АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/1153/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/1349/14
Головуючий у 1-й інстанції Самсонова
Доповідач Бондаревська С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Дорош А.І., Триголова В.М.

при секретарі: Коваль А.А.

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивачів ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.
Полтави від 17 березня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення коштів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про відшкодування коштів,
затрачених на придбання квартири. В
позовній заяві позивачі вказували, що
вони мали намір придбати для себе
житло, в зв'язку з цим ОСОБА_1 20 липня 2010
року уклав з Полтавським акціонерним
банком «Полтава-Банк» договір №37 про
участь у фонді фінансування
будівництва. З метою отримання
пільгових умов на придбання квартири,
зазначений договір було переоформлено
на ОСОБА_3, якому ОСОБА_1 передав для
цього грошові кошти в сумі 185000 грн.
Вказані кошти в повному обсязі були
направлені ОСОБА_6 з-за
кордону. Для досягнення спільної мети,
а саме - придбання квартири,
01 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 укладено договір про спільну
діяльність, за яким ОСОБА_3, отримавши
квартиру, мав переоформити право
власності на квартиру на спільну
сумісну з ним, проте взяті на себе
зобов»язання не виконав, право
власності на дану квартиру було
зареєстровано за відповідачами та їх
малолітнім сином. Посилаючись на те, що
квартира придбана за їх-позивачів
кошти, які відповідач повернути їм
відмовляється, просили стягнути з
ОСОБА_3та ОСОБА_4 на їх користь у
солідарному порядку кошти в сумі 185
000 грн.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 17 березня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_6 -
відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду
першої інстанції, позивач ОСОБА_1
оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просив оскаржуване
ним рішення місцевого суду скасувати
та ухвалити нове рішення
про задоволення позовних вимог.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 своє
заперечення надала відповідач
ОСОБА_4, в якому, не погоджуючись з
доводами апелянта, просила апеляційну
скаргу відхилити, а рішення
Київського районного суду м. Полтави
від 17 березня 2014 року залишити
без змін.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Так, судом першої інстанції
встановлено, підтверджується наявними
у справі доказами, що 20 липня 2010 року
між ОСОБА_1 та Полтавським акціонерним
банком «Полтава-Банк» було укладено
договір №37 про участь у фонді
фінансування будівництва виду А.
За даним договором управитель - ПАБ
«Полтава-Банк» в порядку та на умовах,
визначених цим договором та правилами
ФФБ, здійснює управління майном ФФБ, а
довіритель - ОСОБА_1 - бере участь у ФФБ
шляхом надання майна у довірчу
власність управителю в управління з
метою отримання у власність
визначеного договором об'єкту
інвестування в об'єкті
будівництва житлового будинку
АДРЕСА_1

В подальшому даний договір було
розірвано, а на цей об'єкт інвестування
укладено договір про участь у фонді
фінансування будівництва з ОСОБА_3

Згідно рішення Київського районного
суду м. Полтави від 25 жовтня 2012 року у
справі №1609/5821/12, встановлено, що 17
грудня 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, з
одного боку, та Полтавським
акціонерним банком «Полтава-банк», що
виступив Управителем, з іншого боку,
було укладено договір №90 про участь у
Фонді фінансування будівництва виду А.

Згідно додатку №1 до даного договору
від 17 грудня 2010 року об'єктом
інвестування виступила квартира
АДРЕСА_1

Зазначеним судовим рішенням визначено
порядок користування двокімнатною
квартирою АДРЕСА_1, що знаходиться за
вищевказаною адресою та належить
на праві спільної сумісної власності
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 на підставі
Свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, виданого виконавчим
комітетом Полтавської міської ради від
29 серпня 2011 року, зареєстрованого ПП
ПБТІ «Інвентаризатор».

Також судом встановлено і це не
заперечується відповідачами, що кошти
в сумі 185 000 грн. на придбання
квартири їм були надані позивачами.

В той же час, відмовляючи в задоволенні
позову, місцевий суд виходив з того
факту, що позивачами не доведено
надання ними відповідачам коштів на
умовах їх повернення чи на
умовах передання позивачам
відповідачами квартири.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду виходячи з наступного.

Так, звертаючись до суду з позовом,
позивачі посилалися на невиконання
відповідачем ОСОБА_3 договору про
спільну діяльність від 01 грудня 2010
року, укладеного між ОСОБА_1 та
відповідачем.

При цьому судом встановлено, що згідно
вказаного договору про спільну
діяльність ОСОБА_1 та ОСОБА_3
домовились про організацію спільної
діяльності для досягнення наступних
цілей: укладення з ПАБ «Полтава-Банк»
або іншою установою договору на участь
у фонді фінансування будівництва,
спільного фінансування договору для
отримання двокімнатної квартири
площею не менше 60 м кв., отримання у
спільну власність придбаної квартири
шляхом переоформлення відповідних
документів.

За умовами зазначеного договору про
спільну діяльність від 01 грудня 2010 року
ОСОБА_1 зобов'язувався у строк протягом
10 днів з моменту його підписання надати
ОСОБА_3 кошти у розмірі не менше, ніж 185000
грн., ОСОБА_3 в свою чергу зобов'язувався
отримати кошти та укласти відповідний
договір на придбання квартири,
а після отримання квартири у свою
власність здійснити її переоформлення
на спільну сумісну власність з ОСОБА_1
не пізніше 01 вересня 2011 року.

Позивачі також вказували, що даний
договір про спільну діяльність було
укладено з метою скористатися пільгами
відповідача, тобто коштами за рахунок
Державного фонду сприяння молодіжному
житловому будівництву, але квартиру
вони мали намір придбати для
себе.

Судом також встановлено, що 17 грудня 2010
року Полтавським регіональним
управлінням Державної спеціалізованої
установи «Державний фонд сприяння
молодіжному житловому будівництву», з
однієї сторони, та ОСОБА_3, з другої
сторони, укладено договір управління
коштами для будівництва (придбання)
доступного житла за державної
підтримки №34/1/10509.

Відповідно до п. 5 Порядку використання
у 2010 році коштів, передбачених у
державному бюджеті для збільшення
статутного капіталу Державної
спеціалізованої фінансової установи
"Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву" з
подальшим спрямуванням на виконання
Державної програми забезпечення
молоді житлом, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 липня 2010 року №670 Фонд
використовує бюджетні кошти для
надання молодим сім'ям та одиноким
молодим громадянам, які потребують
поліпшення житлових умов,
довгострокових пільгових кредитів для
будівництва житла; фінансування
Державної програми забезпечення
молоді житлом на 2002-2012 роки,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 29 липня
2002 року № 1089.

Метою вказаної державної програми є
реалізація державної молодіжної
політики в частині розв'язання
житлової проблеми шляхом створення
сприятливих умов для розвитку
молодіжного будівництва,
удосконалення механізмів придбання
житла і забезпечення на цій основі
подальшого розвитку системи
іпотечного житлового кредитування.

Порядком використання у 2010 році коштів
Стабілізаційного фонду для
забезпечення житлом громадян, в тому
числі військовослужбовців та осіб
рядового і начальницького складу, які
відповідно до законодавства мають
право на його отримання, зокрема шляхом
надання державної підтримки для
будівництва і придбання доступного
житла, та для здійснення компенсації
Державній іпотечній установі витрат на
придбання квартир для забезпечення
житлом окремих категорій громадян,
затвердженим Постановою Кабінету
Міністрів України від 9 червня 2010 року
№ 509, передбачено перелік громадян, які
мають право на придбання житла на
умовах пайової участі з використанням
коштів Стабілізаційного фонду.

Позивачі до даного переліку не
відносяться.

З урахуванням наведеного, вірним є
висновок суду про те, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_6 не мали права на придбання
квартири із залученням коштів
Державного фонду сприяння молодіжному
житловому будівництву.

Звідси правильним також є висновок
суду, що договір про спільну діяльність
від 01 грудня 2010 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений всупереч
визначених ч. 1 ст. 203 ЦК України
загальних вимог, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Окрім того, судом встановлено, що
відповідач ОСОБА_4 не є стороною
договору про спільну діяльність від 01
грудня 2010 року. Не є стороною такого
договору і позивач ОСОБА_6 Виходячи з
наведеного, вірним є висновок суду, що у
вказаних осіб будь-які правовідносини,
права або обов'язки за даним договором
не виникали.

Узгоджується також з наявними у справі
доказами і висновок суду про
недоведеність отримання ОСОБА_3,
згідно наданої ним 01 грудня 2010 року
розписки, від ОСОБА_1
коштів в сумі 185 000 грн. для придбання
квартири на виконання договору про
спільну діяльність від 01 грудня 2010
року, з огляду на те, що згідно даних
ощадної книжки №934, виданої на ім»я
ОСОБА_1, з особового рахунку НОМЕР_1,
відкритого в Полтавському АБ
«Полтава-Банк», кошти в сумі 170934 грн. 39
коп. та в сумі 1726 грн. 61 коп. ОСОБА_1 були
видані 13 грудня 2010 року /а.с. 23, 38/.

З доводами позивача, наведеними ним в
апеляційній скарзі про те, що кошти в
сумі 181 135 грн. ним були зняті згідно
вищевказаної ощадної книжки 12 жовтня
2010 року та передані відповідачам 01
грудня 2010 року, як зазначено в розписці,
колегія суддів не погоджується зі
слідуючих підстав.

Так, по-перше, згідно наявної у справі
копії зазначеної вище ощадної книжки,
12 жовтня 2010 року було
видано кошти в сумі 18 135 грн., що не
відповідає зазначеному в апеляційній
скарзі розміру /а.с. 38, 83-84/; по-друге,
наведені позивачем в апеляційній
скарзі доводи суперечать зазначеним
ним у позовній заяві обставинам про те,
що на виконання укладеного ним 20 липня
2010 року договору №37 про участь у Фонді
фінансування будівництва виду А з ПАБ
«Полтава-Банк», на рахунок фонду
фінансування будівництва за період
з дня підписання договору та до
листопада 2010 року ним було внесено 150000
грн. З наведеного випливає, що у жовтні
2010 року ОСОБА_1 ще виконував свої
зобов"язання за умовами договору №37
про участь у Фонді фінансування
будівництва.

Колегія суддів не погоджується також з
доводами апеляційної скарги щодо
суперечливості висновків суду. При
цьому вважає обгрунтованим висновок
місцевого суду як в частині
доведеності позивачами надання ними
відповідачам на придбання квартири
коштів у сумі 185 000 грн., так і в частині
відсутності у справі належних та
допустимих доказів у підтвердження
того факту, що така допомога позивачами
надавалась не безоплатно.

З урахуванням зазначеного, суд
правомірно не взяв до уваги посилання
позивачів на п.4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 04 жовтня 1991
року №7 «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», якою передбачено, що інші
особи, які приймали участь у
будівництві жилого будинку (його
купівлі) не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво (купівлю
будинку), якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали не безоплатно.

При цьому колегія суддів звертає увагу,
що Пленум Верховного Суду України в п. 4
зазначеної постанови давав
роз»яснення з питань застосування
судами при вирішенні справ даної
категорії положень Закону України «Про
власність», який втратив чинність на
підставі Закону №997-V ( 997-16 ) від 27 квітня
2007 року, тобто задовго до виникнення у
сторін спірних правовідносин, а тому не
підлягає застосуванню при вирішенні
даного спору.

Окрім того, не відповідає дійсності
також посилання в апеляційній скарзі
на те, що судом проігноровано факт
укладення ОСОБА_1 договору №37 про
участь у Фонді фінансування
будівництва А з Полтавським
акціонерним банком "Полтава-Банк", який
за доводами апелянта є доказом того, що
кошти відповідачам надавалися на
умовах їх повернення чи на умовах
передання позивачам спірного об"єкту
нерухомості.

Дане твердження суперечить змісту
рішення суду та не відповідає
обставинам справи. Так, судом першої
інстанції як в описовій, так і в
мотивувальній частинах рішення
зазначено про вказаний договір та
надано належну оцінку даному доказу.
Судом, зокрема, було встановлено факт
укладення ОСОБА_1 договору №37 від 20
липня 2010 року про участь у Фонді
фінансування будівництва виду А з ПАБ
"Полтава-Банк" та його подальше
розірвання.

Договором регулювались відносини між
сторонами такого договору. Розірванням
договору зобов"язання сторін
припинилися. В той же час, даний договір
жодним чином не підтверджує факту
передачі коштів на умовах їх
повернення відповідачам чи передачі
будь-якого іншого майна. В свою чергу,
доказування, згідно положень ч. 4 ст. 60
ЦПК України, не може грунтуватись
на припущеннях.

З урахуванням наведеного, доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильності висновків місцевого суду,
як і не підтверджують належними
доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 17 березня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: