Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №0606/2082/2012
Головуючий у 1-й інст. Сульженко
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого Павицької
Т.М.,

суддів Трояновської
Г.С., Шевчук А.М.

при секретарі судового

засідання
Ковальській Я.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до Іршанського
державного комунального підприємства
про визнання незаконними та скасування
наказів, поновлення на посаді,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Володарсько-Волинського районного
суду Житомирської області від 11 червня
2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Іршанського
державного комунального підприємства
про визнання незаконними та скасування
наказів, поновлення на посаді,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 06.06.2011 року його було
прийнятий на посаду юриста Іршанського
державного комунального підприємства.
З 01.03.2012 року почав працювати на посаді
помічника директора при виконанні
обов'язків юриста. Наказом директора
Іршанського державного комунального
підприємства №63 від 19.11.2012 року його
було звільнено з посади у зв'язку з
скороченням штатів за п.1 ст.40 КЗпП
України. Вважає звільнення незаконним,
оскільки звільнення відбулося в
період його тимчасової
непрацездатності, його не було
повідомлено під розписку про
скорочення посади помічника директора,
а також не було запропоновано іншу
роботу на тому ж підприємстві.
Враховуючи вищевикладене, та з
урахуванням заяв про зміну позовних
вимог, просив визнати незаконними та
скасувати накази №63 від 19.11.2012 року, №5/2
від 11.02.2013 року, №41а/2 від 28.02.2013 року,
поновити його на посаді помічника
директора, стягнути з відповідача на
його користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу та моральну шкоду в
розмірі 20 000 грн.

Рішенням Володарсько-Волинського
районного суду Житомирської області
від 11 червня 2014 року відмовлено ОСОБА_2
в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_2 в повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
наказом директора Іршанського
державного комунального підприємства
№22 від 06.06.2011 року ОСОБА_2 прийнято на
роботу юристом, на час декретної
відпустки ОСОБА_4 з 08.06.2011 року. Згідно
наказу директора Іршанського
державного комунального підприємства
№27/2 від 29.02.2012 року, введено посаду
помічника директора з призначенням
ОСОБА_2 при виконання обов'язків юриста
- для ефективності дії механізму по
забезпеченню подачі документації на
встановлення економічно обґрунтованих
тарифах на комунальні послуги,
встановлення затрат на виконані роботи
та своєчасності надходження платежів
на підприємство.

Наказом №63 від 19.11.2012 року ОСОБА_2,
помічника директора, звільнено з 19.11.2012
року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у
зв'язку із скороченням штатів.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках, зокрема, змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності чи штату
працівників.

Згідно п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

25 вересня 2012 року надано згоду
профспілкового комітету на скорочення
посади помічника директора, що слідує з
протоколу №11 від 25.09.2012 року спільного
засідання адміністрації і
профспілкового комітету.

Згоду профспілкового комітету дано на
звільнення ОСОБА_2 за п.1 ст.40 КЗпП
України відповідно до протоколу №12
від 26 вересня 2012 року.

Позивач був попереджений про майбутнє
звільнення, що слідує з акту від 20
вересня 2012 року, про те, що ОСОБА_2, був
ознайомлений з наказом №126/2 від 03.09.2012
року про скорочення посади помічника
директора, але від підпису відмовився.

ОСОБА_2 було запропоновано іншу роботу
від якої позивач відмовився, що
підтверджується актами про відмову від
запропонованої роботи від 26 вересня 2012
року, від 06 листопада 2012 року, від 05
жовтня 2012 року.

Приписами ст. 40 КЗпП не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за
пунктом 5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці. Це
правило не поширюється на випадок
повної ліквідації підприємства,
установи, організації.

Безпідставними є посилання позивача
на те, що його звільнення 19.11.2012 року є
незаконним, так як воно відбулося в
період його тимчасової
непрацездатності.

Встановлено, що ОСОБА_2 в період з
07.11.2012 року по 19.11.2012 року перебував у
щорічній відпустці. В період відпустки
позивач перебував на лікарняному з 15.11.
2012 року по 28.11.2012 року. ОСОБА_2 не було
повідомлено Іршанське державне
комунальне підприємство про
перебування його на лікарняному,
оригіналу листа непрацездатності
підприємству надано не було. У зв'язку з
цим, наказом №5/2 від 11.01.2013 року,
змінено дату звільнення позивача з 19
листопада 2012 року на 29 листопада 2012
року, а наказом №41а/2 від 28.02 2013 року,
змінено дату звільнення на 03 грудня 2012
року.

Виходячи з встановлених обставин
справи суд дійшов правильного
висновку, що звільнення ОСОБА_2
проведено у відповідності до вимог
діючого трудового законодавства,
оскільки матеріалами справи
підтверджується скорочення займаної
ОСОБА_2 посади помічника директора,
позивача було повідомлено за 2 місяці
про його вивільнення, від переведення
на іншу запропоновану роботу позивач
неодноразово відмовлявся.

Оскільки вимоги щодо визнання
незаконними та скасування наказів
директора Іршанського державного
комунального підприємства №5/2 від
11.02.2013 року та №41а/2 від 28.02.2013 року про
внесення змін до пункту 1 наказу №63 від
19.11.2012 року щодо дати звільнення
позивача, є похідними від вимоги щодо
визнання незаконним та скасування
наказу №63 від 19.11.2012 року про
звільнення ОСОБА_2, то суд обґрунтовано
відмовив у їх задоволенні.

Крім того, так як звільнення ОСОБА_2
проведено у відповідності до вимог
діючого трудового законодавства, то
підстави для відшкодування моральної
шкоди також відсутні.

З огляду на наведене, суд першої
інстанції ухвалюючи рішення про
відмову у задоволенні позову, дійшов
вказаного висновку при повному,
всебічному та об'єктивному з'ясуванні
обставин справи, прав і обов'язків
сторін у даних правовідносинах,
перевірив належним чином доводи
сторін, з'ясував характер та суть
заявлених позивачем вимог, норм права,
якими вони регулюються, дав належну
правову оцінку зібраним у справі
доказам.

Тому, колегія суддів приходить до
переконання, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновки суду
та не впливають на правильність
прийнятого рішення, оскільки суду не
було надано інших доказів, на які
апелянт посилається на підтвердження
обставин, крім тих, на які суд послався
в своєму рішенні.

Рішення ухвалено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Володарсько-Волинського
районного суду Житомирської області
від 11 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді