Справа № 453/1035/14 Головуючий у 1
інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/783/7151/14
Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти
Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової
О.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Бунчак Р.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_4 на рішення Сколівського
районного суду Львівської області від
08 жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Державного підприємства
"Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат" про визнання
незаконним та скасування наказу ,
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,-

в с т а н о в и л а :

22 липня 2014 року ОСОБА_4 звернувся в
суд з позовом , в якому, після уточнення
позовних вимог, просив: скасувати як
незаконний наказ відповідача - ДП
"Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат", № 59-к " Про звільнення
з роботи", поновити позивача на посаді
начальника Сколівського військового
лісгоспу ДП "Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат", також
просив стягнути з відповідача - ДП
"Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат" у свою користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 10388 грн., із зобов'язанням
тимчасово виконуючого обов'язки
директора Іванчука В.М. покрити вказану
шкоду, заподіяну ДП "Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат" у зв'язку з
оплатою йому часу вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що
оскаржуваний наказ грубо порушує його
трудові права, як начальника
Сколівського військового лісгоспу, а
звільнення з роботи відбулося з
порушенням трудового законодавства.
Так, згаданим наказом його звільнено з
роботи у перший день виходу після
тимчасової втрати працездатності (з
лікарняного) за порушення трудової
дисципліни у період з 05.05.2014 року по
15.05.2014 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України, так як він нібито був
відсутній на роботі у вказаний період
без поважних на те причин і не подав
жодних документів на підтвердження
поважності причин відсутності на
робочому місці. Вказує, що викладені
обставини не відповідають дійсності,
так як у вказаний період він перебував
на листку непрацездатності. У зв'язку з
цим, він 10.07.2014 року, отримавши за
допомогою поштового зв'язку
оскаржуваний наказ, ознайомившись з
його змістом та з метою досудового
врегулювання спору, надіслав
відповідачу заяву із роз'ясненнями про
причини відсутності на роботі у період
з 05.05.2014 року по 15.05.2014 року, у якій також
просив скасувати цей наказ у
встановленому порядку. Однак,
відповідач надалі трактує відсутність
його на роботі у вказаний період, як
прогул, що є неправомірним. 21.07.2014 року
він після лікарняного вийшов на роботу,
однак його не було допущено до
виконання посадових обов'язків.
Оскільки його 21.07.2014 року фактично
звільнено з роботи без законної на те
підстави, то він повинен бути
поновлений на раніше займаній посаді з
одночасною виплатою йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
який складає 10388 грн. З огляду на
вказане, він був змушений звертатись до
суду із даним позовом за захистом своїх
трудових прав та інтересів.

Оскарженим рішенням у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду,
позивач оскаржив його в апеляційному
порядку. Вважає оскарженее рішення
таким, що не відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
а також фактичним обставинам справи,
тому просить рішення скасувати і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі. В обгрунтування апеляційної
скарги зазначає, що ним було надано
суду першої інстанції відповідні
пояснення та належні докази, зокрема
листок непрацездатності, однак судом
першої інстанції вони не були взяті до
уваги. Вказує, що суд першої інстанції
прийшов до хибного висновку про те, що
період його тимчасової
непрацездатності охоплює період з
05.05.2014 року по 08.05.2014 року, оскільки мало
місце порушення режиму перебування на
лікарняному. В даному випадку 05.05.2014
року є початком захворювання, 26.06.2014
року було зафіксовано відновлення
працездатності, а тому враховуючи
вимоги п. 1.3 Положення про експертизу
тимчасової
непрацездатності,затвердженого
Наказом МОЗ в 09.04.2008 року № 189, листок
тимчасової непрацездатності був
відкритий 05.05.2014 року, а закритий 26.06.2014
року, відтак порушення режиму до
закриття листка непрацездатності не
перериває випадок тимчасової
непрацездатності. Апелянт зазначає, що
поза увагою суду залишився факт видачі
ДЗ " Вузлова лікарня станції Стрий ДТГО
"Львівська залізниця" дублікату листка
непрацездатності серії АГД № 186452
(дублікат серії АГД № 011510), що є
порушенням п. 12 Інструкції про порядок
заповнення листка непрацездатності,
затвердженої наказом МОЗ України від
03.11.2004 року № 532/274/136-ос/1406 та п. 1.14
Інструкції про порядок видачі
документів, що засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян,
затвердженої наказом МОЗ України від
13.11.2001 року № 455, яким чітко передбачена
видача дубліката листка
непрацездатності лише за однієї
підстави - його втрати при наявності
довідки з місця роботи про те, що
виплата за цим ЛН не здійснювалася, що
ставить під сумнів правомірність
видачі вказаного дубліката. Крім того,
копія вказаного дублікату листка
непрацездатності відповідачем не була
долучена до матеріалів справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представників сторін,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів не знаходить підстав
для задоволення апеляційної скарги з
наступних мотивів.

Судом першої інстанції було
встановлено, що позивача 22.04.2014 року
було поновлено на посаді начальника
Сколівського військового лісгоспу ДП
"Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат" на підставі
виконавчого документа, виданого
Сколівським районним судом Львівської
області , згідно рішення ухваленого
11.04.2014 року у цивільній справі №
453/312/14-ц. З копії наказу № 59 -к "Про
звільнення з роботи" від 01.07.2014 року,
вбачається, що пунктом 1 позивача
вирішено звільнити з роботи у перший
день виходу його на роботу після
тимчасової втрати працездатності (з
лікарняного) за порушення трудової
дисципліни - прогулу у період з 05.05.2014
року по 15.05.2014 року, на підставі п.4 ч.1
ст.40 КЗпП України. Копію наказу було
отримано позивачем 09.07.2014 року. Згідно
наказу № 91- к "Про внесення змін до
наказу № 59-к від 01.07.2014 року" від 07.08.2014
року, внесено зміни у пункт 1 описової
частини згаданого вище наказу у
частині періоду прогулу , а саме період
прогулу вказано з 12.05.2014 року по 15.05.2014
року. Разом з тим наказ № 91- к від 07.08.2014
року "Про внесення змін до наказу №
59-к від 01.07.2014 року" позивачем не
оспорювався. Судом було встановлено
також, що фактично звільнення позивача
із проведенням нарахування всіх сум,
передбачених законом , відбулося 21.07.2014
року - у перший день виходу його на
роботу після втрати працездатності, що
також не заперечувалося сторонами у
судовому засіданні. Своє незаконне
звільнення з роботи позивач
обґрунтовує перебуванням 12, 13 та 14.05.2014
року включно тимчасово непрацездатним,
і неможливістю з"явитися на роботу за
станом здоров"я (травма коліна), що не
може кваліфікуватися як прогул. Разом з
тим, вказані твердження позивача та
його представника не знайшли свого
підтвердження у судовому засіданні та
не доводяться належними і допустимими
доказами у розумінні вимог ст. ст. 58, 59
ЦПК України. У зв"язку з цим, та з
врахуванням заперечень представника
відповідача про перебування позивачем
за період з 12.05.2014 року по 15.05.2014 року
тимчасово непрацездатним, такий доказ,
як листок непрацездатності серії АГД №
186452 (дублікат серії АГД № 011510), виданий
поліклінічним відділенням Державного
закладу "Вузлова лікарня станції Стрий"
ДТГО "Львівська залізниця" 27.06.2014 року,
суд першої інстанції вважав таким, що
не доводить обставини тимчасової
непрацездатності позивача у згаданий
період і неможливості його явки на
роботу 12.13 та 14.05.2014 року за станом
здоров"я , не містить конкретну
інформацію щодо предмету доказування ,
а відтак, є неналежним. Інших доказів на
підтвердження поважності причин
відсутності позивача на роботі 12,13 та
14.05.2014 року, зокрема через стан свого
здоров"я ( через хворобу) останнім не
подано, відповідних клопотань з
вказаного приводу стороною позивача не
заявлялось. Докази на підтвердження
відновлення працездатності позивача
не 08.05.2014 року, а пізніше, у матеріалах
справи відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов висновку про дотримання
відповідачем вимог чинного трудового
законодавства, яке визначає порядок
звільнення працівників із займаних
посад у зв"язку із прогулом на підставі
п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, так як
працівник ОСОБА_4 не надав належних
доказів на підтвердження того, що він
був відсутній на роботі 12, 13. та 14.05.2014
року внаслідок хвороби (тимчасової
непрацездатності). Відсутність
позивача на роботі у згадані робочі дні
вірно визначено як прогул, а допущення
прогулу було підставою звільнення саме
за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв"язку з
чим немає необхідності зміни
формулювання причин звільнення.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог, а доводи апеляційної
скарги розглядає як такі, що не можуть
слугувати підставою для скасування
оскарженого рішення , зважаючи на
наступне.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України, трудовий договір , укладений
на невизначений строк, а також
строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадках: прогулу ( в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

У відповідності до ст. 147 КЗпП України ,
за порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:1)
догана; 2) звільнення. Законодавством,
статутами і положеннями про дисципліну
можуть бути передбачені для окремих
категорій працівників й інші
дисциплінарні стягнення.

У відповідності до ст. 148 КЗпП України,
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку.

У відповідності до ст. 149 КЗпП України,
до застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

У відповідності до ч. 2 ст. 308 ЦПК України
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань

Колегія суддів вважає, що у зв"язку з не
наданням позивачем доказів,
підтверджуючих поважність причин
відсутності його на роботі 12,05.2014 року,
13.05.2014 року та 15.05.2014 року , у відповідача
були підстави вважати, що позивач
допустив порушення трудової
дисципліни, які правильно
кваліфіковані як прогули.

У зв"язку з відсутністю позивача на
роботі у період з 05.05.2014 року по 14.05.2014
року і не поданням ним документів,
підтверджуючих поважність причин
відсутності, у відповідності до вимог
ст. 148 КЗпП України, 18.06.2014 року
розпорядженням відповідача від 18.06.2014
року за № 537 було зажадано у позивача
надання пояснень ( а.с. 33).

У відповідь на вищезазначене
розпорядження позивачем 18.06.2014 року
було надано письмове пояснення про те,
що в період з 05.05.14 року по 14.05.14 року він
перебував на лікарняному. Листок
тимчасової непрацездатності надасть
26.06.14 р , в зв"язку з тим, що лікар
перебуває у відпустці до 25.06.14 р. ( а.с. 34).

Оскільки ні 26.06.2014 року, ні 27.06.2014 року,
ні 01.07.2014 року позивачем не було надано
відповідачеві документів,
підтверджуючих поважність причин
відсутності позивача на роботі у
період з 05.05.14 року по 14.05.14 року,
відповідачем було видано наказ № 59-к
від 01.07.2014 року про звільнення позивача
з роботи за прогули. Цей наказ було
видано з дотриманням строків
застосування дисциплінарного
стягнення , встановлених статтею 148
КЗпП України.

Та обставина, що у наказі № 59-к від
01.07.2014 року дата звільнення була
зазначена з відкладальною умовою , щодо
якої було невідомо чи вона настане , і
коли настане , не могла слугувати
підставою для визнання цього наказу
незаконним і не могла слугувати
підставою для поновлення позивача на
роботі, оскільки, у судовому засіданні
апеляційного суду при дослідженні
письмових доказів, витребуваних судом
апеляційної інстанції у відповідача, а
саме: копії трудової книжки позивача та
табелю обліку робочого часу позивача
за липень 2014 року, було встановлено, що
позивача було звільнено з роботи 21
липня 2014 року, тобто було встановлено
конкретну дату звільнення позивача з
роботи.

Доводи апеляційної скарги з приводу
того, що поза увагою суду залишився
факт видачі ДЗ " Вузлова лікарня
станції Стрий ДТГО "Львівська
залізниця" дублікату листка
непрацездатності серії АГД № 186452
(дублікат серії АГД № 011510), що є
порушенням п. 12 Інструкції про порядок
заповнення листка непрацездатності,
затвердженої наказом МОЗ України від
03.11.2004 року № 532/274/136-ос/1406 та п. 1.14
Інструкції про порядок видачі
документів, що засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян,
затвердженої наказом МОЗ України від
13.11.2001 року № 455, на думку колегії
суддів, не заслуговують на увагу,
оскільки порушення вимог
вищезазначених Інструкцій, навіть у
випадку , якщо вони мали місце, не мали
правового значення для вирішення
даного трудового спору.

Зважаючи на вищенаведені обставини у
їх об"єктивній сукупності та
враховуючи те, що у відповідності до ч. 2
ст. 308 ЦПК України не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань, колегія суддів
не вбачає підстав для скасування
оскарженого рішення і дійшла висновку
про те, що апеляційну скаргу належить
відхилити, оскаржене рішення залишити
без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 3
14, ч. ч. 1, 2 ст. 315, ст. ст. 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Сколівського районного суду
Львівської області від 08 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий: _______________
Тропак О.В.

Судді: ________________
Приколота Т.І.

________________ Федоришин А.В.