АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Головуючий у 1 й інстанції - Руденко В. В.
Доповідач - Ткаченко І.Ю.Категорія 48
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року
м. Дніпропетровськ

09 грудня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна
В.В.

при секретарі - Шаботинець С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
поділ майна подружжя шляхом визнання
права власності на Ѕ частину грошових
коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур - Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
3 листопада 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

01 липня 2014 року звернулась до суду з
вказаним позовом до відповідачів,
зазначивши що 31 липня 1971 року вона
зареєструвала шлюб з ОСОБА_4. В 1998 році
між подружжям було здійснено поділ
майна. 08 лютого 2000 року шлюб між ними
було розірвано. Як зазначає позивач,
під час перебування з чоловіком у шлюбі
вона не знала про наявність у нього
грошових коштів на рахунках
банківських установ. ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер ОСОБА_4. Спадкоємцями першої
черги після його смерті є відповідачі
по справі. Згідно від отриманих від
ОСОБА_3 відповідей банківських установ
на час смерті у ОСОБА_4. знаходилися
наступні грошові кошти: в ТВБВ І типу №
10003/0427 філії Дніпропетровського
обласного управління ПАТ «Державний
ощадний банк України»: компенсаційний
рахунок НОМЕР_1 з залишком 1943 грн.55 коп.;
компенсаційний рахунок НОМЕР_2 з
залишком 5387 грн. 55коп. Всього на
загальну суму 7331,10 грн., від якої 1/2
частина, на яку вона просить визнати
право власності, оскільки вказані
рахунки були відкриті під час
перебування позивача з померлим у
шлюбі, складає 3665,55 грн. Про своє
порушене право вона дізналася в травні
2012 році з відповідей відділень
Державного ощадного банку України
наданих їй її сином ОСОБА_3., тому
вважає, що строк звернення до суду нею
дійсно пропущено з поважних причин. У
зв'язку з вищевказаним просить суд,
визнати поважними причини пропуску нею
строку позовної давності.

Рішенням Амур - Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 листопада 2014 року у задоволенні
позовних вимог Волошиної Ріти про
поділ майна подружжя шляхом визнання
права власності на Ѕ частину грошових
коштів - відмовлено в повному обсязі
(а.с.143)

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
скасувати рішення й ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі (а.с.148-150).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, з урахуванням вимог ч.
3 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
змінити в частині обґрунтування
відмови у позові.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 31
липня 1971 року до 08 лютого 2000 року.
Подружжям в добровільному порядку був
здійснений розподіл спільного
нерухомого майна подружжя в 1998 році,
про що свідчить свідоцтво про право
власності від 02.09.1998 року. ІНФОРМАЦІЯ_1
року ОСОБА_4 помер. Спадкоємцями першої
черги, які прийняли спадщину в
установленому законом порядку є
відповідачі по справі.

Відповідно до відповіді територіально
відокремленого безбалансового
відділення І типу № 10003/0422 філії -
Дніпропетровське обласне управління
АТ «Ощадбанк», станом на 08.02.2000 року в
ТВБВ № 10003/0445 на ім'я ОСОБА_4, 1946 року
народження, були відкриті наступні
рахунки: компенсаційний рахунок
НОМЕР_3 з залишком 5387 грн.55 коп.; рахунок
НОМЕР_4 з залишком 3,54 грн.;
компенсаційний рахунок НОМЕР_5 з
залишком 1943,55 грн.; рахунок НОМЕР_6 з
залишком 0,13 грн.

Згідно ст. 22 КпШС України (яка діяла на
час виникнення спірних правовідносин),
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 29 КпШС України, якщо
між подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя, з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми. При цьому
суд також бере до уваги інтереси
неповнолітніх дітей або інтереси
одного з подружжя, що заслуговують на
увагу. Поділ спільного майна подружжя
може бути проведений як під час
перебування в шлюбі, так і після
розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ
майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя,
встановлюється трирічний строк
позовної давності. У тих випадках, коли
для окремих вимог встановлено строк
позовної давності, він обчислюється,
якщо інше не встановлено законом, з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права -
ст. 11 КпШС України.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимоги суд 1 інстанції виходив із того,
що шлюб між ОСОБА_1., та ОСОБА_4.,
розірвано 08.02.2000 року і дана дата є
початком строку позовної давності, про
застосування якого просила
відповідачка, а позивач звернувся до
суду лише 01.07.2014 року, тобто після
спливу трьох років, не зазначивши
причин пропуску цього строку і з
проханням про його поновлення до суду
не звертався.

Разом з тим, відмовляючи в задоволені
позову за пропуском строку позовної
давності, суд залишив поза увагою
роз'яснення постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року N 14 «Про судове рішення у цивільній
справі», згідно яких встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього (п. 11).

Враховуючи, що подружжям в 1998 році в
добровільному порядку був здійснений
розподіл спільного майна, позивачка
ОСОБА_1, не надала суду належних доказів
на підтвердження того, що на момент
добровільного розподілу майна
подружжя вона не знала і не могла знати
про наявність у чоловіка грошових
коштів на рахунках банківських
установ, і що питання щодо їх розподілу
подружжям не вирішувалося, то позовні
вимоги про поділ майна подружжя шляхом
визнання права власності на Ѕ частину
грошових коштів, є необґрунтованими й
такими, що задоволенню не підлягаютьза
безпідставністю заявлених позовних
вимог по їх суті.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» № 12 від 24 жовтня
2008 року апеляційний суд ухвалює
рішення про зміну рішення суду першої
інстанції у випадку, якщо помилки у
неправильно прийнятому рішенні
можливо усунути без його скасування, не
змінюючи суть рішення; якщо помилки у
такому рішенні стосуються фактичної
сторони справи чи правового
обґрунтування рішення, то їх усунення
необхідно вважати також зміною
рішення.

З урахуванням наведеного рішення суду
в частині обґрунтування відмови у
задоволенні позову підлягає зміні на
підставі ст. 309 ЦПК України, з
вищевказаних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313 ЦПК
України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Амур - Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 листопада 2014 року - змінити в частині
обґрунтування відмови у задоволенні
позову.

В решті рішення Амур -
Нижньодніпровського районного суду м.
Дніпропетровська від 03 листопада 2014
року - залишити без змін, а апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: