АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/5053/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1771/14
Головуючий у 1-й інстанції Гудков С.
Доповідач Бутенко С. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого судді:
Бутенко С.Б.

Суддів:
Панченко О.О., Прядкіної О.В.

при секретарі:
Зеленській О.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
Полтавського обласного центру
медико-соціальної експертизи

на рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 30 квітня
2014 року

та апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 23 липня 2014
року про відмову ухвалити додаткове
рішення

по справі за позовом Полтавського
обласного центру медико-соціальної
експертизи до ОСОБА_1 про відшкодування
матеріальної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

В грудні 2013 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому просив
стягнути з ОСОБА_1 на користь
Полтавського обласного центру
медико-соціальної експертизи
заподіяну шкоду в розмірі 12 764 грн.

В обґрунтування позову посилався на те,
що внаслідок невиконання
відповідачкою своїх трудових
обов'язків, відмови від огляду
недієздатних підопічних
Грабарівського психоневрологічного
будинку-інтернату, що потягло сплату за
рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 01.04.2013 р., яке змінено
рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 30.05.2013 р.,
недієздатним ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 грошових коштів на
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, Полтавському
обласному центру МСЕ завдано шкоду, що
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі відповідачкою.

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 30 квітня
2014 року позовні вимоги Полтавського
обласного центру МСЕ задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
Полтавського обласного центру МСЕ 2218
грн. 48 коп. завданих збитків в межах
середнього місячного заробітку, 229 грн.
40 коп. судового збору, а всього 2447 грн. 88
коп.

Ухвалою цього суду від 23 липня 2014 року
відмовлено в ухваленні додаткового
рішення по справі за заявою ОСОБА_1

Не погодившись з вказаними судовими
рішеннями, сторони подали апеляційні
скарги.

В своїх апеляційних скаргах ОСОБА_1,
посилаючись на порушення та
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення та ухвалу суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Вважає, що у заподіянні вказаної шкоди
відсутня її вина, місцевим судом при
визначенні розміру шкоди в порушення
вимог ст. 137 КЗпП України не з'ясовано
належно ступінь вини та її майновий
стан, розмір середньомісячного
заробітку, а також факт перерахування
вказаних коштів потерпілим.

Представник Полтавського обласного
центру МСЕ в апеляційній скарзі
просить рішення місцевого суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Посилається на порушення місцевим
судом норм матеріального та
процесуального права. Зазначає, що
ОСОБА_1 порушила Основи законодавства
України про охорону здоров'я від 19.11.1992
року під час виконання трудових
обов'язків, а тому повинна нести повну
матеріальну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
апеляційного суду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
не вбачає підстав до задоволення
апеляційних скарг сторін.

Відповідно до ст. 307 ч. 1 п. 1, ст. 308 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК
України, розглянувши апеляційну скаргу
на ухвалу суду першої інстанції,
апеляційний суд відхиляє скаргу, якщо
ухвалу постановлено судом першої
інстанції з додержанням вимог закону.

Судом першої інстанції вірно
встановлено та вбачається з матеріалів
справи, що наказом № 40-к від 15.08.1995 р.
ОСОБА_1 була прийнята на посаду
лікаря-невропатолога Лубенської
міжрайонної МСЕК загального профілю
Полтавського обласного центру МСЕ.

Наказом Головного лікаря Полтавського
обласного центру МСЕ від 19.04.2010 р. була
звільнена на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України.

За рішенням Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області від 08.09.2011 р., залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 07.02.2012 р., ОСОБА_1 поновлено
на роботі з 27 червня 2012 року.

Наказом № 115-К від 11.09.2012 р. відповідачку
звільнено з роботи з 11 вересня 2012 року
за відмову взяти участь в освідченні
психоневрологічних хворих (20 осіб)
Грабарівського психоневрологічного
будинку-інтернату та систематичне
невиконання без поважних причин
обов'язків, покладених на неї трудовим
договором та Правилами внутрішнього
трудового розпорядку, згідно п. 3 ст. 40
КЗпП України.

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 06.12.2012 р.,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 06.02.2013 р., у задоволенні позову
ОСОБА_1 до Полтавського обласного
центру МСЕ про визнання незаконними та
скасування наказів, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди -
відмовлено.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 01.04.2013 р., зміненим
рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 30.05.2013 р.,
стягнуто з Полтавського обласного
центру МСЕ на користь ОСОБА_3 у
відшкодування матеріальної шкоди - 789
грн. та моральної шкоди - 2000 грн., а
всього - 2789 грн., на користь ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6- по 1325 грн.
матеріальної та по 2000 грн. моральної
шкоди, а всього - по 3325 грн.

Вказаними судовими рішеннями, які
набрали законної сили, встановлено, що
внаслідок неодноразового ухилення
ОСОБА_1 від участі в роботі Лубенської
міжрайонної МСЕК, відмови від огляду
хворих Грабарівського
психоневрологічного будинку-інтернату
було порушено строки огляду хворих для
підтвердження інвалідності,
потерпілим несвоєчасно змінено групу
інвалідності на більш тяжку, внаслідок
чого підопічні будинку-інтернату
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6
втратили частину пенсійного
забезпечення та зазнали моральних
страждань через недостатнє
фінансування їх утримання.

18 грудня 2013 року згідно платіжних
доручень №№ 806-809 від 12 грудня 2013 року
вказані суми перераховано на користь
потерпілих Полтавським обласним
центром МСЕ.

Задовольняючи частково позовні вимоги
Полтавського обласного центру МСЕ, суд
першої інстанції виходив з того
спричинення прямої дійсної шкоди
позивачеві та наявність
причинно-наслідкового зв'язку між
невиконанням ОСОБА_1 своїх трудових
обов'язків та завданою шкодою доведено
обставинами, що встановлені
вищезазначеними судовими рішеннями і у
відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
доказуванню не підлягає, а оскільки по
справі не доведено обов'язку
відповідача нести повну матеріальну
відповідальність за спричинену шкоду,
на підставі положень статтей 130 та 132
КЗпП України, ОСОБА_1 повинна
відшкодувати завдану шкоду у межах
свого середнього місячного заробітку.

Висновки суду першої інстанції
відповідають фактичним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права.

Відповідно до ст.ст. 130, 132 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

За загальним правилом, працівники, з
вини яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку.

Матеріальна відповідальність понад
середній місячний заробіток
допускається лише у випадках,
зазначених у законодавстві.

Колегія суддів не приймає до
уваги як підставу повної матеріальної
відповідальності ОСОБА_1 посилання
Полтавського обласного центру МСЕ на п.
6 ст. 134 КЗпП України та Основи
законодавства України про охорону
здоров'я (статті 6, 8, 37), сутність та
зміст яких неправильно сприйнято
апелянтом через власне розширене
тлумачення.

Не спростовують висновків суду і
доводи апеляційної скарги відповідача
ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується, що факт
невиконання відповідачкою своїх
трудових обов'язків без поважних
причин, що потягло виплату Полтавським
обласним центром МСЕ зайвих сум
підопічним Грабарівського
психоневрологічного
будинку-інтернату, встановлено
судовими рішеннями у цивільних
справах, в яких ОСОБА_1 брала участь,
тому у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК
України встановлені обставини не
підлягають доказуванню при розгляді
справи, у якій беруть участь ті самі
особи та особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Факт сплати коштів на виконання
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 30.05.2013 р. підтверджується
належними та допустимими доказами по
справі і сумнівів у колегії суддів не
викликає.

Оскільки кошти, що в сумі складають 12 764
грн., сплачено Полтавським обласним
центром МСЕ, тобто пряму дійсну шкоду
позивачеві завдано 18 грудня 2013 року,
колегія суддів вважає що при зверненні
до суду позивачем дотримано строки,
встановлені ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

Вирішуючи питання щодо розміру
середнього місячного заробітку, в
межах якого відповідачка ОСОБА_1
зобов'язана відшкодувати завдану при
виконанні трудових обов'язків шкоду,
суд першої інстанції вірно виходив із
середньоденної заробітної плати
відповідача, яка до звільнення 11
вересня 2012 року не мала два повних
місяці роботи.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в постанові Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 29.12.1992 р. (з наступними
змінами та доповненнями) «Про судову
практику в справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками», при матеріальній
відповідальності в межах середнього
місячного заробітку він визначається
відповідно до затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 р. № 100 Порядку
обчислення середньої заробітної плати
(зі змінами, внесеними постановою
Кабінету Міністрів України від 16
травня 1995 р. № 348), а саме виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують вирішенню
судом справи про відшкодування шкоди,
або за фактично відпрацьований час,
якщо працівник пропрацював менше двох
місяців, а в разі коли працівник
останні місяці перед вирішенням справи
не працював або справа вирішується
після його звільнення - виходячи з
виплат за попередні два місяці роботи
на даному підприємстві (в установі,
організації).

Розрахунок середньої заробітної плати
відповідачки за фактично
відпрацьований час проведено у
відповідності до Порядку обчислення
середньої заробітної плати в редакції
постанови Кабінету Міністрів № 1398 від
30.07.1999 р.

Підстав щодо зменшення розміру
покриття шкоди, що їх зазначено у ст. 137
КЗпП України, по справі не встановлено
і суду не доведено.

З огляду на викладене колегія суддів не
находить обґрунтованими доводи
апеляційних скарг ОСОБА_1 та
Полтавського обласного центру МСЕ.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції не були порушені норми
матеріального й процесуального права,
а наведені в апеляційних скаргах
доводи є необґрунтованими, тому
колегія суддів не знаходить підстав до
зміни чи скасування постановленого по
справі рішення.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість ухвали суду про
відмову ухвалити додаткове рішення за
заявою ОСОБА_1, колегія суддів вважає,
що при постановленні 30 квітня 2014 року
рішення у справі, суд першої інстанції
відповідно до вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК
України зробив висновок по суті всіх
заявлених позовних вимог Полтавського
обласного центру МСЕ, тому підстав для
ухвалення додаткового рішення не
вбачається.

Оскаржувану ухвалу судом першої
інстанції постановлено з додержанням
вимог закону і підстав для її зміни або
скасування колегія суддів не находить.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та
Полтавського обласного центру
медико-соціальної експертизи -
відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 30 квітня
2014 року та ухвалу цього суду від 23 липня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом 20 днів.

Головуючий:
С.Б.Бутенко

Судді: /підписи/
О.О.Панченко

О.В.Прядкіна

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
С.Б.Бутенко