УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М., суддів:
Висоцької В.С., Умнової О.В.,Гримич М.К.,
Фаловської І.М., розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом прокурора
міста Ірпеня в інтересах
Держави до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
третя особа - комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство», про
визнання недійсними рішення, державних
актів на право власності на землю та
визнання права власності на земельну
ділянку, за касаційною скаргою
заступника прокурора Київської
області на заочне рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 21
червня 2013 року та рішення апеляційного
суду Київської області від 03 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2013 року прокурор міста Ірпеня
звернувся до суду з позовом в інтересах
Держави, у якому просив: визнати
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради Київської області від 25
грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу в приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1»; визнати недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_8 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_7 та скасувати його державну
реєстрацію; визнати право власності
Держави на спірну земельну ділянку
площею 0,15 га. по АДРЕСА_1 Київської
області; судові витрати покласти на
відповідачів у справі.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що
спірна земельна ділянка перебувала в
постійному користуванні комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство» і
відносилася до земель лісового фонду.
Зазначеним вище оскаржуваним рішенням
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року таку земельну
ділянку безпідставно, з порушенням
вимог Закону, передано в приватну
власність ОСОБА_8 Земельну ділянку
передано без її вилучення з
користування комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство»; без зміни
її цільового призначення з «лісового
фонду» на «для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд»; без
проведення відповідної державної
експертизи проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки.

Крім того, відведення спірної
земельної ділянки відповідачеві під
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд генеральним планом
селища міського типу Коцюбинське не
передбачено, а отже оскаржуване
рішення Коцюбинською селищною радою
прийнято з порушенням вимог ст. 39
Земельного кодексу України, ст. ст. 3, 10,
12, 13, 23 Закону України «Про планування і
забудову територій».

У подальшому, на підставі договору
купівлі-продажу від 14 квітня 2009
року земельну ділянку площею 0,15 га. по
АДРЕСА_1 придбала ОСОБА_7 На
оскаржуваному державному акті на право
власності на земельну ділянку,
виданому на ім'я ОСОБА_8, зроблено
відмітку про перехід права власності
на це майно до ОСОБА_7

Позивача наполягає на тому, що
зазначений вище договір
купівлі-продажу земельної ділянки є
нікчемним з підстав, передбачених ст. 228
ЦК України, виданий ОСОБА_8
оскаржуваний державний акт на право
власності на земельну ділянку з
відміткою про перехід права власності
на земельну ділянку ОСОБА_7 порушує
право державної власності на спірну
земельну ділянку і підлягає визнанню
недійсним, а земельна ділянка підлягає
поверненню у власність Держави.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 21
червня 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу в приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку,
виданий на ім'я ОСОБА_6, на земельну
ділянку площею 0,15 га. по АДРЕСА_1,
цільове призначення якої для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_7, скасовано
державну реєстрацію даного державного
акту.

В інший частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 03 червня 2014 року заочне
рішення міського суду скасовано в
частині визнання недійсним державного
акту та скасування його державної
реєстрації та ухвалено в цій частині
нове рішення про відмову в позові.

В іншій частині заочне рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Київської області просить
скасувати оскаржуване рішення
апеляційного суду в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
скасування державного акту про право
власності на земельну ділянку та
скасування його державної реєстрації і
ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення позовних вимог. Крім того,
просить скасувати оскаржуване заочне
рішення міського суду в частині
відмови в позові про визнання за
Державою права власності на спірну
земельну ділянку і ухвалити в цій
частині нове рішення про задоволення
позову, а також змінити мотивувальну
частину заочного рішення суду першої
інстанції шляхом виключення посилки на
те, що оскаржуваний договір
купівлі-продажу землі не є нікчемним та
застосувати положення закону щодо
нікчемності вказаного правочину. В
іншій частині заявник просить заочне
рішення міського суду залишити без
змін.

Касаційна скарга обґрунтована
порушенням судами обох інстанцій норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами обох інстанцій встановлено
наступні обставини.

Рішенням Коцюбинської селищної ради
Київської області від 25 грудня 2008 року
затверджено проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки ОСОБА_8 та
передачу їй безкоштовно у приватну
власність земельної ділянки площею 0,15
га. для будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1. На
підставі зазначеного рішення
ОСОБА_8 видано державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,15 га. для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд.

В подальшому ОСОБА_8 на підставі
договору купівлі-продажу від 14
квітня 2009 року продала зазначену
земельну ділянку ОСОБА_7 На
оскаржуваному державному акті на право
власності на земельну ділянку площею
0,15 га. для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд було зроблено відмітку про
перехід права власності на землю до
ОСОБА_7

Також судами встановлено, що на час
передачі Коцюбинською селищною радою
Київської області земельної ділянки у
власність ОСОБА_8 межі селища
Коцюбинське Київської області у
встановленому законом порядку не
встановлювалися, проект встановлення
меж не розроблявся і не затверджувався,
генеральний план населеного пункту був
відсутній. При прийнятті зазначеного
рішення щодо відведення земельної
ділянки ОСОБА_8 селищна рада керувалася
матеріалами техніко-економічного
обґрунтування та перспективним планом
розвитку селища Коцюбинське,
затвердженими рішенням «Про
перспективний план розвитку селища
Коцюбинське» від 25 вересня 2008 року.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що
перспективний план розвитку села не є
містобудівною документацією, та не
може бути підставою для прийняття
рішення щодо відведення земельної
ділянки. Спірна земельна ділянка
знаходиться за межами селища міського
типу Коцюбинське, а тому селищна рада
не мала повноважень щодо її передачі у
приватну власність ОСОБА_8
Враховуючи, що рішення ради не
відповідає вимогам закону, державний
акт, виданий на підставі такого
рішення, є недійсним. Також з цих
підстав міський суд дійшов до
висновків про невідповідність вимогам
Закону оскаржуваного договору
купівлі-продажу землі від 14 квітня 2009
року.

Скасовуючи рішення міського суду в
частині визнання недійсним державного
акту та скасування його державної
реєстрації і ухвалюючи в цій частині
нове рішення про відмову в позові,
апеляційний суд керувався ст.
ст. 81, 126, 131, 152 Земельного Кодексу
України, ст. ст. 204, 328 Цивільного кодексу
України і виходив з того, що правовою
підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладання ним цивільно-правової
угоди, а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Без
встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, є безпідставним.

З огляду на те, що ОСОБА_7 набула права
власності на спірну земельну ділянку
на підставі договору купівлі-продажу,
який не визнано судом недійсним і не є
нікчемним (його недійсність не
встановлена законом), а також
враховуючи приписи ст. 204 Цивільного
кодексу України щодо презумпції
правомірності правочину та того, що
вимоги про недійсність оскаржуваного
договору купівлі-продажу
нерухомого майна і застосування
наслідків недійсності правочину не
заявлено, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про відсутність
підстав для визнання недійсним
оскаржуваного державного акта на право
власності на земельну ділянку,
виданого ОСОБА_7

Повністю з такими висновками
апеляційного суду погодитися неможна.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 173 Земельного Кодексу України
визначено, що межа району, села, селища,
міста, району у місті - це умовна
замкнена лінія на поверхні землі, що
відокремлює територію району, села,
селища, міста, району у місті від інших
територій.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 12 Земельного
Кодексу України до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст належить передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 116 Земельного
Кодексу України громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом
або за результатами аукціону. Набуття
права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 Земельного
Кодексу України сільські, селищні,
міські ради передають земельні ділянки
у власність або користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України від 16
листопада 1992 року «Про основи
містобудування» визначення територій
і вибір земель для містобудівних
потреб здійснюється відповідно до
затвердженої містобудівної
документації місцевих правил забудови
з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України від 20
квітня 2000 року № 1699-ІІІ «Про планування
і забудову територій» сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи в межах повноважень, визначених
законом, відповідно до генеральних
планів населених пунктів, у тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 розділу X «Перехідні
положення» Земельного Кодексу України
до розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною 1 ст. 155 Земельного Кодексу
України передбачено, що у разі видання
органом виконавчої влади або органом
місцевого самоврядування акта, яким
порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Встановивши факт відсутності на час
прийняття селищною радою рішення про
надання ОСОБА_8 земельної ділянки
будь-якої містобудівної чи іншої,
передбаченої Законом документації, яка
б встановлювала межі селища міського
типу Коцюбинське Київської області,
міський суд дійшов обґрунтованого
висновку про перевищення селищною
радою повноважень щодо розпорядження
землями, які знаходяться за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126
Земельного Кодексу України (у редакції
від 16 вересня 2008 року, яка була чинною
на момент прийняття селищною радою
рішення) право власності ОСОБА_8 на
земельну ділянку виникло з моменту
отримання нею державного акта та його
державної реєстрації.

Таким чином, оскільки зазначені норми
встановлювали нерозривний зв'язок між
виникненням права власності на
земельну ділянку з обов'язковим
одержанням її власником державного
акта, який посвідчував його право
власності, то суд першої інстанції на
підставі зазначених норм дійшов
обґрунтованого висновку про визнання
недійсним і державного акта виданого
ОСОБА_8 на підставі недійсного рішення
селищної ради.

Висновок про те, що держаний акт на
право власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування, тому вирішення питання
про правомірність видачі державного
акта безпосередньо залежить від
законності рішення органу, на підставі
якого такий акт видано, міститься у
постановах Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13), від 23
жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13) та від 25
червня 2014 року (справа № 6-67цс14).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» (у
редакції від 05 березня 2009 року, яка була
чинною на час укладення договору
купівлі-продажу) підставою для
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку є саме нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, а не державний акт
(частина друга статті 126 Земельного
Кодексу України).

Вчинення в такому разі на державному
акті (визнаного судом недійсним)
відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу (частина шоста статті
126 Земельного Кодексу України) не
змінює суті такого державного акта, як
недійсного.

За таких обставин апеляційний суд,
частково скасовуючи рішення суду
першої інстанції в частині визнання
недійсним державного акту та
скасування його державної реєстрації і
ухвалюючи в цій частині нове рішення
про відмову в позові, допустив
неправильне застосування положень ст.
155 Земельного Кодексу України, при
цьому, суд першої інстанції з
дотриманням вимог матеріального і
процесуального права ухвалив законне
рішення у справі, тому колегія суддів
дійшла висновку про скасування рішення
апеляційного суду і залишення в силі
заочного рішення суду першої
інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги про
необхідність ухвалення нового рішення
про визнання права власності Держави
на земельну ділянку, то такі доводи
заявника не заслуговують на увагу в
зв'язку з наступним.

Відповідно до принципу
диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб із зазначених ними підстав та в
межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК
України).

Як вбачається з матеріалів справи,
способом захисту порушеного права
власності Держави на земельну ділянку
позивачем обрано шляхом подання позову
про визнання права власності на це
майно (ст. 392 Цивільного кодексу
України), а не витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (ст. ст. 387, 388 Цивільного
кодексу України).

Разом з тим, у п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06 листопада 2009 року, роз'яснено, що
позов про визнання права власності на
майно (ст. 392 Цивільного кодексу
України) є належним способом захисту,
якщо позивач вимагає залишення у нього
майна, відчуженого третьою особою за
договором, учасником якого він не був, і
це майно ще не вибуло з його володіння.

Встановивши, що земельна ділянка
вибула з володіння власника у
зазначений спосіб, суд обґрунтовано
відмовив у позові, заявленому з
підстав, передбачених статтею 392
Цивільного кодексу України, оскільки
обраний позивачем спосіб захисту в
даному випадку не є належним способом
захисту його прав та інтересів.

Слід зазначити, що у випадку якщо
позивач вимагає повернення майна
відчуженого третіми особами за
договором, учасником якого позивач не
був, належним способом захисту є
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації (ст. ст. 387,
388 Цивільного кодексу України).

Враховуючи те, що позивач таких вимог
не заявляв, суд першої інстанції
обґрунтовано не застосував до
правовідносин між сторонами спору
зазначені норми матеріального права.

Також не заслуговують на увагу
твердження скаржника про необхідність
внесення змін до заочного рішення суду
першої інстанції щодо висновку про
нікчемність договору купівлі-продажу
земельної ділянки, оскільки, як вірно
зазначено судом першої інстанції,
позивачем не надано доказів на
підтвердження передбачених ст. 228
Цивільного кодексу України причини
вважати такий правочин нікчемним.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд
касаційної інстанції, установивши, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно з законом,
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам Закону і матеріалам
справи, тому підстави для його зміни
або скасування відсутні.

Помилково скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд допустив
порушення норм процесуального та
неправильне застосування норм
матеріального права, тому рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а рішення суду першої інстанції
залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ухвалила:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 03 червня 2014 року
скасувати, заочне рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 21
червня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук Судді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова І.М.
Фаловська