інстанції: Присяжнюк Л.М. Провадження №
22-ц/773/1427/14 Категорія: 59 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О. В.,

при секретарі Шоцькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
управління Пенсійного фонду України в
м. Луцьку до ОСОБА_1 про стягнення
надміру виплачених сум пенсії, за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_1 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 14 серпня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року управління Пенсійного
фонду України в м. Луцьку звернулося до
суду з позовом про стягнення зі ОСОБА_1
надміру виплачених сум пенсії у
розмірі 38 382 грн. 04 коп.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 14 серпня 2014
року позов управління Пенсійного фонду
України в м. Луцьку задоволено
повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій покликається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин справи, що мають
значення для справи, які суд визнав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
тобто вважає рішення суду незаконним
та просить його скасувати і ухвалити
нове про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи апеляційної скарги, законність
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що позовні
вимоги підставні та обґрунтовані.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів вважає правильними,
зробленими з посиланнями на норми
чинного законодавства та з
дослідженням всіх доказів та обставин
справи в їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачка перебувала на обліку в
УПФ України у м. Луцьку як одержувач
соціальної пенсії ІІ групи
інвалідності загального захворювання
з 16.02.2004 року по 01.04.2011 року. З 01.05.2011 року
виплату їй пенсії припинено у зв'язку
із переходом на соціальну допомогу в
Департаменті соціальної політики. В
результаті опрацювання документів
пенсійної справи ОСОБА_1 було
встановлено, що оскільки остання
зареєстрована як фізична
особа-підприємець із 07.07.1993 року, та про
що не повідомила Пенсійний фонд, отже
вона не мала права на отримання такого
виду виплат. Таким чином, внаслідок
зловживань з боку відповідача щодо
подання позивачу недостовірної
інформації, останньому було завдану
шкоду на суму 38 382 грн.04 коп. у вигляді
надміру виплаченої пенсії.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 09.07.2003 року, виплата
пенсії за рішенням територіальних
органів Пенсійного фонду або за
рішенням суду припиняється, якщо
пенсія призначена на підставі
документів, що містять недостовірні
відомості.

Статтею 102 Закону України «Про пенсійне
забезпечення» від 5 листопада 1991 року
№1788- ХІІ передбачено, що пенсіонер
зобов'язаний повідомляти орган, що
призначає пенсії про обставини, що
спричиняють зміну розміру пенсії або
припинення її виплати. У разі
невиконання цього обов'язку зайві суми
пенсії пенсіонери повинні
відшкодувати органу, що призначає
пенсії як завдану шкоду.

Відповідно до наказу Міністерства
праці та соціальної політики України
та Пенсійного фонду України від 30
квітня 2002 року № 224/30 Про затвердження
Порядку подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про пенсійне
забезпечення», постанови правління
Пенсійного фонду України від 25
листопада 2005 року №22-1 «Про
затвердження Порядку подання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсій», відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» пенсіонер зобов'язується
повідомляти орган, що призначає та
виплачує пенсію про прийняття на
роботу, реєстрації як суб'єкта
підприємницької діяльності,
звільнення з роботи, зміни в складі
сім'ї, зміну місця проживання та інші
обставини, що можуть вплинути на його
пенсійне забезпечення.

Про те, що відповідач ОСОБА_1 не
повідомила про реєстрацію її як
суб'єкта підприємницької діяльності
управління Пенсійного фонду, свідчить
заява від 16.02.2004 року, копія якої
долучена до матеріалів справи (а.с.5), в
якій вказано, що вона не займається
підприємницькою діяльністю.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.64 Закону України
"Про загальнообовязкове державне
пенсійне страхування" виконавча
дирекція Пенсійного фонду та її
територіальні органи мають право
отримувати безоплатно від органів
державної влади, підприємств, установ і
організацій незалежно від форм
власності, виду діяльності та
господарювання і від фізичних осіб
суб"єктів підприємницької діяльності
відомості, пов"язані з нарахуванням,
обчисленням та сплатою страхових
внесків, а також інші відомості,
необхідні для виконання ними функцій,
передбачених цим Законом, отримувати
безоплатно від органів державної
влади, підприємств, установ і
організацій незалежно від форм
власності, виду діяльності та
господарювання і від фізичних осіб
суб"єктів підприємницької діяльності
відомості, пов'язані з нарахуванням,
обчисленням та сплатою страхових
внесків, а також інші відомості,
необхідні для виконання ними функцій,
передбачених цим Законом.

Згідно із ст. 101 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
органи, що призначають пенсії, мають
право вимагати відповідні документи
від підприємств, організацій і окремих
осіб, а також в необхідних випадках
перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Апелянт же вважає, що Пенсійний фонд не
надав жодного документу, який би міг
підтвердити достовірність інформації
стосовно зайняття нею підприємницькою
діяльністю.

Як встановлено судом, позивач
скористався таким правом щодо
витребування відповідних документів
для призначення пенсії, а саме
управлінням Пенсійного фонду було
надіслано запит до відділу державної
реєстрації суб'єктів господарювання
Департаменту підприємництва Луцької
міської ради, внаслідок якого отримано
виписку з Єдиного реєстру юридичних та
фізичних осіб-підприємців про те, що
ОСОБА_1 зареєстрована підприємцем з
07.07.1993 року( а.с.9).

Відповідачка у своїй апеляційній
скарзі покликається й на ту обставину,
що позивач звернувся із даним позовом
зі спливом строку позовної давності .

Як роз'яснив Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ за №
10-70/0/4-13 від 16.01.2013 р. «Про окремі питання
застосування строків позовної
давності» відповідно до частин третьої
і четвертої статті 267 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови в позові.

Оскільки рішення по суті спору
ухвалюється судом першої інстанції, а
на стадії апеляційного провадження
здійснюється лише перевірка
законності й обґрунтованості рішення
суду (стаття 303ЦПК України), то заява про
застосування позовної давності може
бути розглянута, якщо вона подана під
час розгляду справи в суді першої
інстанції.

Так, судом встановлено, що 10.01.2012
року Пенсійний фонд звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_1 про стягнення
надміру виплаченої пенсії в порядку
адміністративного судочинства. Однак
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 09.04.2014 року
закрито провадження у даній справі, у
зв'язку з тим, що вказаний позов
потрібно розглядати в порядку
цивільного судочинства. Ухвалою Вищого
адміністративного суду України
відмовлено у відкритті касаційного
провадження у вищевказаній справі за
адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається
відсутність будь-яких клопотань зі
сторони відповідача про пропущення
позивачем строку позовної давності,
тобто обставини, з якими сторона
пов'язує поважність причин пропуску
строків звернення до суду, доводяться
стороною і встановлюються судом тільки
у випадку, якщо заявлена вимога про
застосування цих строків.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд першої
інстанції, висновки якого підтримує
колегія суддів, дослідивши докази у
справі, надавши їм належну оцінку в
силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а
також, врахувавши обставини справи,
правильно виходив з доведеності факту
зловживання з боку відповідача,
застосування ст. 50 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та підставності
зазначених позовних вимог.

При цьому суд правильно
визначився з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, повно та всебічно
дослідив обставини справи та наявні у
справі докази, надав їм належну оцінку,
в результаті чого ухвалив законне й
обґрунтоване рішення, яке відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності рішення
суду першої інстанції

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 14 серпня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: