Справа № 362/3043/14-ц Головуючий у І
інстанції Медведєв К.В.Провадження №
22-ц/780/5054/14 Доповідач у 2
інстанції Журба С.О.Категорія
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Іванової
І.В., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря Химинець
Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на ухвалу
Васильківського міськрайонного суду
Київської області від 17 липня 2014
року у справі за скаргою фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на дії
державного виконавця Васильківського
міськрайонного управління юстиції
Єщенко Ю.І.,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до
суду із скаргою, яку мотивував
наступним:

22 січня 2013 року державним виконавцем
відділу ДВС Васильківського
міськрайонного управління юстиції
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження за виконавчим
листом Васильківського міськрайонного
суду Київської області № 2/844/2012 від 17
січня 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 боргу в розмірі 78000 грн.

В подальшому в порушення вимог
положень ЗУ «Про виконавче
провадження» державний виконавець
Єщенко Ю.І. провадив виконавчі дії
після закінчення встановленого у шість
місяців з дня відкриття виконавчого
провадження строку здійснення
виконавчих дій. Скаржник вважає, що
його права як боржника у виконавчому
провадженні були порушені та можуть
бути поновлені шляхом винесення
державним виконавцем постанови про
закінчення виконавчого провадження
відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону
України «Про виконавче провадження».

Крім того, 29 січня 2014 року виконавче
провадження було передано від
державного виконавця Ліщенко Н.І. до
іншого - Єщенко Н.І., проте відомості про
цю обставину не були внесені до Єдиного
реєстру виконавчих проваджень.

З врахуванням викладеного скаржник
просив суд визнати протиправними дії
державного виконавця Єщенко Ю.І. щодо
здійснення виконавчий дій поза межами
встановленого законом строку шість
місяців; визнати протиправними та
протизаконними дії державного
виконавця Єщенко Ю.І. щодо здійснення
виконавчих дій без занесення
відповідних відомостей у ЄДРВП;
зобов'язати державного виконавця
поновити порушені права фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 шляхом
винесення постанови про закінчення
виконавчого провадження.

Ухвалою Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 17 липня 2014 року скаргу задоволено
частково. Визнано протиправною
бездіяльність державного виконавця
Єщенко Ю.І. щодо невнесення до Єдиного
державного реєстру виконавчих
проваджень відомостей про передачу
виконавчого провадження ВП № 36112366 від
державного виконавця Ліщенко Н.І. до
державного виконавця Єщенко Ю.І. У
задоволенні решти вимог скарги
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою
суду, заявник подав апеляційну скаргу,
в якій просить ухвалу суду першої
інстанції скасувати і постановити
нову, якою задоволити скаргу. При цьому
посилається на порушення судом норм
процесуального права, неповноту та
неправильність встановлення обставин,
які мають значення для справи.
Обґрунтував скаргу тим, що 06 березня 2014
року державним виконавцем винесено
постанову про звернення стягнення на
його заробітну плату, тобто зі спливом 8
місяців після закінчення
встановленого законом строку для
здійснення виконавчих дій - шість
місяців. Судом дану обставину не взято
до уваги.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав:

Згідно до п. 6.2. Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої Наказом
Міністерства юстиції України від 02.04.2012
року № 512/5 передача виконавчого
провадження в межах одного органу ДВС
або виконавчої групи здійснюється за
письмовим дорученням начальника
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
або керівника виконавчої групи.
Виконавче провадження передається від
одного державного виконавця до іншого
в межах одного органу ДВС, зокрема, у
зв'язку з хворобою державного
виконавця, його перебуванням у
відрядженні чи відпустці. П. 6.7.
зазначеної інструкції встановлено, що
при передачі виконавчого провадження з
одного органу ДВС до іншого, від одного
державного виконавця до іншого
відповідні відомості заносяться до
Єдиного реєстру.

Задовольняючи скаргу частково, суд
першої інстанції обґрунтовував свої
висновки тим, що державним виконавцем
були порушені вимоги Інструкції з
організації примусового виконання
рішень щодо невнесення до Єдиного
державного реєстру виконавчих
проваджень відомостей про передачу
виконавчого провадження. В той же час
суд дійшов висновку про те, що
проведення виконавчих дій у строк, що
перевищує шість місяців з дня
відкриття виконавчого провадження,
жодним чином не порушує прав скаржника
як боржника. З наведеними висновками
суду першої інстанції в повній мірі
погоджується й колегія суддів
апеляційного суду.

Згідно ст.383 ЦПК України учасники
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця
під час виконання судового рішення,
ухваленого відповідно до цього
Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Хоча ч. 2 ст. 30 Закону України «Про
виконавче провадження» й встановлено,
що державний виконавець зобов'язаний
провести виконавчі дії з виконання
рішення протягом шести місяців з дня
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження, з аналізу
положень зазначеного закону
вбачається, що даний строк направлений,
насамперед, на захист прав стягувача
або іншої зацікавленої у виконанні
особи з метою недопущення
безпідставного зволікання виконанні
рішення суду.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип
змагальності сторін в цивільному
процесі, який полягає в тому, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, прямо встановлених Законом.
Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК
України. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях. За
таких умов суд може приймати та
покладати в основу рішення по справі
лише ті обставини, які були доведені
сторонами.

Ні при подачі скарги, ні під час її
розгляду, скаржником жодним чином не
було доведено, що оскаржуваними діями
державного виконавця його права та
свободи як боржника у виконавчому
провадженні були порушені.

Зважаючи на відсутність порушення прав
скаржника, вони не підлягають захисту в
судовому порядку. Крім того, з доводів
поданої до суду першої інстанції
скарги на дії державного виконавця та
доводів апеляційної скарги вбачається,
що скаржником невірно трактуються
положення ст. 49 ЗУ «Про виконавче
провадження». Так, п. 6 ч. 1 зазначеної
статті містить положення щодо того, що
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі закінчення строку,
передбаченого законом для
відповідного виду стягнення. В той же
час чинним законодавством
розрізняються поняття «передбаченого
законом строку для відповідного виду
стягнення», який стосується терміну
проведення конкретного виду стягнень
(зокрема періодичних платежів), та
встановленого ст. 30 Закону України «Про
виконавче провадження» строку
здійснення виконавчого провадження,
який встановлено, насамперед, для
захисту інтересів стягувача. Таким
чином колегія суддів приходить до
висновку про те, що посилання скаржника
на обов'язок державного виконавця
закрити виконавче провадження у
зв'язку з тим, що з часу його відкриття
минуло більше 6 місяців, не ґрунтується
на положеннях закону.

Не спростовують законності
оскаржуваної ухвали суду першої
інстанції й інші доводи апеляційної
скарги, зокрема щодо непостановлення
судом першої інстанції окремої ухвали,
оскільки вимога постановити окрему
ухвалу не відповідає встановленим
чинним законодавством способам
захисту прав особи і не може виступати
вимогою скарги.

У відповідності до положень ст. 312 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
вважає доводи апеляційної скарги
безпідставними, оскільки вони
матеріалами справи не підтверджуються,
не ґрунтуються на вимогах закону і
висновків суду не спростовують. Ухвала
суду першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалена з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, підстави для її
скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного
суду Київської області від 17 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: