка і
розраховується не з ОСОБА_1, а з ОСОБА_2
по 50000 грн щомісячна, всього сплачуючи
йому 3 750 000 грн.

20.10.2009 року ОСОБА_2 кредит ОСОБА_1 був
погашений отриманий в банку кредит.

20.10.2009 року кредит Земленська підписала
договір позики коштів у ОСОБА_2. По
домовленості з банком іпотека з
будинку та земельної ділянки не
знімалась до переоформлення будинку на
ОСОБА_3 тобто до 26.11.2009 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 26
листопада 2009 року, посвідченого
нотаріусом ОСОБА_11 вона ОСОБА_1 нібито
продала ОСОБА_3 жилий будинок,
розташований за адресою АДРЕСА_1 за 2 000
000 грн земельну ділянку за вказаною
адресою 252 100, 68 грн. Вказані кошти
ОСОБА_3 не платила, оскільки їх у неї не
було.

ОСОБА_1 була впевнена, що в цей же день
договір позики між нею та ОСОБА_2 буде
розірваний, а буде підписаний інший
договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а
також договір іпотеки.

Договір іпотеки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
був підписаний 17.12.2009 року, а договір
позики вона, ОСОБА_3, не підписала.

З літа 2010 року ОСОБА_1 припинила
стосунки з ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

01.04.2011 року ОСОБА_1 надійшла телеграма
від ОСОБА_2 про те, що договір позики між
ним та ОСОБА_3 не підписаний, а тому діє
договір позики укладений ним з нею,
ОСОБА_1 від 26.10.2009 року.

Третя особа - Реєстраційна служба
Головного управління юстиції у м. Києві
згоди або заперечення проти позову не
надала.

В судовому засіданні представники
позивача позов підтримали.

В судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечує.

Треті особи в судове засідання не
з'явились. Про час і місце розгляду
спрви належним чином попереджені.

Суд заслухавши представників позивача,
відповідача, дослідивши матеріали
справи, знаходить, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Матеріалами справи встановлено:

25 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та АБ «Банк
регіонального розвитку» був укладений
нотаріально посвідчений договір №
14/10-188 про надання кредиту в сумі 2 525 000,00
гривень для придбання нерухомості:
земельної ділянки та розташованого на
ній будинку, що знаходяться за адресою
АДРЕСА_1

25 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та АБ «Банк
регіонального розвитку» в
забезпечення виконання вказаного
кредитного договору укладений
нотаріально посвідчений договір
іпотеки нерухомості: земельної ділянки
та розташованого на ній будинку, що
знаходяться за адресою АДРЕСА_1.

14.10.2008 року році між ОСОБА_2 та АБ «Банк
регіонального розвитку» був укладений
депозитний договір.

Станом на 20.09.2009 року на його рахунку
знаходилось 2 555 961.54 гривень.

20.10.2009 року ОСОБА_2 був повністю
сплачений кредит ОСОБА_1, отриманий нею
в АБ «Банк регіонального розвитку» по
кредитному договору від 25 грудня 2007
року № 14/10-188, в сумі 2 555 961,54 грн.

20.10.2009 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2
договір позики коштів на суму 2 600 000,00
грн.

За листом АБ «Банк регіонального
розвитку» від 24.11.2009 року іпотека на
жилий будинок, розташований за адресою
АДРЕСА_1 та земельну ділянку за
вказаною адресою була знята.

Згідно договору купівлі-продажу від 26
листопада 2009 року, посвідченого
нотаріусом ОСОБА_11, ОСОБА_1 продала
ОСОБА_3 жилий будинок, розташований за
адресою АДРЕСА_1 за 2 000 000 грн земельну
ділянку за вказаною адресою 252 100, 68 грн.

17 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
укладений і нотаріально посвідчений
договір іпотеки, за яким в іпотеку
передавався житловий будинок за
адресою АДРЕСА_1

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
19.04. 2012 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 16.07. 2012 року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ договір іпотеки між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 від 17.12.2009 року визнаний
недійсним з моменту його укладення.

Належних доказів про наявність між
позивачем та відповідачем
забезпеченого іпотекою правочину суду
не надано. Не також надано доказів
укладення між ними в письмовій формі
договору іпотеки, його нотаріального
посвідчення та державної реєстрації.

Як встановлено ст. 11 Цивільного кодексу
України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та
інші правочини; 2) створення
літературних, художніх творів,
винаходів та інших результатів
інтелектуальної, творчої діяльності; 3)
завдання майнової (матеріальної) та
моральної шкоди іншій особі; 4) інші
юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть
виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства. У випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства, цивільні права та
обов'язки виникають безпосередньо з
актів органів державної влади, органів
влади Автономної Республіки Крим або
органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду.

У випадках, встановлених актами
цивільного законодавства або
договором, підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків може бути
настання або ненастання певної події.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми
та дво- чи багатосторонніми (договори).
Одностороннім правочином є дія однієї
сторони, яка може бути представлена
однією або кількома особами.
Односторонній правочин може
створювати обов'язки лише для особи,
яка його вчинила. Односторонній
правочин може створювати обов'язки для
інших осіб лише у випадках,
встановлених законом, або за
домовленістю з цими особами. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.
(ч. 2-5 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
встановлені ст. 203 Цивільного кодексу
України. Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу
України правочин може вчинятися усно
або в письмовій формі. Сторони мають
право обирати форму правочину, якщо
інше не встановлено законом. Правочин,
для якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків. У
випадках, встановлених договором або
законом, воля сторони до вчинення
правочину може виражатися її
мовчанням.

Частиною 1 ст. 206 Цивільного кодексу
України передбачено, що усно можуть
вчинятися правочини, які повністю
виконуються сторонами у момент їх
вчинення, за винятком правочинів, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

У письмовій формі згідно ст. 207
Цивільного кодексу України належить
вчиняти:

1) правочини між юридичними особами; 2)
правочини між фізичною та юридичною
особою, крім правочинів, передбачених
частиною першою статті 206 цього
Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між
собою на суму, що перевищує у двадцять і
більше разів розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, крім правочинів,
передбачених частиною першою статті 206
цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо
яких законом встановлена письмова
форма.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Цивільного
кодексу України правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо його зміст зафіксований в одному
або кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Якщо фізична особа у
зв'язку з хворобою або фізичною вадою
не може підписатися власноручно, за її
дорученням текст правочину у її
присутності підписує інша особа.
Підпис іншої особи на тексті правочину,
що посвідчується нотаріально,
засвідчується нотаріусом або
посадовою особою, яка має право на
вчинення такої нотаріальної дії, із
зазначенням причин, з яких текст
правочину не може бути підписаний
особою, яка його вчиняє.

Згідно ст. ст. 546 - 548, 572, 575 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 1,7 Закону
України «Про іпотеку» іпотека є
заставою нерухомого майна, якою
забезпечується виконання основного
зобов'язання.

Згідно ст.ст. 4, 18 Закону України «Про
іпотеку» договір іпотеки укладається в
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та держаній
реєстрації.

Враховуючи наведене, на підставі ст.ст.
11, 202, 203, 207, 546 - 548, 572, 575 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 1, 4, 7, 17, 18 Закону
України «Про іпотеку», керуючись
ст.ст.15, 15-1, 30, 62, 202, 202-1, 203 ЦПК України,
суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи:
ОСОБА_1, Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання права на іпотеку земельної
ділянки, визнання іпотекодержателем
нерухомого майна та зобов'язання
вчинити дії - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову
по даній справі накладені ухвалою
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 17 червня 2014 року.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
протягом десяти днів з дня його
оголошення.

Суддя:
Дубас Т.В.