У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2014 року
м.
Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:
головуючого судді - Боймиструка С.В.,
суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання -
Ковальчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
приватного нотаріуса Рівненського
міського нотаріального округу ОСОБА_1
на рішення Рівненського міського суду
від 22 квітня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - приватний нотаріус
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_1, про визнання договору
дарування недійсним,

В С Т А Н О
В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду
від 22 квітня 2013 року позов задоволено
повністю: визнано недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1,
реєстраційний №2212 від 25.04.1995 року, що
посвідчений приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 104
грн. 70 коп. судового збору.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 12 вересня 2013
року вказане рішення місцевого суду
було скасовано, в позові ОСОБА_2
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 січня 2014 року
рішення апеляційного суду скасовано і
направлено справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

У поданій на рішення суду першої
інстанції апеляційній скарзі
приватний нотаріус Рівненського
міського нотаріального округу ОСОБА_1
покликалася на його незаконність та
необґрунтованість через неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, та порушення норм
матеріального і процесуального права.

Доводила, що оскаржуваний договір у 1995
році посвідчувався нею в присутності
позивачки, і всі особові рахунки були
переоформлені на ім'я ОСОБА_3, а тому
судом безпідставно не було враховано
вимоги цивільного законодавства щодо
пропуску строку позовної давності, що є
самостійною підставою для відмови в
позові.

Стверджувала, що на день подачі позову
до суду ОСОБА_2 належала лише 1/2 частина
із всього обсягу майна, як частка у
майні подружжя, однак суд не з'ясував
обсяг її порушених прав.

Зазначила, що судом було залишено поза
увагою правильність застосування ч. 1
ст. 215 ЦК України, за якою підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вважала, що на момент укладення
оспорюваного договору додержано всіх
норм чинного на той час законодавства.

Доводила, що судом не з'ясовано думку
іпотекодержателя щодо позову, оскільки
при визнанні недійсним договору постає
виникає питання і про оспорення
іпотечного договору.

________________________________________________________________________
_________________________

Справа №569/1348/13-ц
Головуючий в суді І інст. -
Рогозін С.В.

Провадження № 22-ц /787/556/2014р.
Суддя-доповідач - Боймиструк С.В.

Враховуючи наведене, просила рішення
Рівненського міського суду від 22
квітня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в позові.

Приватний нотаріус ОСОБА_1,
правонаступники позивачки ОСОБА_2 (яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_3 а.с.106) - ОСОБА_6. та
ОСОБА_7, відповідач ОСОБА_3 у
встановленому законом порядку,
завчасно були повідомлені про час і
місце розгляду справи, однак до суду не
з'явилися і причин неявки суду не
повідомили, а тому колегія суддів
прийшла до висновку про можливість
розгляду справи за їх відсутності.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, та визнаючи
оспорюваний договір дарування
недійсним, суд першої інстанції
виходив з того, що спірна квартира
належала подружжю на праві спільної
сумісної власності, а згода ОСОБА_2 як
співвласника нерухомого майна на
безоплатне відчуження квартири її
чоловіком на користь ОСОБА_3 була
відсутня.

Такий висновок місцевого суду
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Як вбачається, з матеріалів справи, 19
січня 1991 року між Виконкомом
Рівненської міськради та ОСОБА_8 було
укладено договір купівлі-продажу
АДРЕСА_1, а умовами якого покупець
придбав у продавця за 4 846 карбованців
зазначене житло (а.с. 30-31). Тоді ж
зазначену угоду було посвідчено
нотаріально.

25 квітня 1995 року відповідно до угоди,
посвідченої Приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_1, ОСОБА_8 подарував цю
квартиру ОСОБА_3, який її прийняв у дар
(а.с. 28-29).

Після смерті чоловіка, ІНФОРМАЦІЯ_4
ОСОБА_2 залишилась проживати у
вищезазначеній квартирі.

16 травня 2012 року цю ж квартиру ОСОБА_2
заповіла ОСОБА_6., оскільки про
вищезазначений договір дарування їй
відомо не було.

Дізнавшись про порушення свого права
власності на квартиру АДРЕСА_1 через
відсутність її згоди на укладення
чоловіком договору дарування майна від
25 квітня 1995 року, реєстраційний № 2212,
ОСОБА_2 25 січня 2013 року звернулась з
позовом до ОСОБА_3. про визнання цього
договору дарування недійсним.

Відповідно до ст. 23 КпШС Української
РСР та ст.16 Закону України „Про
власність ", які діяли на час дарування
квартири, було передбачено право
подружжя розпоряджатися майном,
нажитим під час шлюбу, яке є їх спільною
сумісною власністю, за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення угод
по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна була
висловлена у письмовій формі.

Відповідної письмової згоди ОСОБА_2 на
відчуженню спільного майна подружжя на
час дарування спірної квартири - не
було.

Посилання апелянта на відсутність
необхідності такої згоди від ОСОБА_2,
оскільки вони на час укладення
правочину не були подружжям, не
заслуговує на увагу.

Рішенням Рівненського міського суду
від 21 вересня 2012 року по справі № 1715/15715
встановлено факт реєстрації шлюбу, що
мав місце 14 листопада 1940 року в с. Країв
(Новокраїв) Острозького району
Рівненської області, між ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

На підставі зазначеного рішення
Відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Рівненського
міського управління юстиції видано
свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 та в
книзі реєстрації шлюбів здійснено
актовий запис № 1 від 06 жовтня 2012 року.

Тобто, права на спільне майно подружжя,
яке вони наживали та придбавали в
шлюбі, у ОСОБА_2 виникло не з моменту
набрання законної сили зазначеним
рішенням суду, а з часу реєстрації
шлюбу між сторонами, який в цьому
рішенні зазначений - 14 листопада 1940
року.

Відповідно до ст.48 ЦК УРСР, що діяв на
час виникнення спірних відносин,
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону.

Оскільки, при укладенні договору
дарування не було дотримано вимог
закону необхідних для його укладення,
то місцевий суд дійшов вірного
висновку, що цей договір є недійсним.

Враховуючи, що рішення місцевого суду
ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, наведених
у ньому, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу приватного
нотаріуса Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від
22 квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: