Справа № 367/4069/13-ц Головуючий у І
інстанції Пархоменко О.В.Провадження №
22-ц/780/4250/14 Доповідач у 2
інстанції Волохов Л.А.Категорія 46
УХВАЛА

Іменем України

28 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мережко М.В., Поліщука
М.А.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 21 червня 2013 року
у справі за позовом прокурора міста
Ірпеня до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_2,
третя особа - Комунальне підприємство
"Святошинське лісопаркове
господарство" про визнання недійсними
рішення, державного акту на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року прокурор міста Ірпеня
звернувся до суду із вказаним позовом,
посилаючись на те, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 24.12.08 №
1801/25-5 "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1" ОСОБА_3 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки площею 0,15 га для
вказаних цілей. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_3 видано
Державний акт серії ЯЗ № 449664 на право
власності на земельну ділянку площею
0,15 га із кадастровим номером
:01:042:0023 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд в смт.
Коцюбинське Київської області по вул.
Зеленій, 41.

Свої вимоги мотивував тим, що спірна
земельна ділянка знаходиться за межами
смт. Коцюбинське та перебуває в
постійному користуванні Комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство», а її
передача в приватну власність
відповідача відбулася без вилучення з
користування вказаного Комунального
підприємства, тобто без відома держави
в особі уповноваженого органу та
постійного землекористувача.

Крім того, стверджував, що при
прийнятті рішення Коцюбинською
селищною радою не було дотримано
вимоги ст.ст. 20, 21 Земельного кодексу
України, ст. 57 Лісового кодексу України,
оскільки зміна цільового призначення
спірної земельної ділянки з лісового
фонду для будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд не проводилась,
будь-яких рішень щодо такої зміни не
приймалось.

Разом з тим зазначає, що у порушення
вимог ст. 9 Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації», ОСОБА_3 не проводила
державної експертизи проекту
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки.

При цьому, відведення спірної
земельної ділянки відповідачу під
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд генеральним планом
смт. Коцюбинське не передбачено, а отже,
оскаржуване рішення Коцюбинською
селищною радою прийнято також у
порушення вимог ст. 35 ЗК України, ст. ст.
3, 10, 12, 13, 23 Закону України «Про
планування і забудову територій».

Позивач зазначав, що у подальшому на
підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки № 1257 від 24.04.09
земельна ділянка площею 0,15 га по
АДРЕСА_1 була відчужена на користь
ОСОБА_2, про що на державному акті на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЗ № 449664 зроблено відмітку про
перехід права власності на спірну
земельну ділянку до ОСОБА_2 від 24.04.2009
року.

Крім цього, позивач стверджує, що
вищевикладене свідчить про те, що
укладений у подальшому між
відповідачами договір купівлі-продажу
спірної земельної ділянки, укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, є нікчемним,
згідно положень ст. 228 ЦК України.

Заочним рішенням Ірпінського
міського суду Київської області від 21
червня 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 24 грудня 2008 року № 1801/25-5
"Про затвердження проекту землеустрою
щодо відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1".

Визнано недійсним Державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЗ № 449664 виданий на ім'я ОСОБА_3 на
земельну ділянку площею 0,15 га
кадастровий номер :01:042:0023 по
АДРЕСА_1, цільове призначення якої для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_2 та скасувати
державну реєстрацію даного Державного
акту.

В інший частині позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та
просив рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити по справі нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
заявлених позовних вимог, з підстав
неправильного застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
а також з підстав неповного з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи та невідповідності висновків
суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року "Про судове рішення у
цивільній справі" зазначено, що рішення
є законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до
статті 8 ЦПК, а також правильно
витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
першої інстанції повністю відповідає
зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 24.12.08 № 1801/25-5 "Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1" ОСОБА_3 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки площею 0,15 га. На
підставі зазначеного рішення ОСОБА_3
видано Державний акт серії ЯЗ № 449664 на
право власності на земельну ділянку
площею 0,15 га із кадастровим номером
:01:042:0023 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд в смт.
Коцюбинське Київської області по вул.
Зеленій, 41.

Також встановлено, що в подальшому
ОСОБА_3, від імені якої діяв ОСОБА_4,
відчужила зазначену земельну ділянку
відповідачу ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі -продажу від 24.04.2009 р.
та на державному акті серії ЯЗ № 449664
було зроблено відмітку про перехід
права власності земельної ділянки до
ОСОБА_2

Також встановлено, що відповідно до
Указу Президії Верховної Ради
Української РСР від 11.02.1941 р., яким зі
складу Білицької селищної ради
виключено населений пункт Берковець,
перейменовано смт. Берковець в смт. ім.
Коцюбинського і включено до складу
селища імені Коцюбинського залізничну
станцію Біличі та Указу від 30.12.1962 р.,
яким сел. Коцюбинське було
підпорядковано Ірпінській міській
раді і разом з нею підпорядковано
безпосередньо Київській обласній раді,
а також Указом від 04.01.1965 р., яким смт. ім.
Коцюбинського перейменовано в сел.
Коцюбинське, інших рішень щодо
адміністративно-територіального
устрою селища Коцюбинське не
видавалось; землевпорядна
документація стосовно встановлення
меж смт. ім. Коцюбинського відповідно
до Указу Президії Верховної Ради УРСP
від 11.02.1941 р. не збереглась; проекти
рішень про встановлення меж м. Києва та
меж селища Коцюбинське не
затверджувались; з моменту набрання
чинності Земельним Кодексом України
2001р. по даний час проект встановлення
межі селища Коцюбинське, відповідно до
вимог вказаного Кодексу Київською
обласною радою не затверджувався.

