АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/9753/2014
інстанції - Цимбал І.К.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан
С.М.

при секретарі Мившук В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 24 червня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики , 3% річних за
несвоєчасне повернення боргу.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу
за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що 22.12.2006 року вона
уклала договір позики (безпроцентної
цільової) з ОСОБА_3, відповідно до якого
позичила останньому 90 000 доларів США, з
яких 30 000 доларів він зобов`язаний був
повернути до 01.03.2007 року, а решту до
22.12.2012 року.

Так як відповідач не повернув їй борг в
повному розмірі, вона просила суд,
стягнути з останнього 628 161,01 грн. 01 коп.,
яка за офіційним курсом, на момент
оплати повинна становити 56 559., 49
доларів США.

Також просила суд стягнути 3% річних
станом на квітень 2014 року - 24 714, 91 грн.,
та судові витрати 3441 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 24 червня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням
позивачка через представника подала
апеляційну скаргу, в якій просила про
його скасування з ухваленням нового
рішення про задоволення позову. В
скарзі зазначала про те, що ті
обставини справи які суд вважав
встановленими, а саме висновок суду про
те, що позивач не передавала грошові
кошти відповідачу є лише припущенням
та спростовуються змістом написаної
відповідачем розписки.

Суд не врахував, що відповідач повернув
частину коштів, тобто визнавав факт
отримання коштів в позику та свій
обов`язок, щодо її повернення. На
підтвердження факту передачі коштів в
позику, в матеріалах справи також
містяться матеріали кримінального
провадження, яким суд також не надав
належної правової оцінки.

Представник позивача доводи скарги
підтримав.

Представник відповідача заперечував
проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позичальникові таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частина перша статті 1049 ЦК України
передбачає, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

При ухваленні рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач не
передавав у позику відповідачу грошові
кошти, які зазначені в тексті договору
позики.

Колегія суддів з таким висновком суду
не погоджується, так як вказані
обставини, які суд вважав
встановленими є не доведеними.

Відповідно до договору позики від 22
грудня 2006 року, який посвідчений
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4 ,
ОСОБА_2 передала, а відповідач ОСОБА_3
прийняв грошові кошти в сумі 454500 грн.,
що на день підписання договору
еквівалентно 90 000 доларів США.

Відповідно до умов підписаного
сторонами договору передача коштів
відбулася до підписання цього
договору.

Відповідач зобов`язався повернути
ОСОБА_2 суму еквівалентну 30 000 доларів
США до 01 березня 2007 року, а решту суми
еквівалентну 60 000 доларів США до 22.12. 2012
року.

Як було встановлено судом і це не
заперечував відповідач та його
представник, кошти в сумі 30 000 доларів
США були повернуті , проте решта суми
не була повернута в повному обсязі, що
змусило позивача в жовтні 2013 року
звернутись до суду з даним позовом.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом проведена неправильна оцінка
доказів та безпідставно, з порушенням
процесуальних норм, надана перевага
одним доказам над іншими, що призвело
до неправильного вирішення справи є
обґрунтованими враховуючи наступне.

За своїми правовими ознаками договір
позики є реальною,
односторонньою,оплатною або
безоплатною угодою, на підтвердження
якої може бути надана розписка
позичальника, яка є доказом не лише
укладення договору, але й посвідчує
факт передання грошової суми
позичальнику.

Поклавши в основу рішення пояснення
відповідача про те, що грошові кошти за
договором в позику не передавались, а
існує борг за придбане відповідачем
майно, суд не врахував, що відповідно до
змісту ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

В даному конкретному випадку на
підтвердження укладення між сторонами
договору позики , позивачем був наданий
нотаріально-посвідчений договір, з
тексту якого вбачається, що кошти були
передані до його підписання, з чим
погодився відповідач, поставивши свій
підпис на договорі, який не
спростовував в суді.

Зустрічний позов відповідача про
визнання договору позики недійсним
залишений судом без розгляду, через
неявку відповідача за основним позовом
та позивача за зустрічним позовом
двічі поспіль до суду.

За правилом ч.2 ст. 1051 ЦК України, якщо
договір позики має бути укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченням свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

У даному конкретному випадку на
підтвердження факту передачі грошей
позивачем наданий допустимий
(письмовий) доказ - договір з тексту
якого вбачається, що гроші
передавались позикодавцем
позичальникові .

Доказів на підтвердження факту
підписання вказаного договору під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини, відповідачем
суду не надано в той час як відповідно
до засад змагальності судового
розгляду саме відповідач повинен
надати суду докази на підтвердження
указаних обставин.

Пояснення відповідача про те, що він не
отримував гроші, так як за них мав
придбати майно в той же день, не можуть
бути покладені в основу рішення
виходячи з наступного.

По-перше, відповідач, наполягаючи на
повній безгрошовості договору,
частково виконував його умови,
повернувши позивачу суму еквівалентну
30 000 доларів , та продовжував повертати
кошти по 2500 грн. з січня 2013 року по
грудень, внаслідок чого повернув ще 27 500
грн. Вказані обставини не
заперечувались відповідачем. Сам факт
часткового виконання умов договору
спростовує його безгрошовість.

По-друге, оскільки статтею 57 ЦПК
передбачено, що доказом у справі є
пояснення сторін, третіх осіб та їх
представників, допитаних як свідків.
Тому пояснення зазначених осіб,
отримані не за процедурою допиту
свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть
використовуватися як засіб
доказування.

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК
принципу диспозитивності цивільного
судочинства особа, яка бере участь у
справі, розпоряджається своїми правами
щодо предмета спору на власний розсуд.

В даному випадку в ході розгляду
справи у суді першої та апеляційної
інстанцій відповідач не заявляв перед
судом клопотання про його допит у
якості свідка.

Таким чином, суд поклавши в основу
рішення, лише пояснення відповідача,
порушив норми процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення спору.

Посилання в рішенні суду на те, що
позивач та її представник не
заперечували, що кошти в позику не
передавались не ґрунтуються на доказах
та спростовуються журналами судового
засідання, приєднаними до справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції при вирішенні
позовних вимог про стягнення суми
основного боргу, 3% річних дана не
належна оцінка доводам сторін у
сукупності з наданими сторонами
доказами, висновки суду не
відповідають обставинам справи,
допущені процесуальні порушення
призвели до неправильного вирішення
спору, тому рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позовних вимог.

Позивач довів, що відповідач в строк
визначений договором позики не
повернув гроші в сумі 628 161,01 грн., яка за
офіційним курсом станом на 02 квітня 2014
року становила суму 56 559, 49 доларів США.,
а тому вказана сума підлягає стягненню
з відповідача в судовому порядку.

Статтею 625 ЦК України передбачено , що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов`язання, на вимогу
кредитора зобов`язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи вимоги вказаної статті
відповідач також зобов`язаний сплатити
позивачу 3% річних обраховані також
станом на 02 квітня 2014 року в сумі 24 714
грн. 91 коп.

При цьому колегія суддів приймає
розрахунок позивача наведений в
уточненій позовній заяві на
спростування якого представник
відповідача в судовому засіданні
апеляційного суду будь-яких доводів не
навів.

Крім того з відповідача на користь
позивача мають бути стягнуті понесені
позивачем судові витрати в сумі 3441 грн.,
оплата яких підтверджується
квитанціями.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 307-309, 313-316 ЦПК
України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 24 червня 2014 року скасувати та
постановити нове, яким позов
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1,
реєстраційний номер облікової картки
платника податків (НОМЕР_1) на користь
ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової
картки платника податків НОМЕР_2) суму
заборгованості за договором позики в
розмірі 628 161,01 грн. 01 коп., яка за
офіційним курсом, на момент оплати
повинна становити 56 559, 49 доларів США. , 3
% річних за несвоєчасне виконання
грошового зобов`язання -24 714, 91 грн., та
судові витрати 3441 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20-ти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий
Судді: