Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/3855/14Головуючий у 1-й
інстанції галянчук Н.М. Суддя-доповідач
04 вересня 2014 року
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Боєвої В.В.
суддів Спас О.В.,
при секретарі Семенчук
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА
КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" на
рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 27 грудня 2013
року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК "ПРИВАТБАНК" (надалі - Банк) до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

Банк звернувся до суду із
вищезазначеним позовом, в якому просив
стягнути з відповідача на користь
Банку заборгованість за договором №
б/н від 31.07.2007 року станом на 30.04.2013 року,
яка складається із заборгованості за
кредитом 6 877,36 грн., заборгованості по
процентам за користування кредитом 12
428,06 грн., заборгованості по комісії за
користування кредитом 3 988,66 грн., пені
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором 0,0 грн., а також
штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та
правил надання банківських послуг: 500,0
грн. - штрафу (фіксованої частини) та 1
164,70 грн. - штрафу (процентна складова)
від сплати якої на користь Банку
відповідач у добровільному порядку
ухиляється, а також судові витрати.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 27 грудня 2013
року в задоволенні позову Банку до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
відмовлено у повному обсязі за спливом
строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 із зазначеним
рішенням суду першої інстанції
погодилась, останнє в апеляційному
порядку не оскаржувала.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права
при його ухваленні, Банк подав
апеляційну скаргу, в якій просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги Банку у
повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 14 лютого 2014 року апеляційне
провадження у цій справі за
апеляційною скаргою Банку було
відкрито.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 20 березня 2014
року у цій справі рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на
користь Банку заборгованість за
кредитним договором від 31.06.2007 року за
період з 31.05.2010 року по 30.04.2013 року в
загальній сумі 11 414,35 грн., із яких 663,34
грн. - заборгованість за тілом кредиту, 7
324,33 грн. - несплачені проценти, а також
штраф 1 019,73 грн., у задоволенні решти
позовних вимог Банку відмовлено за
спливом строку позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 09 липня 2014 року
за касаційною скаргою Банку рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 20 березня 2014 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши доводи апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів апеляційного суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
Банку не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК
України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, лише якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи
у позову Банку у цій справі у повному
обсязі за спливом строку позовної
давності, керувався ст. ст. 257, 267 ч. 4 ЦК
України, п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» та
виходив із того, що права Банку
порушено, має місце заборгованість за
кредитним договором №б/н від 31.07.2007
року, від сплати якої на користь Банку
позичальник - відповідач ОСОБА_3 у
добровільному порядку ухиляється;
проте, Банк звернувся до суду із
вищезазначеним позовом з пропуском
загального строку позовної давності до
суду - три роки, сплив якого в якості
відмови у позові Банку у цій справі
просила суд застосувати відповідач;
при цьому, у матеріалах цієї справи
відсутні докази наявності письмового
договору між сторонами про збільшення
зазначеного строку позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується із тим, що висновки суду
першої інстанції про пропуск строків
позовної давності Банком при зверненні
із вищезазначеним позовом до ОСОБА_3 у
цій справі в цілому є правильними.

Оскільки, єдиною правовою підставою
для відмови у позові Банку у цій справі
у повному обсязі став сплив позовної
давності за заявою відповідача.

Наявність деяких помилок суду першої
інстанції при розрахунку цих строків
позовної давності, зокрема: у частині
початку перебігу строків позовної
давності та незгадування про
спеціальний строк позовної давності
для неустойки (штрафу, пені), не є
порушеннями судом першої інстанції у
цій справі, які призвели до
неправильного вирішення цієї справи.

Оскільки, згідно із ст. 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги (загального строку) вважається,
що позовна давність спливла і до
додаткової вимоги (спеціальний строк).

Разом з цим, судом першої інстанції
було правильно встановлено, що 31 липня
2007 року між Банком та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір, за
умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у
розмірі 5 000,0 грн., зі сплатою 36 % річних,
з кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки (а.с.9-13).

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачкою ОСОБА_3 умов кредитного
договору станом на 30 квітня 2013 року
утворилася заборгованість у розмірі 24
958,78 грн. (а.с. 6-8).

Згідно із п. 9.12 умов і правил надання
банківських послуг договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна зі сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору, він пролонгується на такий
самий термін.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідач ОСОБА_3 у суді першої
інстанції в усній формі просила про
застосування строку позовної давності
у цій справі, про що зазначено
безпосередньо судом першої інстанції у
тексті оскаржуємого рішення (а.с.54).

Крім того, у суді апеляційної інстанції
при попередньому розгляді цієї справи
ОСОБА_3 продублювала зазначену заяву
письмово (а.с.96)

Банк у своїй апеляційній скарзі факт
заявлення ОСОБА_3 у суді першої
інстанції про застосування строків
позовної давності не спростовував,
тому пояснення представника Банку у
цій частині у судовому засіданні у суді
апеляційної інстанції при новому
апеляційному розгляді колегією суддів
не приймаються до уваги.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК
України).

Додаткове посилання суду першої
інстанції у мотивувальній частині
оскаржуємого рішення и на п. 7 ч. 13 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» при наявності у справі
заяви відповідача про застосування
спливу позовної давності в якості
відмови у задоволенні позову Банку, не
є порушенням, яке призвело до
неправильного вирішення цієї справи.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. ст. 258 ЦК України передбачає,
що позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

У матеріалах цієї справи відсутні
докази наявності письмового договору
між сторонами про збільшення
зазначених строків позовної давності.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами
(а.с.95), повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил
користування платіжною карткою
граничний строк дії картки (місяць і
рік) указано на ній і вона дійсна до
останнього календарного дня такого
місяця, строк погашення процентів за
кредитом визначено щомісячними
платежами, а строк погашення кредиту в
повному обсязі визначено останнім днем
місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Згідно із п. 9.6 умов договору (а.с.12) при
відсутності на картці грошових коштів
у розмірі, достатньому для оплати
послуг банку для продовження дії
картки та при ненадходженні грошових
коштів на картку протягом 3 місяців з
часу спливу дії картки, банк стягує
комісію за обслуговування рахунку за
тарифами.

Відповідно до п. 9.7 умов (а.с.12) у разі
ненадходження грошових коштів на
кредитну карту протягом 6 місяців;
пенсії або соціальних виплат на картку
строк дії картки не продовжується.

Відповідна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
18 червня 2014 року у справі № 6-61цс14 та є
обов'язковою для застосування судами в
силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Таким чином, приймаючи до уваги вимоги
ст. 256 ЦК України, ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК
України, ч. 4 ст. 267 ЦК України, з
урахуванням вищезазначених
встановлених судом обставин, зокрема:
непогашення клієнтом заборгованості з
липня 2009 року та факту пред'явлення
позову Банком тільки 30.05.2013 року
(конверт з відміткою поштового
відділення а.с.19) та фактичного
надходження останнього до суду у
червні 2013 року (а.с.2), колегія суддів
апеляційного суду дійшла висновку, що
позов Банку був поданий у цій справі з
пропущенням строку позовної давності,
а тому, враховуючи заяву відповідача
про застосування позовної давності при
вирішенні цієї справи, суд першої
інстанції мав право застосувати і
правильно застосував позовну давність
при вирішенні цієї справи в якості
відмови у задоволенні позову Банку у
цій справі у повному обсязі.

Доводи Банку, як апелянта, про те, що
позовна давність не сплинула, оскільки
строк договору не закінчився, строк дії
картки продовжений, колегія суддів
апеляційного суду не приймає до уваги,
оскільки вони не ґрунтуються на законі,
умовах договору та обставинах справи.

Крім того, доводи апеляційної скарги
Банку є такими, що не спростовують
висновків суду першої інстанції, а лише
відображають позицію позивача,
висловлену останнім у позові і яку він
та представники останнього вважають
такою, що є єдино вірною та єдино
можливою.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами (ч. 2 ст. 303 ЦПК України).

Докази, зазначені у ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції з додержанням
вимог ст.ст. 10-11,60-61 ЦПК України
розглянув дану цивільну справу, а саме:
в межах заявлених Банком позовних
вимог та на підставі доказів сторін.

Суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які склалися
між сторонами по справі, дав їм належну
правову оцінку, а також дослідив надані
сторонами докази і відповідно їх
оцінив, прийняв рішення, яким спір
знайшов своє належне вирішення.

Отже, доводи апеляційної скраги Банку
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення цієї справи.

Ухвалене судом рішення відповідає
матеріалам справи та вимогам закону, що
регулюють зазначені правовідносини,
підстав для його скасування чи зміни не
встановлено.

Крім того, у разі відмови Банку у
задоволенні його апеляційної скарги на
рішення суду першої інстанції у
повному обсязі у цій справі, останній
не має права на компенсацію за рахунок
відповідача судових витрат у вигляді
судового збору, понесених ним у зв'язку
із розглядом справи у суді апеляційної
інстанції (а.с.63).

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК "ПРИВАТБАНК" відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 27 грудня 2013
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяБоєва
В.В.Спас О.В.Гончар М.С.