З наявних матеріалів справи
вбачається, що відсутні будь-які
графічні документи, які б
підтверджували межі селища
Коцюбинське, генеральний план селища
на час прийняття оспорюваного рішення
не був затверджений.

На підставі вказаного, суд першої
інстанції прийшов до правомірного
висновку, що рішення Коцюбинської
селищної ради від 24.12.08 № 1801/25-5 "Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1" ОСОБА_3
було прийнято незаконно, виходячи з
такого.

Крім того, вищевказаним рішенням суду
встановлено, що Коцюбинська селищна
рада при прийнятті рішень щодо
відведення земельних ділянок у
власність 501 громадянину, у тому числі і
відповідачу ОСОБА_3, керувалася
матеріалами техніко-економічного
обґрунтування та перспективним планом
розвитку селища Коцюбинське
затверджених рішенням "Про
перспективний план розвитку смт.
Коцюбинське" від 25.09.08 № 689/22-5.

Крім того, постановою Ірпінського
міського суду Київської області від
23.11.2009 р. було встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 24.09.08 №
689/22-5 "Про перспективний план розвитку
сел. Коцюбинське" та рішенням від 28.10.08
№ 711/22-5 "Про передачу деревної
рослинності віднесену до категорії
зелених насаджень в межах сел.
Коцюбинське" не встановлювались межі
селища Коцюбинське, а фактично
Коцюбинська селищна рада виконувала
вимоги ст. 173 ЗК України щодо реалізації
процедури встановлення меж селища.
Генерального плану селища Коцюбинське
на момент ухвалення вищевказаних
рішень не було, його межі не були чітко
визначеними, а його статус був
сформований на підставі Указу Президії
Верховної Ради від 11.02.1941 р. Немає
ніяких підстав вважати, що Коцюбинська
селищна рада при винесенні
вищевказаних рішень вирішувала
питання належності до її території
будь яких земель у певно визначених
межах.

Отже, на момент прийняття спірного
рішення межі смт. Коцюбинське у
передбаченому законом порядку не були
визначені та встановлені.

Відповідно до ст.152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою і відшкодування
збитків.

Відповідно до ст. 173 ЗК України межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" передбачено,
що сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 12 ЗК України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про
основи містобудування" визначення
територій і вибір земель для
містобудівних потреб здійснюється
відповідно до затвердженої
містобудівної документації місцевих
правил забудови з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України "Про
планування і забудову територій"
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи в межах повноважень,
визначених законом, відповідно до
генеральних планів населених пунктів,
в тому числі, вирішують питання вибору,
вилучення (викупу), надання у власність
чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень
ЗК України до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзацах другому та
четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Враховуючи вищезазначене
законодавство та зважаючи на ту
обставину, що земельна ділянка, яка є
предметом оспорюваного рішення,
розташована поза межами населеного
пункту - смт. Коцюбинське, оскільки на
момент прийняття спірного рішення від
24.12.08 № 1801/25-5 межі смт. Коцюбинське у
передбаченому законом порядку не були
визначені та встановлені, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
незаконність прийнятого Коцюбинською
селищною радою рішення від 24.12.08 №
1801/25-5, як такого, що не відповідає
положенням п.12 Перехідних положень та
ст. 12 ЗК України.

А отже, доводи апеляційної скарги
ОСОБА_2 щодо законності спірного
рішення, оскільки приймаючи дане
рішення Коцюбинкька селищна рада діяла
відповідно до встановленого та той час
порядку прийняття таких рішень,
колегією суддів розцінюються критично
і є неспроможними, оскільки повністю
спростовуються матеріалами справи та
не ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, погоджується колегія суддів
і з висновком суду першої інстанції про
те, що позивачем не пропущений строк
для подачі позову до суду, оскільки
пунктом 5 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України від 20 грудня 2011
року № 4176-VI "Про внесення змін до деяких
законів України щодо вдосконалення
порядку здійснення судочинства", який
набрав чинності з 15 січня 2012,
встановлено, що позов про визнання
незаконним правового акта органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи, може бути подано
протягом трьох років з дня набрання
чинності цим Законом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині визнання права
власності держави на спірну земельну
ділянку, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідно до ч. 1 ст. 81, ст. 131 ЗК
України (в редакції на час виникнення
спірних правовідносин) громадяни
України набувають права власності на
земельні ділянки в тому числі на
підставі придбання за договорами
купівлі-продажу, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами.
Укладення таких угод здійснюється
відповідно до Цивільного кодексу
України з урахуванням вимог цього
Кодексу.

Згідно з ст.126 ЗК України (в редакції на
час виникнення спірних правовідносин)
право власності на земельну ділянку
посвідчу ється державним актом.

За змістом вказаних норм правовою
підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладення ним цивільно-правової угоди,
а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Отже,
без встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, є в даному випадку є
необгрунтованим.

Такі висновки суду першої інстанції,
відповідають приписам щодо презумпції
правомірності правочину, встановленим
ст. 204 ЦК України, згідно якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такий висновок узгоджується
із положеннями ч. 3 ст.152 ЗК України, якою
передбачено, що захист порушених прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється, в тому числі,
шляхом заявлення позову про визнання
угоди недійсною.

Укладений між відповідачами договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки не є таким, що порушує
публічний порядок, оскільки укладений
між приватними особами і його
предметом є майно, що перебуває у
приватній власності.

За таких обставин, з огляду на те, що
ОСОБА_2 набув права власності на спірну
земельну ділянку на підставі договору
купівлі-продажу № 1257 від 24.04.09 року,
який не визнано судом недійсним і він
не є нікчемним (його недійсність не
встановлена законом), а також,
враховуючи приписи ст. 204 ЦК України
щодо презумпції правомірності
правочину, суд першої інстанції
правомірно вважав, що відсутні
підстави для визнання недійсним
державного акта на право власності на
спірну земельну ділянку, виданого
ОСОБА_2 на підставі вказаного договору
з підстав вказаних прокурором у позові.

Крім того, враховуючи правовий
висновок, який зробив Верховний Суд
України на засіданні Судової палати у
цивільних справах 02.10.2013 р. при розгляді
справи № 6-93цс 13, предметом якої був
спір про визнання державного акту на
право приватної власності на землю
недійсним за позовом прокурора. При
розгляді цієї справи Верховний Суд
України зробив правовий висновок,
відповідно до якого державний акт на
право приватної власності на землю
видається на підставі рішення органу
місцевого самоврядування або органу
виконавчої влади, тому вирішення
питання про правомірність видачі
державного акта безпосередньо
залежить від законності рішення, на
підставі якого такий акт виданий, і
дотримання вимог, передбачених
земельним законодавством, зокрема
статтями 116, 118 ЗК України. Аналогічний
правовий висновок зробив Верховний Суд
України при розгляді справи № 6-92цс 13.

За змістом наведеної правової позиції
стосовно спору в даній справі
вирішення питання про правомірність
видачі державного акта на право
власності на земельну ділянку
безпосередньо залежить від законності
правочину, на підставі якого такий акт
видано.

У зв'язку з чим, без вирішення питання
щодо правомірності набуття ОСОБА_2
права власності на спірну земельну
ділянку за цивільно-правовою угодою, як
це передбачає п "в" ч.3 ст.152 ЗК України,
підстави для визнання недійсним
державного акту були відсутні.

За таких обставин, з огляду на те, що
ОСОБА_2 набув права власності на
спірну земельну ділянку на підставі
договору купівлі-продажу, який не
визнаний судом недійсним і не є
нікчемним (його недійсність не
встановлена законом), а також
враховуючи приписи ст.204 ЦК України
щодо презумпції правомірності
правочину, колегія суддів вважає, що у
суду були всі підстави для відмови у
визнання недійсним та скасуванні
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії серії ЯЗ №449664 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_2

Крім того, згідно зі ст. ст. 41, 68
Конституції України ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності, право приватної власності є
непорушним та кожен зобов'язаний
неухильно додержуватися Конституції
України та Законів України.

Одночасно, при вирішенні спору по суті
суд першої інстанції правильно не
прийняв до уваги посилання позивача на
ті обставини, що спірна земельна
ділянка відноситься до земель лісового
фонду, вона перебувала в постійному
користуванні КП "Святошинське
лісопаркове господарство", не було
проведено процедури вилучення і зміни
цільового призначення спірної
земельної ділянки із земель лісового
фонду на землі житлової забудови, а
також що не була проведена експертиза
проекту землеустрою.

Так, постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
23.12.2011 р. встановлено, що у КП
"Святошинське лісопаркове
господарство" відсутні
правовстановлюючі документи на спірні
території, дане підприємство не є
державним лісогосподарським
підприємством, в нього відсутні
документи, що підтверджують право
користування на вказані вище землі і
дані обставини відповідно до ст. 61 ЦПК
України окремому доказуванню не
підлягають.

А отже, висновки суду першої інстанції
щодо відсутності підстав для прийняття
рішення про вилучення земельної
ділянки у КП "Святошинське лісопаркове
господарство" та, що земельна ділянка,
яка була передана ОСОБА_3, не
відноситься до земель лісового фонду, а
тому не потребує окремого рішення про
зміну її цільового призначення, а
проект її землевідведення не підлягає
обов'язковій державній експертизі є
обґрунтованими і законними.

Оскільки, судом першої інстанції були
повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи, дана належна правова
оцінка доказам, висновки суду
відповідають фактичним обставинам
справи і не спростовуються доводами
апеляційних скарг, а ухвалене рішення
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 21 червня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: