У х в а л а

іменем україни

6 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
комунального підприємства
Білоцерківської міської ради «Служба
приватизації державного житлового
фонду» про скасування свідоцтва про
право власності на нерухоме майно; за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, комунального
підприємства Білоцерківської міської
ради «Служба приватизації державного
житлового фонду» про визнання права
володіння квартирою на підставі
добросовісного придбання; за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_4, комунального
підприємства Білоцерківської міської
ради «Служба приватизації державного
житлового фонду» про визнання права
володіння та розпорядження квартирою
на підставі добросовісного придбання,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення апеляційного суду Київської
області від 28 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зазначеним позовом, у якому
просила визнати незаконним та
скасувати розпорядження комунального
підприємства Білоцерківської міської
ради «Служба приватизації державного
житлового фонду» від 2 квітня 2012 року
про передачу у власність ОСОБА_7
квартири АДРЕСА_1; визнати недійсним
свідоцтво про право власності на
зазначену квартиру; скасувати державну
реєстрацію права власності та визнати
за нею право власності на спірну
квартиру. Свої вимоги обґрунтовувала
тим, що її незаконно було знято з
реєстраційного обліку та без її участі
приватизовано спірну квартиру.

У вересні 2012 року
ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у
якому просив визнати за ним право
володіння спірною квартирою на
підставі добросовісного придбання,
посилаючись на те, що рішенням суду, яке
набрало законної сили, ОСОБА_4 визнано
такою, що втратила право користування
спірною квартирою, а він купив цю
квартиру на підставі нотаріально
засвідченого договору купівлі-продажу.

У лютому 2013 року ОСОБА_6
звернувся до суду з позовом, у якому
просив визнати його добросовісним
набувачем спірної квартири.

Ухвалою
Білоцерківського міськрайонного суду
Київський області від 28 лютого 2013 року
зазначені позови об'єднані в одне
провадження.

Рішенням Білоцерківського районного
суду Київської області від 30
грудня 2013 року у задоволенні позовів
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 28 квітня 2014 року апеляційну
скаргу ОСОБА_5 відхилено, апеляційну
скаргу ОСОБА_4 задоволено частково,
рішення районного суду в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_4
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення, яким позов ОСОБА_4
задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано
розпорядження № 1-2-10 комунального
підприємства Білоцерківської міської
ради «Служба приватизації державного
житлового фонду» від 2 квітня 2012 року
про передачу у власність ОСОБА_7
квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право
власності № 44272 від 2 квітня 2012
року на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я
ОСОБА_7

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відмовляючи у
задоволенні позовів, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не
довела факту порушення її прав та
інтересів, оскільки спірна квартира у
її власності не перебувала; позовні
вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не
ґрунтуються на положеннях чинного
законодавства та заявлені передчасно.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_4 та ухвалюючи
в цій частині нове рішення про
задоволення позову, апеляційний суд
обґрунтовано виходив із того, що за
результатами проведеної перевірки
щодо рішення суду від 6 серпня 2008
року про визнання ОСОБА_4 такою, що
втратила право користування спірною
квартирою та зняття її з
реєстраційного обліку, встановлено, що
така справа в суді не розглядалася, а
тому її зняття з реєстраційного обліку
є незаконним, отже під час приватизації
зазначеної квартири були порушенні її
права та інтереси.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судом апеляційної
інстанції правильно встановлено та
належно перевірено обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судове рішення
ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для його зміни чи
скасування немає.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду
апеляційної інстанції, обґрунтовано
викладеного в мотивувальній частині
оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Білоцерківського районного
суду Київської області від 30
грудня 2013 року в нескасованій при
апеляційному перегляді частині та
рішення апеляційного суду Львівської
області від 24 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова