Ухвала

іменем україни

17 вересня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І.,
Завгородньої І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання дійсним договору дарування,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 в
інтересах ОСОБА_6 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 30 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
14 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, у якому просила визнати
дійсним договір дарування грошових
коштів, укладений 30 березня 2008 року між
нею та ОСОБА_4

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 30
березня 2008 року між нею та
відповідачкою був укладений письмовий
договір дарування грошових коштів,
згідно з яким вона подарувала, а її
дочка ОСОБА_4 прийняла у дар 900 000 грн.

Зазначала, що між нею та Закритим
акціонерним товариством «ОТП Банк»
(далі - ЗАТ «ОТП Банк») був укладений
кредитний договір № ML-505/006/2008, згідно з
яким вона отримала 183 715 дол. США.

Гроші за кредитним договором нею були
передані відповідачці, яка у той час
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6, на придбання нерухомого майна
по АДРЕСА_1 шляхом укладення договору
про пайову участь у будівництві об'єкта
нерухомого майна від 0l квітня 2008 року.

Посилаючись на те, що оскільки договір
дарування грошових коштів не
посвідчено нотаріально й вважається
недійсним, просила задовольнити позов.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 30 січня 2014 року, залишеним
без зміни ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 14 травня 2014 року,
позов задоволено.

Визнано дійсним договір дарування
грошових коштів в сумі 900 000 грн
від 30 березня 2008 pоку, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі, поданій
представником ОСОБА_5, ОСОБА_6 просить
скасувати рішення та ухвалу судів
попередніх інстанцій, ухвалити нове
рішення про відмову в позові, мотивуючи
свою вимогу порушенням норм
процесуального права і неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
наявності між сторонами правовідносин
договору дарування грошей.

З такими висновками погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Так, визначаючись з правовідносинами,
які виникли між сторонами та їх змістом
на підставі доказів наданих сторонами,
суд має відповідно до ст. 212 ЦПК України
оцінювати докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Рішення суду не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Судами встановлено, що згідно з
договором дарування від 30
березня 2008 року позивачка подарувала, а
відповідачка прийняла в дар грошові
кошти в розмірі 900 000 грн.

Визнаючи дійсним договір дарування
грошових коштів, суд першої інстанції
виходив з того, що він укладений в
письмовій формі, після його укладення
ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 зазначені вище
грошові кошти, а остання прийняла їх.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у
письмовій формі належить вчиняти
правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у двадцять і більше
разів розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, крім
правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 218 ЦК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Якщо правочин, для якого законом
встановлена його недійсність у разі
недодержання вимоги щодо письмової
форми, укладений усно і одна із сторін
вчинила дію, а друга сторона
підтвердила її вчинення, зокрема
шляхом прийняття виконання, такий
правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Вирішуючи спір про визнання правочину,
який належить вчиняти у письмовій
формі, дійсним, суд не врахував, що на
підставі ч. 2 ст. 218 ЦК
України дійсним може бути визнаний
лише правочин, для якого законом
встановлена його недійсність у разі
недодержання вимоги щодо письмової
форми.

Крім того, першої інстанції взагалі не
перевірив питання щодо ухилення
відповідачки від нотаріального
посвідчення договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Таким чином, однією з обов'язкових умов
для визнання судом договору дійсним є,
зокрема доведеність факту ухилення
однієї з сторін від нотаріального
посвідчення договору.

Суду першої інстанції не містить
жодних посилань щодо того, з яких
підстав суд дійшов до висновку про те,
що будь-яка з сторін ухилялась від
нотаріального посвідчення договору.

З матеріалів справи не вбачається, що
питання про доведеність факту ухилення
однієї з сторін від нотаріального
посвідчення договору судом взагалі
досліджувалось.

Таким чином, за відсутності будь-яких
доказів з цього приводу суд першої
інстанції дійшов до передчасного
висновку про наявність підстав для
задоволення позову.

Частиною 2 ст. 220 ЦК України встановлено,
що однією з необхідних обставин, які
обумовлюють можливість визнання
договору дійсним є доведеність факту
повного або часткового виконання
договору.

Рішення суду першої інстанції не
містить доводів щодо мотивів, з яких
суд дійшов до висновку про те, що
грошові кошти за договором були дійсно
передані ОСОБА_4

Надпис про отримання ОСОБА_4 грошових
коштів виконано безпосередньо на
самому договорі.

Одночасно з цим, відповідно до ст. 526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до п. 1.3 договору цільового
дарування грошових коштів від 20
березня 2008 року, передання грошових
коштів оформлюється шляхом підписання
сторонами розписки (Додатку № 1 до
цього договору). Грошові кошти
вважаються переданими з моменту
підписання сторонами Додатку № 1, що є
підтвердженням їх фактичного
передання.

Втім, будь-які посилання у рішенні суду
першої інстанції на наявність Додатку
№ 1 до договору, який був би підписаний
обома сторонами, відсутні.

Перевіряючи законність рішення суду
першої інстанції та залишаючи його без
змін, апеляційний суд на порушення
вимог статей 315, 316 ЦПК України не усунув
допущені порушення суду першої
інстанції, обмежившись лише висновком
про те, що надпис про отримання ОСОБА_4
грошових коштів, виконаний
безпосередньо на самому договорі є
належним доказом передання грошових
коштів, при цьому такий свій висновок
нічим не обґрунтував.

Звертаючись з апеляційною скаргою
ОСОБА_6 посилався на те, що ним у березні
2011 року до Приморського районного суду
м. Одеси була подана позовна заява, у
якій він просив визнати недійсною
угоду про заміну сторони у Договорі
купівлі-продажу майнових прав на
новозбудоване майно № 2/0-7 від 09 червня
2011 року, яка була укладена 10 червня 2011
року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Добробуд ЛТД» (далі -
ТОВ «Добробуд ЛТД»), ОСОБА_4 та ОСОБА_7,
визнати недійсною нову редакцію
договору купівлі-продажу майнових прав
на новозбудоване майно № 2/0-7 від 10
червня 2011 року, яка була укладена між
ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_7,
поділити майно, що належить йому та
ОСОБА_4 на праві спільної сумісної
власності подружжя, з огляду на те, що
вказані майнові права були придбані
ОСОБА_4 у період шлюбу.

ОСОБА_4 в обґрунтування своїх
заперечень проти позову посилалась на
те, що грошові кошти, які були витрачені
нею на придбання майнових прав за
договором № Г1/ИО-4 від 02 квітня 2008 року
були отримані нею на підставі договору
цільового дарування грошових коштів
від 30 березня 2008 року від її матері -
ОСОБА_3, з огляду на що дані майнові
права були її особистою приватною
власністю.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 14 листопада 2013 року позов
було задоволено.

При цьому суд першої інстанції не взяв
до уваги твердження відповідачки про
належність їй на праві особистої
приватної власності вказаних грошових
коштів, з огляду на те, що відповідно до
ч. 5 ст. 179 ЦК України,
договір дарування валютних цінностей
на суму, яка перевищує
п'ятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню, а в силу ч. 1 ст. 220 ЦК
України, у разі недодержання сторонами
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий договір є
нікчемним.

Не погодившись із рішенням, ОСОБА_4
оскаржила його в апеляційному порядку,
де під час судового розгляду її
представником було надано суду копію
оскаржуваного рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 30 січня 2014
року.

Суд апеляційної інстанції, ґрунтуючись
виключно на даному рішенні, дійшов до
висновку про те, що грошові кошти,
сплачені ОСОБА_4 за договором пайової
участі у будівництві, були отримані нею
за договором дарування від 30 березня 2008
року, у зв'язку із чим рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 14 листопада 2013 року скасував та
ухвалив нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Сам по собі той факт, що на підставі
оскаржуваного рішення Суворовського
районного суду м. Одеси було скасоване
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 14 листопада 2013 року свідчить
про те, що оскаржуване рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
зачіпає права та охоронювані законом
інтереси ОСОБА_6

Втім ОСОБА_6 у порушення вимог ст.33 ЦПК
України до участі у справі залучений не
був.

Наведене свідчить, що як суд першої
інстанції, так і апеляційний суд не
встановили фактичні обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
Законом України «Про здійснення
правосуддя та кримінального
провадження у зв'язку з проведенням
антитерористичної операції», колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах
ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 30 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
14 травня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

І.М. Завгородня