Ухвала

іменем україни

03 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Коротуна В.М.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання
права власності на майно, виключення
майна з акта опису й арешту,
зобов'язання повернути майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, від імені яких діє представник
ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 23
вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6,
третя особа на стороні позивача -
ОСОБА_7, про виключення майна з акта
опису і арешту. Свої вимоги
обґрунтовував тим, що, займаючись
підприємницькою діяльністю щодо
виготовлення та реалізації меблів, він
співпрацював з ОСОБА_7 та щорічно вони
укладали договори поставки та
реалізації меблів, розрахунок з
постачальниками проходив після їх
реалізації. Одночасно поставлені меблі
були взірцем, якщо покупець мав намір
замовити їх у постачальника.
Відповідно до договору поставки від
24 січня 2013 року та накладної від
25 січня 2013 року № 1 ОСОБА_3 відпущено
ОСОБА_7 для реалізації меблів шести
позицій на суму 36 700
грн, а за накладною від 12 лютого 2013 року
№ 4 відпущено меблі восьми позицій на
суму 40 600 грн, а всього - на суму 77 300 грн.
Частина меблів реалізована і за них
проведено розрахунок. Згодом він
дізнався, що на меблі, які знаходяться в
магазині відповідача для реалізації та
як виставковий взірець, накладено
арешт у зв'язку з вирішенням питання
про поділ майна подружжя ОСОБА_7, тому
просив виключити з акта опису та арешту
майна від 03 квітня 2013 року належні йому
меблі, а саме: диван «Галич» вартістю
3 400 грн; софу 2 - 2 400 грн; софу 1 - 2
100 грн; комплект «Грецький» -
7 400 грн; куток «Шпек» - 3 100 грн; комплект
«Надія» - 4 100 грн; комплект шкіряний 2 шт.
по 9 200 грн - 18 400 грн; кут шкіряний
«Ромео» - 7 600 грн; диван шкіряний - 5 240
грн; м'яку частину «Ромео» - 5 400 грн;
м'який куток «Ромео» - 3 800 грн, а всього
на суму 62 940 грн.

11 лютого 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6,
третя особа на стороні позивача -
ОСОБА_7, про виключення майна з акта
опису і арешту, посилаючись на те, що
відповідно до договору консигнації від
10 січня 2013 року № 11, укладеного між ним
та ОСОБА_7, позивачем
останньому було передано два комплекти
меблів на суму 29 656 грн для їх
реалізації та зберігання. Оскільки на
вказане майно накладено арешт, тому
просив виключити з акта опису та арешту
майна від 03 квітня 2013 року належні йому
меблі, а саме: шкіряний м'який куток
«Візаві» вартістю 14 368 грн, м'яку
частину «Шератон», що складається з
дивана та двох крісел вартістю 15 288 грн,
а всього на суму 29 656 грн.

27 лютого 2014 року ОСОБА_5 звернулася з
позовом до ОСОБА_6, третя особа на
стороні позивача - ОСОБА_7, про
виключення майна з акта опису і арешту,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
відповідно до договору реалізації
мебельної продукції від 28 січня 2013 року
та 05 лютого 2013 року, укладеного між нею
та ОСОБА_7, йому було надано на
реалізацію меблі, на які накладено
арешт. Тому просила виключити з акта
опису та арешту майна від 03 квітня 2013
року майно, яке належить їй на праві
власності та знаходиться в магазині у
АДРЕСА_1, а саме: стіл «Хрестинна»
вартістю 7 600 грн; кутову вітрину
«Хрестин» - 4 800 грн; крісло «Рояль» у
кількості 4 шт. по 1 200 грн за кожне на
суму 4 800 грн; спальний набір «Клара» - 14
100 грн; спальню «Аня» - 15 035
грн; спальню «Рафаель» без шафи - 9 200
грн; кухонний куток «Вероніка» - 2 100 грн;
буфет із дзеркалом «Регал» - 7 600 грн;
мебельний комплект «Плазма» - 8 300 грн;
буфет тридверний - 5 100 грн; буфет
дводверний - 3 200 грн; прихожу «Трієр 4» - 4
200 грн; прихожу «Трієр 2» - 3 200 грн; крісло
«Фараон» у кількості 8 шт. по 130 грн на
суму 1 040 грн; стіл круглий «Фараон» - 650
грн; крісло «Фараон» у кількості 6 шт. по
120 грн кожне на суму 720 грн;
стіл кухонний «Вероніка» - 900 грн;
комплект шкіряний (диван та два крісла)
- 9 200 грн, а всього - на загальну суму 101 745
грн.

У квітні 2014 року представник позивачів
звернувся до суду із заявою про зміну
позовних вимог та просив визнати за
позивачами право власності на
вищевказані меблі та зобов'язати
відповідачів повернути їх позивачам.

Ухвалою Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 14
квітня 2014 року указані позови об'єднано
в одне провадження, визнано ОСОБА_7
співвідповідачем у цій справі.

Рішенням Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 22 липня
2014 року позов задоволено.

Визнано право власності за ОСОБА_3 на
майно - меблі, а саме: диван «Галич»
вартістю 3 400 грн, софу 2 - 2 400 грн, софу 1 - 2
100 грн, комплект «Грецький» - 7 400 грн,
куток «Шпек» - 3 100 грн, комплект «Надія»
- 4 100 грн, комплект шкіряний 2 шт. по 9 200
грн. - 18 400 грн, кут шкіряний «Ромео» - 7 600
грн, диван шкіряний - 5 240 грн, м'яка
частина «Ромео» - 5 400 грн, м'який куток
«Ромео» - 3 800 грн, а всього -
62 940 грн.

Визнано право власності за ОСОБА_4 на
майно - меблі, а саме: шкіряний м'який
куток «Візаві» вартістю 14 368 грн, м'яку
частину «Шератон», що складається з
дивана та двох крісел вартістю 15 288 грн,
а всього на суму 29 656 грн.

Визнано право власності за ОСОБА_5 на
майно - меблі, а саме: стіл «Хрестинна»
вартістю 7 600 грн, кутова вітрина
«Хрестин» - 4 800 грн, крісло «Рояль» 4 шт.
по ціні 1 200 за кожне на суму 4 800 грн,
спальний набір «Клара» - 14 100 грн,
спальня «Анна» - 15 035 грн, спальня
«Рафаель» без шафи - 9 200 грн, кухонний
куток «Вероніка» - 2 100 грн, буфет із
дзеркалом «Регал» - 7 600 грн, мебельний
комплект «Плазма» - 8 300 грн, буфет
тридверний - 5 100 грн, буфет дводверний - 3
200 грн, прихожа
«Трієр 4» - 4 200, прихожа «Трієр 2» - 3 200,
крісло «Фараон» 8 шт. по 130
грн на суму 1 040 грн, стіл круглий
«Фараон» - 650 грн, крісло «Фараон» 6 шт.
по 120 грн кожне на суму 720 грн, стіл
кухонний «Вероніка» - 900 грн, комплект
шкіряний (диван та два крісла) - 9 200 грн,
а всього на суму 101 745 грн.

Вказані меблі виключено з акта опису і
арешту майна від 03 квітня 2013 року,
складеного відділом державної
виконавчої служби Косівського
районного управління юстиції
Івано-Франківської області (далі - ВДВС
Косівського РУЮ Івано-Франківської
області) відповідно до ухвали
Косівського районного суду від 29
березня 2014 року.

Зобов'язано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повернути
вказане майно власникам.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 23
вересня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивачі, від імені
яких діє представник ОСОБА_8,
просять скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Статтею 335 ЦПК України установлено, що
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Касаційний суд перевіряє законність
судових рішень лише в межах позовних
вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

Суд не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів, виходячи за межі доводів
касаційної інстанції, дійшла висновку,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту, рішення апеляційного суду
повинно мати: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте оскаржувані рішення зазначеним
нормам закону не відповідають.

Судом встановлено, що згідно з копією
виписки з єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців ОСОБА_7 є фізичною
особою-підприємцем.

Відповідно до копій накладних, які
містяться в матеріалах справи, ОСОБА_3
передав ОСОБА_7 для реалізації меблі, а
саме: диван «Галич» вартістю 3 400 грн;
софу 2 - 2 400 грн; софу 1 - 2 100 грн; комплект
«Грецький» - 7 400 грн; куток «Шпек» - 3 100
грн; комплект «Надія» - 4
100 грн; комплект шкіряний у кількості 2
шт. по 9 200 грн - 18 400 грн; кут шкіряний
«Ромео» - 7 600 грн; диван шкіряний - 5 240
грн; м'яка частина «Ромео» - 5 400 грн;
м'який куток «Ромео» - 3 800 грн, а всього
на суму 62 940 грн.

На підставі договору поставки від 24
січня 2014 року приватні підприємці
ОСОБА_3 та ОСОБА_7 здійснювали торгівлю
меблями.

Згідно зі свідоцтвом про державну
реєстрацію підприємницької діяльності
ОСОБА_3 здійснює діяльність із торгівлі
меблями і являється платником податку.

Відповідно до копій актів
приймання-передачі меблів від 10 січня
2013 року приватний підприємець
ОСОБА_4 відповідно до договору від
10 січня 2013 року № 11 передав, а
приватний підприємець ОСОБА_7 прийняв
для зберігання і реалізації меблі:
куток шкіряний «Візаві», що
складається з дивану та двох м'яких
крісел загальною вартістю 14 268 грн, та
набір шкіряний «Шератон», що
складається з двох м'яких крісел
загальною вартістю 15 188 грн, а всього на
суму 29 656 грн.

Згідно з договорами реалізації від 28
січня 2013 року № 1 та від 05
лютого 2013 року № 2, укладеними між
ОСОБА_5 та ОСОБА_7, ОСОБА_5 передала
ОСОБА_7 для реалізації товар, а саме:
стіл «Хрестинна» вартістю 7 600 грн;
кутову вітрину «Хрестин» - 4 800 грн;
крісло «Рояль» у кількості 4 шт. по ціні
1 200 за кожне на суму 4 800 грн; спальний
набір «Клара» - 14 100 грн; спальню «Анна» -
15 035 грн; спальню «Рафаель» без шафи - 9 200
грн; кухонний куток «Вероніка» -
2 100 грн; буфет із дзеркалом
«Регал» - 7 600 грн; мебельний комплект
«Плазма» - 8 300 грн; буфет тридверний - 5 100
грн; буфет дводверний - 3 200
грн; крісло «Фараон» - 650 грн; крісло
«Фараон» у кількості 6 шт. по 120 грн за
кожне на суму 720 грн; стіл кухонний
«Вероніка» - 900 грн; комплект шкіряний
(диван та два крісла) - 9 200 грн, а всього
на загальну суму 101 745 грн.

Як встановлено під час розгляду справи
вказані меблі позивачів, які
знаходилися в належному відповідачу
ОСОБА_7 на праві власності магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1», описані та арештовані
ВДВС Косівського РУЮ
Івано-Франківської області на підставі
ухвали суду про забезпечення позову
відповідно до акта арешту майна від 03
квітня 2013 року, складеного державним
виконавцем ВДВС Косівського РУЮ
Івано-Франківської області.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд першої
інстанції виходив зі встановлених
обставин, що про поставку вищевказаних
меблів позивачі укладали відповідні
договори поставки, які знаходяться в
матеріалах справи, та відпускні
накладні; згідно зі свідоцтвами про
державну реєстрацію підприємницької
діяльності та платника податку видом
їхньої господарської діяльності є
виробництво та реалізація меблів.

При цьому, суд визнав безпідставним
посилання відповідача
ОСОБА_6 на ту обставину, що вказані
мебельні гарнітури були ними
попередньо оплачені, оскільки такі
спростовуються наявними у матеріалах
справи доказами, зокрема договорами
поставки, якими передбачено, що вказані
меблі передаються для реалізації без
попередньої оплати, що передбачено
вимогами ст. 694 ЦК України, згідно з якою
за договором купівлі-продажу товару
може бути передбачений порядок продажу
товару в кредит з відстроченням
платежу, крім того, ОСОБА_6 не надано
жодних квитанцій на підтвердження
придбання вказаного товару.

Задовольняючи указаний позов, суд
виходив з того, що відповідачами не
надано суду жодних доказів на
підтвердження того, що описані та
арештовані судом меблі належать їм на
праві власності і є їхньою спільною
сумісною власністю як подружжя.

За таких обставин суд дійшов висновку,
що за позивачами слід визнати право
власності на майно, а саме на
вищезазначені меблі, які ними
відповідно до договорів були надані
для реалізації без попередньої оплати
і не належать відповідачам на праві
власності і які безпідставно включено
в акт опису та арешту майна.

Водночас суд дійшов висновку, що під
час виконання ухвали суду про
забезпечення позову ВДВС Косівського
РУЮ Івано-Франківської області не
перевірено питання щодо власника
товарів, чи існують договори поставки
товару, правила поставки, реалізації та
оплати товару, тобто не перевірявся
факт належності описаного майна іншим
особам.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про незаконність зазначеного акта
опису й арешту майна в частині, що
стосується майна позивачів, оскільки
він винесений з порушенням вимог
чинного законодавства, зокрема ст. 55
Закону, адже державний виконавець на
порушення наведеної норми описав і
арештував майно, яке не належить
боржнику, а є власністю іншої особи.

Проте, виключаючи вказані меблі з акта
опису й арешту майна від 03
квітня 2013 року, складеного ВДВС
Косівського РУЮ Івано-Франківської
області відповідно до ухвали
Косівського районного суду від 29
березня 2014 року, суд першої
інстанції на порушення ст. 11 ЦПК
України вийшов за межі заявлених
позовних вимог, оскільки на підставі
заяви про зміну позовних вимог, яка
міститься на аркуші справи 31, поданої
представником ОСОБА_8, вимоги позову
зводились до вимог про визнання за
позивачами права власності на спірне
майно та повернення його позивачам.

Такі порушення судом першої інстанції
норм процесуального права залишилися
поза увагою суду апеляційної
інстанції, який не надав вищевказаній
обставині жодної правової оцінки.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та постановляючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позову, виходив з того, що позивачами не
надано належних та допустимих доказів,
які б підтверджували право власності
позивачів на меблі, які б свідчили про
їх фактичне виготовлення чи купівлю у
інших юридичних чи фізичних осіб.

З таким висновком апеляційного суду не
можна погодитись, оскільки такі докази
не надано і ОСОБА_6, яка оскаржувала
рішення суду першої інстанції та не
вказувала про те, кому і на якій
підставі, на її думку, належить спірне
майно та чи претендує вона особисто на
це майно, враховуючи наявність
судового спору між нею та ОСОБА_7 про
поділ спільного майна подружжя, а також
те, що спірне майно описано та
арештовано на забезпечення позову про
поділ майна подружжя.

Крім того, висновок апеляційного суду
зроблено без встановлення всіх
обставин справи, які мають значення для
правильного вирішення справи, а саме:
судом не встановлено та не надано
правової оцінки обставині про те, на
якій підставі арештовані та описані
спірні меблі знаходяться в належному
відповідачу ОСОБА_7 на праві власності
магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», крім того, не
спростовано наявність договірних
відносин між позивачами та
відповідачем, враховуючи наявність
дійсних, ніким не оспорених договорів.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій на порушення вимог
ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України не
дотрималися норм процесуального права,
що призвело до неможливості встановити
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи, тому
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а ухвалені у справі рішення -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Під час нового розгляду справи суду
належить чітко визначити підстави та
предмет позову, обсяг позовних вимог
та, відповідно, визначити які обставини
підлягають встановленню, виходячи із
обраного позивачами способу захисту,
оскільки при визнанні права власності
(ст. 392 ЦК України) встановленню
підлягають не тільки обставини щодо
належності позивачу на праві власності
майна, а й щодо невизнання чи
оспорювання прав позивачів на це
майна, чи факт втрати документа, який
засвідчує право власності, а при
вирішенні питання про виключення майна
з акта опису і арешту встановленню
підлягають інші обставини.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, від імені яких діє представник
ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду
Івано-Франківської області від
22 липня 2014 року та рішення апеляційного
суду Івано-Франківської області від 23
вересня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак