Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

08.09.2014
Провадження №2/425/642/14

Справа №425/1967/14-ц

08 вересня 2014 року
Рубіжанський міський суд Луганської
області у складі:

головуючого - судді
Нагорної Н.В.,

при секретарі -
Гайворонській І.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду
м.Рубіжне цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до перевізника ФОП
ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулись до суду з позовом, в
обґрунтування якого вказали, що 05.08.2014
року на Харківській автостанції АС-1
сіли в автобус, прямуючи по маршруту
Харків-Сєвєродонецьк, час відправлення
10-45год., держномер автобусу НОМЕР_1, на
підставі придбаних напередодні у касі
автостанції білетів для
комфортабельного проїзду: квиток
№Б357927 на місце 21 за ціною 110,80грн.,
та квиток №Б357928 на місце 22 за
ціною 110,80грн. Разом з ними в автобус
сіли пасажири, які зайняли сидячі
місця. На виїзді з автовокзалу
контролерка зафіксувала, що всі
пасажири на місцях, стоячих пасажирів
немає. Виїхавши з автостанції, за рогом,
водій автобусу, зневажаючи правилами
посадки-висадки пасажирів тільки у
дозволених місцях, зупинив автобус
біля зупинки приміського транспорту та
здійснив посадку 15 пасажирів без
білетів, беручі готівкові кошти у них
при вході до автобусу. Крім того в
автобусі не було сидячих місць. З цього
приводу вони - позивачі зробили
зауваження водію автобуса, на яке він
не відреагував. Після цього вони
поскаржились на те, що кондиціонер в
автобусі не працює і пасажирам буде
спекотно. В автобусі пасажирам не
вистачало кисню, що викликало загрозу
їх життю. Крім того, коли автобус
слідував своїм маршрутом, водій
здійснив зупинку на АЗС «Укрнафта» та,
ризикуючи життям пасажирів, висадив їх
безпосередньо на території заправки.
По приїзду автобуса в м.Рубіжне вони -
позивачі зажадали від водія повернення
їм коштів, витрачених на проїзд. Водій
порекомендував їм звернутись до каси,
куди вони й пішли, попередивши водія
про те, що в автобусі залишились їх
речі. Повернувшись від диспетчера
автовокзалу вони виявили, що водій
автобусу, керуючись злочинним наміром,
уїхав з їх пакетом, в якому знаходились
харчі. Після такої поїздки йому - ОСОБА_1
стало зле, сильно піднявся
артеріальний тиск та заболіло серце. В
результаті такої поїздки вони -
позивачі отримали сильний фізичний
біль та страждання. У зв'язку з чим
позивачі просять суд стягнути з
відповідача на їх користь матеріальну
шкоду у вигляді вартості квитків для
проїзду по маршруту Харків-Рубіжне у
сумі 221,60грн. по 110,80грн. кожному,
моральну шкоду у вигляді грошового
відшкодування в розмірі
двадцятиразової вартості квитка в сумі
4432грн. по 2216грн. кожному з них, судові
витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивачі
свої вимоги підтримали у повному
обсязі, суду надали пояснення,
аналогічні викладеним у позові,
просили суд стягнути з відповідача на
їх користь матеріальну шкоду у вигляді
вартості квитків для проїзду по
маршруту Харків-Рубіжне у сумі 221,60грн.
по 110,80грн. кожному, моральну шкоду у
вигляді грошового відшкодування в
розмірі двадцятиразової вартості
квитка в сумі 4432грн. по 2216грн. кожному з
них, судові витрати покласти на
відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_4
вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не визнав,
просив суд в задоволенні позовних
вимог відмовити у повному обсязі. В
обґрунтування заперечень зазначив, що
позивачами не надано доказів того, що
відносно них скоєно кримінальний
злочин. Також вони не долучили доказів
перевезення багажу та висновку
компетентного органу про скоєння
крадіжки цього багажу. Довідка лікаря,
що надана позивачем, не містить
відомостей про загострення хвороби та
причинно-наслідковий зв'язок з певними
подіями, а лише констатує факт
звернення до лікаря. Крім того жодним
документом не передбачена наявність
кондиціонеру чи телевізору в
автобусах, що виконують міжміські
міжобласні перевезення. Не висувалась
така вимога і організатором
перевезень. Також позивачами не надано
доказів того, що водієм було здійснено
перевезення 15 стоячих безквиткових
пасажирів. Таким чином, на думку
представника відповідача, позивачами
не надано доказів порушення їх прав,
заподіяння їм моральної шкоди,
моральних страждань та матеріальної
шкоди. У відповідності до придбаних
квитків вони отримали послугу з
перевезення від початкової зупинки до
зупинки, вказаної у проїзному квитку, з
наданням відповідного місця для
сидіння у сертифікованому
транспортному засобі відповідного
типу, на який оформлені документи
згідно з законодавством. На підставі
викладеного просив у задоволенні
позовних вимог відмовити у повному
обсязі.

Суд, вислухавши позивачів,
представника відповідача, розглянувши
справу в межах заявлених вимог,
оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, вважає позовні
вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 05.08.2014 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 їхали автобусним
маршрутом міжміського сполучення
Харків - Рубіжне, рейс № Р492, час
відправлення від Харків АС-1 10-45год.,
місця 21 та 22, перевізник ФОП ОСОБА_3
Квитки придбані у касі автовокзалу
Харків АС-1 (а.с.16, 17). Вказані обставини
сторонами не оспорюються.

Позивачі стверджують, що
перевізником ФОП ОСОБА_3 їм були надані
неякісні, некомфортні послуги, автобус
був у неналежному технічному стані.

В обґрунтування своїх заперечень
проти позову відповідачем були надані
наступні докази.

Як убачається з ліцензії НОМЕР_2,
виданої Головною державною інспекцією
на автомобільному транспорті 22.05.2012р.,
ОСОБА_3 надає послуги з перевезення
пасажирів і небезпечних вантажів
автомобільним транспортом, дозволений
вид робіт - внутрішні перевезення
пасажирів автобусами, міжнародні
перевезення пасажирів автобусами.
Строк дії ліцензії з 22.05.2012р. -
необмежений (а.с.30).

29 жовтня 2013 року ФОП ОСОБА_3
Державною інспекцією України з безпеки
на наземному транспорті був виданий
Дозвіл на перевезення пасажирів на
міжобласному автобусному маршруті
загального користування 491/492
Сєвєродонецьк - Харків, термін дії
дозволу з 05.07.2013р. по 04.07.2018р. В Дозволі
зазначено, що для перевезення
пасажирів на маршруті перевізник
використовує транспорті засоби
відповідного класу комфортності,
зазначеного у Витягу з Дозволу (а.с.31).

У Витягу з Дозволу на перевезення
пасажирів на міжміському міжобласному
автобусному маршрутів загального
користування від 29.10.2013р. УТІ №000731
зазначено: назва маршруту
Сєвєродонецьк - Харків, номер рейсу -
491/492, вид маршруту - міжміський, режим
руху та порядок здійснення перевезень -
самостійно, категорія, клас автобусів,
рік виготовлення - М3, ІІІ, починаючи з
1996 року, термін дії дозволу - з 05.07.2013 по
04.07.2018, перевізник - ФОП ОСОБА_3, та у
Витягу вказаний розклад руху автобусів
на маршруті Сєвєродонецьк - Харків
(а.с.32).

Згідно журналу реєстрації
операцій перевірки технічного стану
ктз контрольно-пропускним пунктом 05
серпня 2014 року в транспортному засобі з
реєстраційним номерним знаком 3765 було
здійснено перевірку його технічного
стану, в результаті якої
невідповідностей технічного стану ТЗ
не виявлено (а.с.58-59).

Згідно відомості купівлі-продажу
квитків (а.с.60) на автобус перевізника
ФОП ОСОБА_3, номерний знак НОМЕР_1, який
05.08.2014 року слідував маршрутом Р492
Харків - Сєвєродонецьк, час
відправлення 10-45год., було продано 55
квитків, з яких до Кремінної - 1 квиток,
Рубіжного - 7, Сєвєродонецьк - 47.

Після встановлення зазначених
обставин справи суд приходить до
висновку, що спірні правовідносини, що
виникли між сторонами, регулюються ЦК
України, Законом України «Про захист
прав споживачів» від 12.05.1991 року
№1023-ХІІ зі змінами (надалі - Закон
№1023-ХІІ) та Правилами надання послуг
пасажирського автомобільного
транспорту, затвердженими Постановою
КМУ від 18.02.1997р. №176.

Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України
за договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Статтею 908 ЦК України передбачені
загальні положення про перевезення.
Перевезення вантажу, пасажирів, багажу,
пошти здійснюється за договором
перевезення. Загальні умови
перевезення визначаються цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Умови перевезення вантажу,
пасажирів і багажу окремими видами
транспорту, а також відповідальність
сторін щодо цих перевезень
встановлюються договором, якщо інше не
встановлено цим Кодексом, іншими
законами, транспортними кодексами
(статутами), іншими
нормативно-правовими актами та
правилами, що видаються відповідно до
них.

Відповідно до ст..920 ЦК України у
разі порушення зобов'язань, що
випливають із договору перевезення,
сторони несуть відповідальність,
встановлену за домовленістю сторін,
якщо інше не встановлено цим Кодексом,
іншими законами, транспортними
кодексами (статутами).

Підстави та строки відшкодування
шкоди, завданої внаслідок недоліків
товарів, робіт (послуг) передбачені
параграфом 3 глави 82 ЦК України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.1209 ЦК України
виготовлювач товару, що є нерухомим
майном, виконавець робіт (послуг)
зобов'язаний відшкодувати шкоду,
завдану фізичній або юридичній особі
внаслідок конструктивних,
технологічних, рецептурних та інших
недоліків товару, робіт (послуг), а
також недостовірної або недостатньої
інформації про них.

Відшкодування шкоди не залежить
від вини виготовлювача товару, що є
нерухомим майном, виконавця робіт
(послуг), а також від того, чи перебував
потерпілий з ними у договірних
відносинах.

Виготовлювач товару, що є нерухомим
майном, виконавець робіт (послуг)
звільняються від відшкодування шкоди,
якщо вони доведуть, що шкода виникла
внаслідок непереборної сили або
порушення потерпілим правил
користування або зберігання товару,
результатів робіт (послуг).

Закон України «Про захист прав
споживачів» регулює відносини між
споживачами товарів, робіт і послуг та
виробниками і продавцями товарів,
виконавцями робіт і надавачами послуг
різних форм власності, встановлює
права споживачів, а також визначає
механізм їх захисту та основи
реалізації державної політики у сфері
захисту прав споживача.

Статтею 10 вказаного Закону
передбачені права споживача у разі
порушення умов договору про виконання
робіт (надання послуг). Так, частиною 3
даної статті передбачено, що у разі
виявлення недоліків у виконаній роботі
(наданій послузі) споживач має право на
свій вибір вимагати: 1) безоплатного
усунення недоліків у виконаній роботі
(наданій послузі) у розумний строк; 2)
відповідного зменшення ціни виконаної
роботи (наданої послуги); 3)
безоплатного виготовлення іншої речі з
такого ж матеріалу і такої ж якості чи
повторного виконання роботи; 4)
відшкодування завданих йому збитків з
усуненням недоліків виконаної роботи
(наданої послуги) своїми силами чи із
залученням третьої особи; 5) реалізації
інших прав, що передбачені чинним
законодавством на день укладення
відповідного договору. Зазначені
вимоги підлягають задоволенню у разі
виявлення недоліків під час приймання
виконаної роботи (наданої послуги) або
під час її виконання (надання), а в разі
неможливості виявлення недоліків під
час приймання виконаної роботи
(наданої послуги) - протягом
гарантійного чи іншого строку,
встановленого договором, чи протягом
двох років з дня прийняття виконаної
роботи (наданої послуги) у разі
відсутності гарантійного чи іншого
строку, встановленого законодавством
або договором.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Аналізуючи спірні правовідносини
в контексті зазначених норм права, суд
приходить до висновку, що перевізником
ФОП ОСОБА_3 пасажирам ОСОБА_1 та ОСОБА_2
05.08.2014 року були надані послуги з
перевезення пасажирів автобусним
маршрутом міжміського міжобласного
сполучення від початкової зупинки -
м.Харків до зупинки, вказаної в
проїзному

документі - м.Рубіжне, з наданням
відповідного місця для сидіння у
технічно справному транспортному
засобі відповідної категорії М3, ІІІ
класу автобусів, що відповідає всім
встановленим вимогам для транспортних
засобів, які здійснюють перевезення
пасажирів міжміським міжобласним
автобусним маршрутом. З наведеного
вбачається, що перевізник свої
зобов'язання за договором перевезення
виконав у повному обсязі та належним
чином, у зв'язку з чим суд вважає, що у
наданій відповідачем послузі немає
недоліків, за наявності яких для нього
може наступити цивільно-правова
відповідальність. Крім того позивачами
не надано суду належних та допустимих
доказів того, що відповідачем були
надані неякісні, некомфортні послуги,
тобто докази того, що в наданій
відповідачем послузі були недоліки.

При цьому суд оцінює надані
позивачами докази - фото роздрукування
з мобільного телефону (а.с.6-14) в
обґрунтування своїх вимог в частині
відшкодування матеріальної шкоди як
неналежні, оскільки вони не містять
інформації щодо предмета доказування.

Доводи позивачів про те, що водій
автобусу, керуючись злочинним наміром,
уїхав з їх ручною поклажею - пакетом, в
якому знаходились харчі, що також є
фактом заподіяння їм матеріальної
шкоди, безпідставні, оскільки вони не
підтверджені належними та допустимими
доказами. В судовому засіданні
позивачі пояснили, що з даного приводу
вони до правоохоронних органів не
звертались.

Посилання позивачів на те, що
автобус знаходився у несправному
технічному стані, не заслуговують на
увагу, оскільки спростовані доказами,
наданими відповідачем, а саме: згідно
журналу реєстрації операцій перевірки
технічного стану транспортний засіб з
реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1
05.08.2014 року знаходився в технічно
справному стані (а.с.58-59).

На підставі викладеного суд
вважає, що у задоволенні позовних вимог
в частині відшкодування матеріальної
шкоди слід відмовити за
необґрунтованістю з наведених підстав.

Розглянувши вимоги позивачів щодо
відшкодування моральної шкоди, суд
приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.2 ст.22 Закону
України «Про захист прав споживачів»
при задоволенні вимог споживача суд
одночасно вирішує питання щодо
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди.

Згідно п.1 ч.2 ст.23 ЦК України
моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазначала у зв'язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я.

Статтею 928 ЦК України визначено,
що відповідальність перевізника за
шкоду, завдану каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
пасажира, визначається відповідно до
глави 82 цього Кодексу, якщо договором
або законом не встановлена
відповідальність перевізника без вини.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1167 ЦК
України моральна шкода, завдана
фізичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом,
іншим ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній
особі внаслідок її незаконного
засудження, незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування запобіжного
заходу, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених
законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у п.3 Постанови № 4 від
31.03.1995 року "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

У п.5 зазначеної постанови
роз'яснено, що відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача,

наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

З аналізу норм матеріального
права щодо відшкодування моральної
шкоди споживачу вбачається, що така
шкода може бути відшкодована лише при
умові, що вона заподіяна життю або
здоров'ю споживача.

Аналогічні роз'яснення містяться
в Пленумі Верховного Суду України «Про
практику розгляду цивільних справ за
позовами про захист прав споживачів»
від 12.04.1996р. №5.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам в частині
відшкодування моральної шкоди суд
приходить до висновку, що позивачем
ОСОБА_1 не надані суду докази того, що
його захворювання - гіпертонічна
хвороба ІІ ступеня (а.с.15) виникла
внаслідок поздки 05.08.2014р. з м.Харкова в
м.Рубіжне на вищевказаному автобусі, що
хвороба має причинно-наслідковий
зв'язок з заподіянням йому шкоди, що ця
хвороба виникла у нього внаслідок
заподіяння йому шкоди відповідачем,
отже позивач не надав доказів того, що
діями відповідача його життю чи
здоров'ю була заподіяна моральна шкода.
Позивачкою ОСОБА_2 також не надано суду
доказів заподіяння відповідачем шкоди
її життю або здоров'ю.

У зв'язку з чим суд зазначає, що
підстав для задоволення вимог
позивачів про відшкодування моральної
шкоди не вбачається та в їх задоволенні
слід відмовити.

Отже в задоволенні позову слід
відмовити за необґрунтованістю з
наведених вище підстав.

Оскільки суд прийшов до висновку
про відмову в задоволенні позову, тому
судові витрати на відповідача,
відповідно до положень ст.88 ЦПК
України, не покладаються.

Керуючись ст.5-11, 57-60, 209, 212-215, 292 ЦПК
України, на підставі ст.ст. 23, 901, 920, 928,
1167, 1209 ЦК України, Закону України «Про
захист прав споживачів» від 12.05.1991 року
№1023-ХІІ, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до перевізника ФОП
ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди - відмовити за
необґрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено
до апеляційного суду Харківської
області шляхом подання апеляційної
скарги через Рубіжанський міський суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційна скарга не була подана. У
разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя:
Н.В.Нагорна