У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до
Харківської міської ради, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8,
Комунальне підприємство «Харківське
міське бюро технічної інвентаризації»,
про визнання недійсним свідоцтва про
право особистої власності, визнання
права власності на будинок в порядку
забудови, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права
власності на частину будинку в порядку
спадкування за законом, за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про
визнання права власності на частину
будинку в порядку спадкування за
законом та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права
власності на частину будинку в порядку
спадкування за законом, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Московського
районного суду м. Харкова від 13 березня
2014 року та рішення апеляційного суду
Харківської області від 13 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом, в якому з урахуванням
уточнень позовних вимог просила
визнати її власником індивідуального
будинку по АДРЕСА_1 як забудовника;
визнати недійсним свідоцтво про право
особистої власності ОСОБА_9 на вказаний
будинок від 27 вересня 1993 року № 59474.

Позивачка посилалася на те, що
постановою виконавчого комітету
Сталінської районної ради депутатів
трудящих від 19 жовтня 1947 року її
батькові - ОСОБА_9 була відведена
земельна ділянка під забудову площею 600
кв. м по АДРЕСА_1. За життя її батько
побудував флігель, який не був
прийнятий в експлуатацію, не був
зареєстрований і за своїми
характеристиками не вважається
придатним для проживання в ньому.
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Флігель
успадкувала її мати - ОСОБА_10 шляхом
фактичного прийняття спадщини. ОСОБА_10
померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після її смерті до
нотаріальної контори для прийняття
спадщини звернулися з заявами вона, її
брат - ОСОБА_11 та сестра ОСОБА_6 Оформити
відповідне спадкове право вони не
змогли, житлового будинку не існувало,
оскільки по АДРЕСА_1 на момент
відкриття спадщини був розташований
непридатний для проживання флігель.

Для переведення цього приміщення у
житловий фонд і, відповідно, оформлення
правовстановлюючих документів на
нього у 1987 році вона звернулася до бюро
технічної інвентаризації, викликала
техніка, після чого було виготовлено
технічний паспорт на будинок.
Натомість комісією Московського РВК
будова не була прийнята в експлуатацію,
оскільки це був глиняно-дерев'яний
флігель, дах протікав, стіни
зруйновані, дошки полу згнили, будова
потребувала капітального ремонту, і
фактично перебудови. Бюро технічної
інвентаризації не зареєструвало це
приміщення як житловий будинок,
оскільки за технічним станом воно
таким не було. Отже, для введення в
експлуатацію флігеля необхідно було
здійснити його капітальну перебудову.

Вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_8
почали перебудову вказаного флігеля.
Будівництво тривало з 1987 по 1993 роки.
Після завершення перебудови вона
звернулася до бюро технічної
інвентаризації, було виготовлено новий
технічний паспорт на перебудований
будинок, а виконавчим комітетом
Московської районної ради м. Харкова
було складено акт прийому
індивідуального будинку з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1, в експлуатацію,
який затверджено рішенням від 01 червня
1993 року № 104/16. В даному акті
категорія «забудовник» була
викреслена, а власником будинку був
зазначений померлий ОСОБА_9 Свідоцтво
про право власності на будинок було
видано на підставі доповнення до
рішення виконавчого комітету № 104/16,
затвердженого рішенням виконавчого
комітету Московської районної ради
м. Харкова від 03 серпня 1993 року №
149/95, на ім'я ОСОБА_9

Отже, незважаючи на те що на час смерті
ОСОБА_9 будинка ні юридично, ні фактично
не існувало, право власності все ж було
закріплено за ним. Підставою для такого
визнання стало надане йому право
забудови земельної ділянки у 1947 році.
Тому після смерті батька мати могла
успадкувати лише право забудови
земельної ділянки. Відповідно, після
смерті матері вона, її брат та сестра
також могли успадкувати лише право
забудови.

Здійснення будівельних робіт на
залишеній земельній ділянці призвело
до створення індивідуального будинку з
надвірними спорудами. Отже, вказаний
будинок є новоствореним, до спадкового
майна ні після батька, ні після матері
не входив, а тому будь-якого правового
зв'язку між будинком і ОСОБА_9 не існує.
На теперішній час загальна площа
індивідуального будинку становить
55,0 кв. м, що зазначено в технічному
паспорті.

ОСОБА_6 звернулася до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_7 про визнання права власності на
частину спірного будинку в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_9 та ОСОБА_10

ОСОБА_6 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер її батько ОСОБА_9 та ІНФОРМАЦІЯ_2
померла мати - ОСОБА_10 Вона вважає себе
спадкоємцем за законом після смерті
батьків. Після смерті матері
ОСОБА_10, якій належало 3/4 частини
спірного будинку, вона звернулася до
Третьої Харківської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини.

Остаточно уточнивши свої позовні
вимоги, ОСОБА_6 просила визнати за нею
право власності на 1/4 частини житлового
будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом після смерті ОСОБА_9 та
ОСОБА_10

ОСОБА_7 звернулася до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання права
власності на частину будинку в порядку
спадкування за законом.

ОСОБА_7 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер її дід - ОСОБА_9 Після його смерті
відкрилася спадщина, яка складається з
1/2 частини будинку, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1
зареєстрований у КП «Харківське міське
бюро технічної інвентаризації» на його
ім'я на підставі свідоцтва про право
власності, виданого 22 вересня 1993 року
виконавчим комітетом Московської
районної ради народних депутатів.
Оскільки вищезазначений будинок було
збудовано в період шлюбу між ОСОБА_9 та
ОСОБА_10, та є спільною сумісною
власністю подружжя, кожному з них
належало по 1/2 частини домоволодіння.
Спадкоємцями першої черги після смерті
діда ОСОБА_9, є: ОСОБА_11 - її батько та
ОСОБА_10, вони фактично прийняли
спадщину, оскільки на час смерті ОСОБА_9
мешкали та були зареєстровані за
адресою спірного будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10, після її
смерті фактично прийняли спадщину
ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_6 (по 1/4 частини).
Отже, спадщина після смерті її батька -
ОСОБА_11 становить 1/2 частини спірного
будинку з надвірними будівлями.
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_11, після
смерті якого спадщину прийняли ОСОБА_5
та вона по 1/4 частини будинку кожний.

Просила визнати за нею право власності
на 1/4 частини житлового будинку з
надвірними будівлями, яке розташований
за адресою: АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом.

ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про
визнання права власності на 1/4 частини
спірного будинку в порядку спадкування
за законом.

Посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
його дід - ОСОБА_9, після смерті якого
відкрилася спадщина, яка складається з
1/2 частини будинку, який розташований
за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований у
КП «Харківське міське бюро технічної
інвентаризації» на його ім'я на
підставі свідоцтва про право
власності, виданого 22 вересня 1993 року
виконавчим комітетом Московської
районної ради народних депутатів.

Оскільки вищезазначений будинок був
збудований в період шлюбу між ОСОБА_9 та
ОСОБА_10, є спільною сумісною власністю
подружжя, то належало їм по 1/2 частини.
Спадкоємцями першої черги після смерті
ОСОБА_9 є ОСОБА_11 та ОСОБА_10, які
фактично прийняли спадщину, оскільки
на час смерті ОСОБА_9 мешкали та були
зареєстровані за адресою спірного
будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10, після її
смерті фактично прийняли спадщину
ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_6 Отже, спадщина
після смерті його батька - ОСОБА_11
становить 1/2 частини спірного будинку з
надвірними будівлями, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_11, після смерті
якого спадщину прийняли він та ОСОБА_7
по 1/4 частини будинку.

ОСОБА_5 просив визнати за ним право
власності на 1/4 частини житлового
будинку з надвірними будівлями, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 13 березня 2014 року
відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні заяви
про поновлення строку на звернення до
суду із позовом. Відмовлено ОСОБА_4 в
задоволенні позову.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/4
частини будинку АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/4
частини будинку АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/4
частини будинку АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9

Залишено відкритою 1/4 частини будинку
АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_9

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 13 травня 2014
року рішення Московського районного
суду м. Харкова від 13 березня 2014 року
змінено. Виключено з резолютивної
частини рішення суду посилання на
відмову ОСОБА_4 в задоволенні заяви про
поновлення строку на звернення до суду
з позовом. В іншій частині рішення суду
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та рішення
апеляційного суду, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому
шлюбі та були батьками ОСОБА_4, ОСОБА_11
та ОСОБА_6

Постановою виконавчого комітету
Сталінської районної ради депутатів
трудящих від 14 жовтня 1947 року ОСОБА_9
була відведена земельна ділянка під
забудову площею 600 кв. м по АДРЕСА_1. На
вказаній земельній ділянці ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 за життя побудували будинок з
надвірними будівлями.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10

Згідно з рішенням виконавчого комітету
Московської районної ради народних
депутатів м. Харкова від 01 червня 1993
року № 104/16 на підставі постанови
виконавчого комітету Сталінської
районної ради депутатів трудящих від 14
жовтня 1947 року та договору забудови від
06 грудня 1949 року земельна ділянка по
АДРЕСА_1 була виділена ОСОБА_9 (нині
померлому). На зазначеній земельній
ділянці побудований будинок літ. А-1
жилою площею 29,6 кв. м, який просять
прийняти в експлуатацію спадкоємці
померлого ОСОБА_9 для послідуючої
реєстрації в міському БТІ. Комісією
виконкому будинок по АДРЕСА_1 прийнятий
в експлуатацію та складений акт
прийомки. Виконавчий комітет вирішив
затвердити акт прийомки будинку літ. А-1
по АДРЕСА_1, побудований ОСОБА_9 (нині
померлим), та зобов'язати спадкоємців
ОСОБА_9 провести ремонт будинку.

Згідно з рішенням виконавчого комітету
Московської районної ради народних
депутатів м. Харкова від 03 серпня 1993
року № 149/95, у зв'язку з тим що договір
забудови від 06 грудня 1949 року на ім'я
ОСОБА_9 не був посвідчений нотаріальної
конторою і є недійсним для реєстрації
його в міському БТІ, виконавчий комітет
вирішив доповнити рішення виконкому
від 01 червня 1993 року № 104/16 «Про
затвердження акта прийомки будинку
літ. А-1 по АДРЕСА_1» та зобов'язав
ЖКО-1 видати свідоцтво про право
власності на жилий будинок по АДРЕСА_1
на ім'я ОСОБА_9 (нині померлого).

Згідно зі свідоцтвом на право
особистої власності, виданим
виконавчим комітетом Московської
районної ради народних депутатів від 22
вересня 1993 року, жилий будинок з
надвірними будівлями та спорудами по
АДРЕСА_1 належить ОСОБА_9 на праві
особистої власності. Свідоцтво видане
на підставі рішення виконавчого
комітету Московської ради народних
депутатів від 03 серпня 1993 року № 149/95.

Спірний будинок зареєстровано у КП
«Харківське міське бюро технічної
інвентаризації» на ім'я ОСОБА_9 на
підставі свідоцтва про право
власності, виданого 22 вересня 1993 року
виконавчим комітетом Московської
районної ради народних депутатів м.
Харкова.

Вартість житлового будинку з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1 станом
на 20 серпня 2009 року становить 87 492 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що після смерті ОСОБА_9 залишилася
спадщина у вигляді будинку з
надвірними будівлями, який знаходиться
по АДРЕСА_1, яку фактично прийняли:
дружина померлого - ОСОБА_10 та син -
ОСОБА_11 по 1/2 частини кожний, оскільки
проживали разом із ОСОБА_9 у
зазначеному будинку та були
зареєстровані в ньому. Крім того,
ОСОБА_10 належала 1/2 частини будинку (як
спільне майно подружжя). Після смерті
ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, фактично
прийняли спадщину ОСОБА_11, ОСОБА_4,
ОСОБА_6, звернувшись із заявами про
прийняття спадщини до нотаріальної
контори. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_11,
після смерті якого спадщину прийняли
його діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_7 по 1/4
частини будинку кожний з них, оскільки
після смерті ОСОБА_10, ОСОБА_11 належала
вже 1/2 частини будинку з надвірними
будівлями.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що свідоцтво про право власності на
будинок з надвірними будівлями від
22 вересня 1993 року видане відповідно
до вимог чинного на той час
законодавства, а тому дійшов висновку
про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 про
визнання недійсним свідоцтва про право
власності, визнання права власності за
нею в порядку забудови задоволенню не
підлягають.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про те, що посилання
суду першої інстанції на відмову
ОСОБА_4 в задоволенні заяви про
поновлення строку на звернення до суду
з позовом слід виключити з
резолютивної частини рішення, оскільки
таких вимог позивачкою в уточненій нею
позовній заяві не заявлялося.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна.

Відповідно до абз. 2 п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України (2004
року) щодо цивільних відносин, як
виникли до набрання чинності
Цивільним кодексом України, положення
цього кодексу застосовуються до тих
прав і обов'язків, що виникли або
продовжують існувати після набрання
ним чинності.

За змістом статті 524 ЦК Української РСР,
який був чинним на час смерті ОСОБА_9,
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід
майна померлого (спадкодавця) до інших
осіб (спадкоємців) у порядку,
передбаченому статтями 529-535 ЦК
Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину,
виникають як майнові права, так і
обов'язки. До майнових прав належить,
зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української
РСР право власності - це врегульовані
законом суспільні відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий
будинок набувається в порядку, який
існував на час його будівництва.

Судами встановлено, що спірний
житловий будинок був збудований
подружжям ОСОБА_9 та ОСОБА_10

На час виділення ОСОБА_9 земельної
ділянки під будівництво житлового
будинку питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Указ від
26 серпня 1948 року), що був визнаний
таким, що втратив чинність, Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 22
лютого 1988 року № 8502-ІІ і прийнятою
відповідно до Указу від 26 серпня 1948
року постановою Ради Міністрів СРСР
від 26 серпня 1948 року «Про порядок
застосування Указу Президії Верховної
Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про
право громадян на купівлю і
будівництво індивідуальних житлових
будинків» (далі - Постанова від 26 серпня
1948 року), які, зокрема, визначали умови
та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня
1948 року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та
Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування його з додержанням
вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували
виникнення права власності на житловий
будинок із проведенням його
реєстрації.

31 січня 1966 року заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР затверджено погоджену із
заступником голови Верховного Суду
Української РСР Інструкцію про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР (втратила чинність на
підставі наказу Держжитлокомунгоспу
від 13 грудня 1995 року № 56), згідно з якою
реєстрації підлягають всі будинки і
домоволодіння в межах міст і селищ
міського типу УРСР, що належать
місцевим Радам депутатів трудящих,
державним, кооперативним і громадським
установам, підприємствам і
організаціям, а також ті будинки і
домоволодіння, які належать громадянам
на праві особистої власності.

Будинки, що підлягають реєстрації,
повинні бути закінчені будівництвом і
прийняті в експлуатацію за актом,
затвердженим виконкомом місцевої Ради
депутатів трудящих (п. 4). Реєстрація
провадиться на підставі документів, що
встановлюють право власності
(правовстановлюючих документів) згідно
з додатком № 1, за яким до
правовстановлюючих документів, на
підставі яких здійснюється реєстрація
жилих будинків, віднесено нотаріально
посвідчені договори про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального жилого будинку та
затверджений виконкомом місцевої Ради
акт про прийняття будинку в
експлуатацію. Реєстрація права
власності на будинок або домоволодіння
здійснюється місцевими бюро технічної
інвентаризації.

Аналогічні підстави реєстрації права
власності на житлові будинки
встановлені в Правилах державної
реєстрації об'єктів нерухомого майна,
затверджених наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству від
31 грудня 1995 року № 56 (втратив чинність
на підставі наказу Міністерства
регіонального розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства від
02 липня 2012 року № 327).

Наведені нормативно-правові акти були
чинними за життя ОСОБА_9 та регулювали
питання оформлення права власності на
об'єкти нерухомості, однак
забудовником не виконані. До
компетентних органів виконавчої влади
із заявами про прийняття домоволодіння
в експлуатацію та реєстрацію за ним
права власності, як встановлено
матеріалами справи, ОСОБА_9 не
звертався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Порядок оформлення права власності на
об'єкти нерухомого майна, на які
відсутні акти прийняття їх в
експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94
«Прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів» та в листі
Державного комітету України з
будівництва та архітектури від 23
березня 1999 року № 12/5-126, в якому,
зокрема, роз'яснюється, що оформлення
свідоцтва на право власності на
об'єкти, які були закінчені
будівництвом після 05 серпня 1992 року і
на цей час не прийняті в експлуатацію,
проводиться тільки за наявності актів
прийняття їх в експлуатацію
відповідними комісіями - державними
приймальними або державними
технічними; по об'єктах, що збудовані до
05 серпня 1992 року, тобто до прийняття
постанови Кабінету Міністрів України
від 05 серпня 1992 року № 449, якою
встановлено порядок прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, при їх реєстрації для
оформлення права власності одним із
документів є висновок про технічний
стан будинку (будівлі), що складається
БТІ.

Виходячи зі змісту наведених
нормативних актів, громадяни, які
збудували житлові будинки до 05 серпня
1992 року, могли, за умови прийняття їх в
експлуатацію відповідними комісіями,
отримати правовстановлюючі документи
на будинок.

Наявними в матеріалах справи
документами встановлено, що ОСОБА_9
будівництво спірного житлового
будинку було здійснено на відведеній в
установленому порядку земельній
ділянці, однак не був прийнятий в
експлуатацію. На момент смерті ОСОБА_9
право власності на нього в
установленому порядку не було
оформлене, правовстановлюючі
документи на спірне майно відсутні.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що, за умови наявності акта
відведення земельної ділянки під
забудову, дозволів на забудову,
затвердженого проекту, якщо будинок у
встановленому законом порядку не було
введено в експлуатацію, таке
будівництво є незавершеним.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 2008 року № 7
«Про судову практику у справах про
спадкування» роз'яснено, якщо
будівництво здійснювалося згідно із
законом, то у разі смерті забудовника
до завершення будівництва його права
та обов'язки як забудовника входять до
складу спадщини.

З огляду на наведене після смерті
ОСОБА_9, яка сталася до завершення ним
будівництва спірного будинку, його
права та обов'язки як забудовника (у
даному випадку обов'язок у
встановленому законом порядку здати
житловий будинок в експлуатацію),
увійшли до складу спадщини.

Спадкоємці померлого ОСОБА_9
звернулись до виконавчого комітету
Московської районної ради народних
депутатів м. Харкова із заявою про
прийняття прийняти в експлуатацію для
послідуючої реєстрації в міському БТІ
будинок літ. А-1 жилою площею 29,6 кв. м, що
розташований по АДРЕСА_1.

Комісією виконкому будинок по АДРЕСА_1
прийнятий в експлуатацію та складений
акт прийомки. Виконавчий комітет
вирішив затвердити акт прийомки
будинку літ. А-1 по АДРЕСА_1, побудований
ОСОБА_9 (нині померлим), та зобов'язати
спадкоємців ОСОБА_9 провести ремонт
будинку.

Надалі на підставі рішення виконавчого
комітету Московської ради народних
депутатів від 03 серпня 1993 року № 149/95
видано свідоцтво на право особистої
власності на жилий будинок з
надвірними будівлями та спорудами по
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_9 (померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4
посилалась на те, що за життя її
батьком ОСОБА_9 був збудований лише
глиняно-дерев'яний флігель. У 1968
році ОСОБА_9 дозволив їй добудувати до
флігеля жилу кімнату.

Суд належним чином не перевірив
вказані доводи позивачки та не
з'ясував, з якої метою вона вкладала
свою працю та кошти в будівництво
жилого будинку та якими доказами
підтверджуються вказані обставини, чи
була між забудовником ОСОБА_9 та ОСОБА_4
домовленість про створення спільної
власності на жилий будинок.

Судами, як першої, так і апеляційної
інстанцій не з'ясовано, чи мали місце
обставини, на які посилається
позивачка, а саме: що ОСОБА_4 за
погодженням із ОСОБА_9, а після його
смерті, за погодженням з матір'ю
ОСОБА_10, побудувала прибудову до
флігеля, гараж та погреб, а також
провела ремонтні роботи вказаних
об'єктів, не надано належної оцінки
доказам, на які посилається позивачка.

Ураховуючи, що судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 13 березня 2014 року та
рішення апеляційного суду Харківської
області від 13 травня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: А.О.
Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана