РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.

суддів: Гончара В.П.,
Карпенко С.О.

Остапчука Д.О.,
Савченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом заступника
прокурора Чернігівської області до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору: Державна
фінансова інспекція в Чернігівській
області, ОСОБА_21, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_22, про визнання
недійсними договорів міни та визнання
незаконними державних актів на право
власності на земельні ділянки, за
касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її
представником ОСОБА_23, на рішення
Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 22 липня 2013
року та рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 6 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року заступник прокурора
Чернігівського району Чернігівської
області звернувся до суду в інтересах
держави з позовом, який згодом уточнив,
і остаточно просив поновити строк
звернення до суду, оскільки про
порушене право держави прокуратурі
стало відомо у липні 2012 року; визнати
недійсними з моменту укладення
договори міни земельних ділянок,
укладені 29 грудня 2007 року між
відповідачами, від імені яких діяла за
довіреністю ОСОБА_21, та ОСОБА_3,
зареєстровані в реєстрі за № № 5510, 5516,
5525, 5537, 5540, 5543, 5549, 5552, 5555, 5558, 5561, 5564, 5567, 5570,
5573, 5582, 5585, 5588, 5594, 5597, 5600, 5606, 5609, 5612, 5615,
посвідчені приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_24; визнати незаконними
відповідні державні акти на право
приватної власності на земельні
ділянки.

Свої вимоги обґрунтував тим, що
договори міни земельних ділянок
укладені під час дії мораторію на
заборону відчуження земельних ділянок
сільськогосподарського призначення,
по суті є удаваними правочинами, так як
містять в собі приховані договори
купівлі-продажу земельних ділянок.

Рішенням Чернігівського районного
суду Чернігівської області від 22
липня 2013 року позов задоволено.

Визнано недійсними з моменту укладення
договори міни земельних ділянок,
укладені між відповідачами в особі
ОСОБА_21 та ОСОБА_3 29 грудня 2007 року,
а також визнано незаконними відповідні
державні акти на право приватної
власності на земельні ділянки для
ведення особистого селянського
господарства, що розташовані поза
межами населеного пункту на території
Іванівській сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області, видані ОСОБА_3

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 6 березня
2014 року рішення Чернігівського
районного суду Чернігівської області
від 22 липня 2013 року змінено, виключено
з мотивувальної частини висновок про
удаваність договорів міни від 29 грудня
2007 року і посилання на ст. 235 ЦК України
як на підставу вирішення спору.

У іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Чернігівського
районного суду Чернігівської області
від 22 липня 2013 року і рішення
апеляційного суду Чернігівської
області від 6 березня 2014 року,
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами попередніх
інстанцій норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права в частині визнання
недійсними договорів міни. Рішення
апеляційного суду щодо виключення із
мотивувальної частини рішення суду
першої інстанції висновку про
удаваність договорів міни і посилання
на ст. 235 ЦК України як на підставу
позову заявником не оскаржено і
доводів про його незаконність у цій
частині касаційна скарга не містить, що
виключає можливість перевірки
законності судових рішеннь у цій
частині.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судові рішення не відповідають
вищевказаним вимогам закону.

Судами встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 є
власниками земельних ділянок,
розташованих на території Іванівської
сільської ради Чернігівського району
Чернігівської області, цільовим
призначенням яких є ведення
особистого селянського господарства.

29 грудня 2007 року вказаними особами, від
імені яких діяла ОСОБА_21 на підставі
довіреностей, та ОСОБА_3 укладено
договори міни земельних ділянок, що
належали сторонам, і ОСОБА_3 отримала
відповідні державні акти.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із удаваності
оспорюваних договорів міни як таких, що
приховують договори купівлі-продажу,
та із порушення сторонами мораторію на
заборону відчуження земельних ділянок
сільськогосподарського призначення,
тобто п. 15 Перехідних
положень Земельного кодексу України.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
шляхом виключення із мотивувальної
частини посилання на удаваність
правочинів та на ст. 235 ЦК України
як підставу вирішення позову, суд
апеляційної інстанції, пославшись на
Закон України «Про порядок виділення в
натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам із часток (паїв)»,
дійшов висновку, що сторонами
договорів порушено мораторій на
заборону відчуження земельних ділянок
сільськогосподарського призначення,
тобто п. 15 Перехідних положень
Земельного кодексу України, оскільки
земельні ділянки площею 0,01 га, які
надані ОСОБА_3 в обмін на земельні
ділянки відповідачів, не є такими, що
отримані в порядку зазначеного Закону.

Проте з висновками судів попередніх
інстанцій щодо порушення сторонами
договорів міни земельних ділянок п. 15
Перехідних положень Земельного
кодексу України погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі: придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами;
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності;
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у
користування;прийняття спадщини;
виділення в натурі (на місцевості)
належної їм земельної частки (паю).

Згідно зі ст. 131 ЗК України громадяни та
юридичні особи України, а також
територіальні громади та держава мають
право набувати у власність земельні
ділянки на підставі міни, ренти,
дарування, успадкування та інших
цивільно-правових угод. Укладення
таких угод здійснюється відповідно до
Цивільного кодексу України з
урахуванням вимог цього Кодексу.

Статтею 132 ЗК України передбачено, що
угоди про перехід права власності на
земельні ділянки укладаються в
письмовій формі та нотаріально
посвідчуються. Угоди повинні містити:
назву сторін (прізвище, ім'я та по
батькові громадянина, назва юридичної
особи);вид угоди;предмет угоди
(земельна ділянка з визначенням місця
розташування, площі, цільового
призначення, складу угідь, правового
режиму тощо);документ, що підтверджує
право власності на земельну ділянку;
відомості про відсутність заборон на
відчуження земельної ділянки;
відомості про відсутність або
наявність обмежень щодо використання
земельної ділянки за цільовим
призначенням (застава, оренда,
сервітути тощо); договірну ціну; права
та обов'язки сторін; кадастровий номер
земельної ділянки; момент переходу
права власності на земельну ділянку.
Додатком до угоди, за якою здійснюється
відчуження земельної ділянки
приватної власності, є державний акт на
право власності на земельну ділянку, що
відчужується (або відчужувалась).

За п. 15 Перехідних положень ЗК України,
в редакції, яка діяла на момент
укладення договору міни, до 1 січня 2008
року не допускається: а)
купівля-продаж земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
державної та комунальної власності,
крім вилучення (викупу) їх для
суспільних потреб; б) купівля-продаж
або іншим способом відчуження
земельних ділянок і зміна цільового
призначення (використання) земельних
ділянок, які перебувають у власності
громадян та юридичних осіб для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, земельних ділянок,
виділених у натурі (на місцевості)
власникам земельних часток (паїв) для
ведення особистого селянського
господарства, а також земельних часток
(паїв), крім передачі їх у спадщину,
обміну земельної ділянки на іншу
земельну ділянку відповідно до закону
та вилучення (викупу) земельних ділянок
для суспільних потреб.

Аналіз даної правової норми свідчить
про те, що дія мораторію на відчуження
земельних ділянок
сільськогосподарського призначення не
поширюється на правочини щодо обміну
земельної ділянки на іншу земельну
ділянку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 14 Закону
України "Про порядок виділення в
натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам земельних часток
(паїв)" у разі, якщо власник земельної
ділянки, яка знаходиться всередині
єдиного масиву, що використовується
спільно власниками земельних ділянок
чи іншими особами для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, виявляє бажання
використовувати належну йому земельну
ділянку самостійно, він може обміняти
її на іншу земельну ділянку на межі
цього або іншого масиву. Обмін
земельними ділянками здійснюється за
згодою їх власників відповідно до
закону та посвідчується нотаріально.

Дана норма регулює правовідносини у
сфері здійснення обміну земельної
ділянки, яка знаходиться всередині
єдиного масиву, що використовується
спільно власниками земельних ділянок
чи іншими особами для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва.

Оскільки сторони за договорами міни
обмінювались земельними ділянками, які
використовуються для ведення
особистого селянського господарства,
обмін земельними ділянками, який
передбачений у підпункті «б» пункту 15
Перехідних положень ЗК України,
здійснено ними відповідно до закону, що
містить норми загального правового
регулювання договорів обміну (міни),
яким є ЦК України, що не передбачає
обмежень щодо міни земельних ділянок
для ведення особистого селянського
господарства.

У зв'язку з наведеним посилання судів
першої та апеляційної інстанцій на
незаконність державних актів на право
власності на земельні ділянки, виданих
ОСОБА_3, є неправильним.

Наведене свідчить про те, що судами
ухвалені помилкові рішення внаслідок
неправильного застосування норм
матеріального права.

Згідно зі ст. 341 ЦПК України суд
касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення і ухвалити
нове рішення або змінити рішення, якщо
застосовано закон, який не поширюється
на ці правовідносини, чи не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не
вимагається збирання або додаткової
перевірки чи оцінки доказів, рішення
суду апеляційної інстанції та рішення
суду першої інстанції у частині
визнання недійсними договорів міни
земельних ділянок та визнання
незаконними відповідних державних
актів на право приватної власності на
земельні ділянки підлягають
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Виходячи із встановлених судами
попередніх інстанцій фактичних
обставин справи, зібраних у ній доказів
та правових підстав, визначених з
урахуванням норм матеріального права,
що регулюють спірні правовідносини,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що з
урахуванням заявлених підстав, позов
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 336, 341, 344 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її
представником ОСОБА_23, задовольнити.

Рішення Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 22 липня
2013 року та рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 6 березня 2014
року в частині визнання недійсними
договорів міни земельних ділянок та
визнання незаконними відповідних
державних актів на право приватної
власності на земельні ділянки
скасувати, ухвалити в цій частині нове
рішення.

Заступнику прокурора Чернігівської
області у задоволенні позову до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 про
визнання недійсними договорів міни та
визнання незаконними державних актів
на право приватної власності на
земельні ділянки відмовити.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С.Олійник

Судді:
В.П.Гончар

С.О. Карпенко

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко