АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/3215/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2815/14
Головуючий у 1-й інстанції Середа А.В.
Доповідач Панченко О. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Обідіної О.І., Пікуля В.П.,

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 16 липня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 16 липня 2014 року
вказаний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 14 814
грн. та 243 грн. 60 коп. у рахунок
відшкодування судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

З рішенням суду частково не погодився
ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
першої інстанції частково скасувати,
ухваливши нове, яким стягнути з
відповідача на його користь судові
витрати: 300 грн. за проведення
експертного товарознавчого
дослідження, 5000 грн. за надання
юридичної допомоги та моральну шкоду в
сумі 20 000 грн.

Апелянт вважає рішення суду таким, що
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
вказуючи на те, що суд невірно дійшов
висновку в частині відмови в
задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга
підлягає до часткового задоволення, за
наступних підстав.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
змінити рішення суду.

Згідно до п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що 23.06.2013 року о 16.00 год. в м.
Кременчуці по вул. Інтернаціоналістів,
водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем
«Рено Мастер» д.н.з. НОМЕР_1, не витримав
безпечної дистанції і допустив
зіткнення з належним позивачу
автомобілем «Лексус» д.н.з. НОМЕР_2, під
керуванням водія ОСОБА_1

Згідно постанови Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 22.01.2014 року
ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні
правопорушення передбаченого ст.124
КУпАП.

Відповідно до оцінки експерта
матеріальна шкода, яка заподіяна
позивачу, становить 64314 грн.19 коп.

Судом також встановлено, що страховик
АТ «Просто - страхування» нарахувало
позивачу до виплати суму 50000 грн. із
яких 500 грн. - франшиза.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду оскаржується
лише позивачем та лише в частині
відмови в задоволенні позову, згідно
вищезазначеної норми закону,
апеляційний суд переглядає рішення
суду першої інстанції тільки в цій
частині.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині стягнення моральної шкоди,
місцевий суд виходив з того, що
позивачем не було надано доказів, що
діями відповідача, йому було
спричинено шкоду у вигляді фізичних та
моральних страждань, що призвели до
передчасного, значного погіршення
стану здоров'я, втрату певної вигоди,
відповідних наслідків в ускладненні
стану здоров'я та істотність вимушених
змін у життєвих стосунках позивача, що
в свою чергу призвело до додаткових
зусиль для організації ним свого життя.

Проте колегія суддів не може
погодитися повністю з таким висновком
місцевого суду.

Згідно статті 23 Цивільного кодексу
України зазначено, що особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно статті 1167 Цивільного кодексу
України, моральна шкода завдана
фізичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала.

У п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995
року № 4 «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (зі змінами та
доповненнями) роз'яснено, що під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
час та зусилля, необхідні для
відновлення попереднього стану. При
цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, суд
повинен наводити в рішенні відповідні
мотиви.

Оскільки внаслідок скоєння
дорожньо-транспортної пригоди було
завдано матеріальну шкоду майну
позивача, а саме: належному йому
автомобілю, внаслідок чого останній
зазнав моральних страждань, розмір
яких виходячи із їх характеру та
тривалості, істотності вимушених змін
у його життєвих стосунках, пов'язаних з
відновленням попереднього стану
колегія суддів оцінює розмір моральної
шкоди у 1 000 гривень.

В той же час, місцевий суд критично
віднісся до вимог позивача про
стягнення на його користь судових
витрат, а саме: витрат на правову
допомогу та витрат за проведення
товарознавчої експертизи, та вважав їх
такими, що не підлягають компенсації,
оскільки в квитанції про оплату
юридичної допомоги не зазначено, який
час був витрачений на надання правової
допомоги, а висновок експертного
дослідження щодо компенсації
матеріального збитку був проведений в
позасудовому порядку.

Однак, при вирішенні вказаного питання,
місцевий суд порушив норми
матеріального права, а саме вимоги
Закону України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» та не врахував всі обставини
справи з приводу судових витрат
позивача.

Так згідно ст. 56 ЦПК України правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги.
Особа, зазначена в частині першій цієї
статті, має право: знайомитися з
матеріалами справи, робити з них
витяги, знімати копії долучених до
справи документів, бути присутнім у
судовому засіданні.

Згідно до ст. ст. 79, 84 ЦПК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, належать
витрати на правову допомогу. Витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що
22.01.2014 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3
представляти та захищати його інтереси
у всіх державних установах а також
вчиняти інші юридично значимі дії, що
підтверджується довіреністю від 22.01.2014
року, яка була посвідчена приватним
нотаріусом Кременчуцького міського
нотаріального округу Полтавської
області та зареєстрована в реєстрі за
№ 51 (а.с. 6).

Згідно квитанції № 394 від 22. 01.2014 року
позивач сплатив ОСОБА_3 5 000 грн. за
підготовку матеріалів позову та
подання до суду (а.с. 20).

Також, 04.04.2014 року між ОСОБА_1 та
адвокатом ОСОБА_3 було укладено угоду
про надання правової допомоги по даній
цивільній справі. Розмір оплати згідно
даної угоди встановлений за
домовленістю сторін (а.с. 42).

Згідно ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Так, як вбачається з журналів судових
засідань, ОСОБА_3 надав правову
допомогу позивачу в судових засіданнях
27.06.2014 року лише 13 хвилин, 16.07.2014 року 55
хвилин, а всього 68 хвилин.

Мінімальна заробітна плата в грудні 2013
року - березні 2014 року складала 1218 грн.

З врахуванням вимог ст. 1 Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» та 40%
мінімальної заробітної плати в 2013-2014
роках, граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу позивача
становить 557 грн. 60 коп. (487 грн. 20 коп./60
хвилин = 8 грн. 20 коп. х 68 хвилин).

При цьому, не підлягають стягненню
на користь позивача його витрати на
проведення експертного дослідження у
сумі 300 грн. у відповідності до п. 5 ч. 3
ст. 79 ЦПК України, оскільки позивачем не
надано доказів його плати.

Таким чином, місцевий суд всупереч
вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України
зазначене не врахував, не застосував
норми законодавства, які підлягали
застосуванню та прийшов до
передчасного висновку про
неналежність доказів щодо компенсації
судових витрат та спричинення позивачу
моральної шкоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що витрати на
правову допомогу позивача у
відповідності до Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» складають 557
грн. 60 коп. за час надання правової
допомоги в судових засіданнях та
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача, а у решті вимог про
стягнення витрат на правову допомогу
слід відмовити.

На підставі наведеного, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції було
ухвалене рішення з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України є підставою для його
часткового скасування з ухваленням
нового про часткове задоволення позову
про відшкодування моральної шкоди та
стягнення судових витрат.

В іншій частині рішення слід залишити
без змін.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4
ч.1 ст. 309, 314, 317, 319 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 16 липня 2014 року - в частині відмови в
задоволенні позову скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 в частині стягнення
моральної шкоди та судових витрат
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
моральну шкоду в сумі 1 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 557,
60 грн. у рахунок відшкодування витрат
на правову допомогу.

В решті позову в даній частині
відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя : /підпис/
Панченко О.О.

Судді: /підпис/ Бутенко С.Б.
/підпис/ Пікуль В.П.

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області
________________ Панченко О.О.