Справа № 603/422/14-ц
Провадження №2/603/127/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2014 р.
м.Монастириська

Монастириський районний суд
Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Галіяна І. М.

при секретарі - Пшеничняк В.Й.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста
Монастириська цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Відділу державної
виконавчої служби Монастириського
районного управління юстиції, ОСОБА_2

про виключення майна з акту опису
й арешту

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Монастириського
районного суду Тернопільської області
з позовом до Відділу державної
виконавчої служби Монастириського
районного управління юстиції, ОСОБА_2
про виключення майна з акту опису й
арешту складеного відділом державної
виконавчої служби Монастириського
районного управління юстиції від 16.05.2014
року.

Позивач в обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що 16.05.2014 року
державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Монастириського районного управління
юстиції Морозом В.С. в зв'язку з
примусовим виконанням виконавчого
листа №2-43 виданого 18.03.2009 року
Монастириським районним судом
Тернопільської області про стягнення з
ОСОБА_2, складено акт опису та арешту
майна, згідно якого арештовано майно,
зокрема: мебельна стінка коричневого
кольору, яка придбана в 1982 році; стіл
коричневого кольору; Телевізор Соні,
придбаний в 2003 році.

ОСОБА_1 вважає, що описане та арештоване
майно належить їй так як мебельну
стінку та стіл коричневого кольору
вона в 1982 році придбала в розстрочку на
своє ім'я, а телевізор Соні - купила за
свої гроші в 2003 році в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1» ПП ОСОБА_7
м.Монастириська.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
свої позовні вимоги підтримала
повністю просить їх задовольнити з
підстав зазначених в позові.

Представник відділу державної
виконавчої служби Монастириського
районного управління юстиції в
Тернопільській області - Мороз В.С. у
судовому засіданні позов не визнав,
суду пояснив, що на виконанні у відділі
державної виконавчої служби
Монастириського районного управління
юстиції Тернопільської області
перебуває зведене виконавче
провадження №41666621 від 13.03.2014 року про
стягнення із ОСОБА_2 в користь
стягувачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 грошових
коштів. У зв'язку з тим, що боржником у
встановлений термін добровільно суму
боргу не погашено, державним
виконавцем згідно вимог Закону України
«Про виконавче провадження» вживались
заходи по примусовому стягненню. 16.05.2014
року державним виконавцем в
присутності понятих складено Акт опису
й арешту майна, що належить боржнику.
При описі та арешті майна позивачем не
було пред'явлено документів, які
підтверджували б, що усе арештоване
майно належать на праві власності
позивачу ОСОБА_1, а не ОСОБА_2 Також, з
боку ОСОБА_1 не мало місце заперечень з
приводу цього, з скаргою в порядку ст. 383
ЦПК України вона не зверталась. Просить
суд у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_2 в судове засідання не
з'явився хоча повідомлявся про день,
час та місце розгляду справи, про
причини неявки суд не повідомив,
доказів про причини неявки та
заперечень проти позову суду не
представив. Тому суд вважає за можливе
розгляд справи проводити у відсутності
відповідача.

Заслухавши сторони по справі,
проаналізувавши та дослідивши докази в
їх сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги до задоволення не підлягають з
наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно
вироку Монастириського районного суду
Тернопільської області від 05.12.2008 року
ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні
злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК
України і призначено йому покарання у
вигляді десяти років позбавлення волі
із поміщенням його на вказаний строк до
кримінально-виконавчої установи.

Також, даним вироком частково
задоволено цивільний позов ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 про відшкодування моральної
шкоди та присуджено до стягнення з
ОСОБА_2 в їх користь по 100 000 грн.
моральної шкоди кожній.

На примусовому виконанні в
відділі державної виконавчої служби
Монастириського районного управління
юстиції знаходиться виконавчий лист
№2-43 виданий 18.03.2009 року Монастириським
районним судом про стягнення з ОСОБА_2 в
користь ОСОБА_5 100 000 грн. моральної
шкоди.

16.05.2014 року державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Монастириського районного управління
юстиції у Тернопільській області
Морозом В.С. по примусовому виконанню
вищевказаного виконавчого листа № 2-43
від 18.03.2009 року у житловому будинку по
АДРЕСА_1 проведено опис майна, за
результатами якого складено Акт опису
й арешту майна.

Згідно даного Акту описано і
накладено арешт на таке майно: меблева
стінка коричневого кольору 1982 року
вартістю 1200 грн.; телевізор Соні - 2003
року, вартістю 700 грн.; стіл коричневого
кольору вартістю 300 грн. які передані на
відповідальне зберігання ОСОБА_1

Сторони по справі - позивач ОСОБА_1
та відповідач ОСОБА_2 з 02.05.1976 року
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який розірвано 23.12.2009 року, що
підтверджується записами в паспорті
серії НОМЕР_1 в графі «сімейний
стан/семейное положение», виданого
Монастириським РВ УМВС України в
Тернопільській області 18.03.1998 року на
ім'я ОСОБА_1

Статтею 11 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено
право державного виконавця
безперешкодно входити до приміщень і
сховищ, що належать боржнику або
зайняті ними, проводити огляд
зазначених приміщень і сховищ, у разі
необхідності примусово відкривати та
опечатувати такі приміщення і сховища.

Судом встановлено, що позивач
ОСОБА_1 на момент проведення опису й
арешту майна була зареєстрована та
проживала за адресою: АДРЕСА_1

Під час проведення виконавчих дій
16.05.2014 року за вищевказаною адресою
ОСОБА_1 головному державному виконавцю
не було пред'явлено документів, які
підтвердили б право власності на майно
за позивачем ОСОБА_1, що не
заперечувалось останньою.

Також, позивачем не було висловлено
свої зауваження за результатами опису
майна, що підтверджується Актом опису й
арешту майна від 16.05.2014 року.

З аналізу положень Закону України
„Про виконавче провадження" випливає,
що державний виконавець зобов'язаний
здійснювати необхідні заходи щодо
своєчасного і повного виконання
рішення, зазначеного в документі на
примусове виконання рішення, у спосіб і
порядок, визначені виконавчим
документом. При цьому, державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому
повноваження у точній відповідності із
законом і не допускати у своїй
діяльності порушення прав та законних
інтересів громадян і юридичних осіб.

Особа має право звернути до суду за
захистом саме своїх прав. Право на
позов має особа, права, свободи або
інтереси якої порушені. При зверненні
до суду позивач повинен доводити свою
юридичну заінтересованість у справі.
Завдяки такому підходу реалізується
принцип диспозитивності цивільного
процесу.

У п.п. 2, 4 Постанови Пленуму Верховного
суду України N 6 від 27 серпня 1976 (з
наступними змінами) «Про судову
практику в справах про виключення
майна з опису» роз'яснено, що при
розгляді позовів про виключення майна
з опису суди зобов'язані всебічно і
повно з'ясовувати обставини, наведені
позивачем на підтвердження своїх
вимог, додержуючись при цьому
неухильно як правових норм, що
гарантують права осіб, які беруть
участь у справі, так і правил про
належність і допустимість доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Способи
захисту цивільних прав та інтересів
передбачені ст.16 ЦК України.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в
справах про виключення майна з опису»
від 27.08.1976 року за №6 (з наступними
змінами) встановлено, що за правилами,
встановленими для розгляду позовів про
виключення майна з опису,
розглядаються вимоги громадян і
організацій, що ґрунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володіння ним.

Отже як уже зазначалось вище, за
правилами, встановленими для розгляду
позовів про виключення майна з опису,
розглядаються вимоги громадян і
організацій, що ґрунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володіння ним. Відповідачами в справі
суд притягує боржника, особу, в
інтересах якої накладено арешт на
майно, і в необхідних випадках - особу,
якій передано майно, якщо воно було
реалізоване.

Однак, у позовній заяві позивач, яка не
є стороною виконавчого провадження,
фактично вказує на незаконність дій
державного виконавця та порушення її
прав під час виконання судового
рішення, та звертаючись до суду з
позовом про виключення з акту опису
майна, не ставить вимоги про визнання
права власності на нього.

За положеннями ч. 4 ст. 10 ЦПК, суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їхні права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, передбачених цим кодексом.

Реалізуючи зазначений законодавчий
припис, суд роз'яснив позивачці
обов'язок уточнити позовні вимоги у
відповідності до способу захисту
передбаченого ч. 1 ст. 60 Закону України
«Про виконавче провадження», однак
позивач відмовилася уточнювати
позовну заяву.

Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК
України суд за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи, замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено не
до тієї особи, яка має відповідати, за
позовом, або залучає до участі у справі
іншу особу як співвідповідача.

Суд враховуючи предмет та підставу
позову, з метою дотримання
вищевказаної норми обговорив питання
щодо залучення у справі
співвідповідачів - стягувачів ОСОБА_5
та ОСОБА_6, однак позивач категорично
відмовилася залучити зазначених осіб
до розгляду цієї справи.

Ст. 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів (ч. 1). У випадках,
встановлених законом, до суду можуть
звертатися органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси (ч. 2). Відмова від
звернення до суду за захистом є
недійсною (ч. 3).

При здійсненні правосуддя у цивільних
справах суд захищає права, свободи та
інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив
способи здійснення захисту цивільних
справ та інтересів судом.

Як уже зазначалося вище ч. 1 ст. 60 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачено, що особа, яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт, належить
їй, а не боржникові, може звернутися до
суду з позовом про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту.

За таких обставин суд не вбачає підстав
для задоволення вимог позивача,
оскільки обраний нею спосіб захисту не
відповідає тому який визначений
законом.

Також, як убачається з оскаржуваного
Акту опису й арешту майна позивач не
була присутньою при проведенні
виконавчих дій та не надавала жодних
зауважень.

Окрім цього, суд не бере до уваги
посилання ОСОБА_1 на те, що описане та
арештоване майно належить тільки їй,
так як було куплене за її кошти та на її
ім'я з наступних підстав.

Як вбачається з позовної заяви та
підтверджено поясненнями ОСОБА_1
мебельну стінку та стіл коричневого
кольору вона придбала в розстрочку в 1982
році на своє ім'я, а телевізор Соні
купила за свої кошти в 2003 році в
магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» ПП ОСОБА_7
м.Монастириська, а саме, під час шлюбу з
відповідачем ОСОБА_2

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте за час шлюбу, належить дружині
та чоловікові на праві спільної
сумісної власності незалежно від того,
що один з них не мав з поважної причини
(навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

На підставі вищенаведеного, суд
приходить до переконання, що у
задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 213, 215 ЦПК
України, ст.ст. 15, 16, 386 ЦК України,
Законом України «Про виконавче
провадження», Постановою Пленуму
Верховного суду України N 6 від 27.08.1976 (з
наступними змінами) «Про судову
практику в справах про виключення
майна з опису», суд,

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до Відділу державної
виконавчої служби Монастириського
районного управління юстиції, ОСОБА_2
про виключення майна з акту опису й
арешту складеного відділом державної
виконавчої служби Монастириського
районного управління юстиції від 16.05.2014
року на стягнення боргу з ОСОБА_2 -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засідання під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається до
апеляційного суду Тернопільської
області через Монастириський районний
суд Тернопільської області.

Суддя І. М. Галіян