У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової
Г.І.,Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_6,
ОСОБА_7 до Інспекції Державного
Архітектурно-будівельного контролю у
Чернівецькій області, третя особа -
Чернівецька міська рада, про визнання
права власності на житловий будинок, за
касаційною скаргою Костарщука
Анатолія Самсоновича, який діє в
інтересах публічного акціонерного
товариства «Український інноваційний
банк», на рішення Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 02 квітня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Чернівецької області від 11 грудня 2013
року,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7
звернулись до суду із позовом до
Інспекції Державного
Архітектурно-будівельного контролю у
Чернівецькій області, третя особа -
Чернівецька міська рада, про визнання
права власності на житловий будинок.

Вимоги за позовом обґрунтовували тим,
що ОСОБА_7 на підставі договору
дарування від 29 травня 2002 року належав
будинок АДРЕСА_1, жилою площею 36,6 кв. м.,
а також на підставі державного акту про
право власності на земельну ділянку
від 16 липня 2002 року земельна ділянка, на
якій розташований вказаний будинок.

Внаслідок проведення ними, за час
спільного проживання самочинного
будівництва загальна площе будинку
збільшилась до 111,8 кв. м., а жила - до
60,7 кв.м.

Рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 02 лютого 2007 року
за ОСОБА_7 визнано право власності на
спірний будинок АДРЕСА_1, який
складається з житлового будинку під
літ. «А», загальною площею 111,8 кв. м.,
гаража під літ. «Б», огорожі під літ.
«№1». На підставі вказаного рішення за
ОСОБА_7 було зареєстровано право
власності на вказаний житловий будинок
з належними до нього надвірними
будівлями та спорудами.

Однак, рішенням апеляційного суд
Чернівецької області від 03 жовтня
2012 року вищевказане рішення було
скасовано та в задоволенні позову
ОСОБА_7 про визнання права власності
відмовлено. Крім того, вказаним
рішенням апеляційного суду
встановлено факт того, що ОСОБА_6 є
співзабудовником об'єкта самочинного
будівництва, оскільки проживала однією
сім`єю з ОСОБА_7 та приймала особисту
участь у самочинному будівництві
спірного нерухомого майна.

З метою узаконення будинку позивачі
звертались до Інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернівецькій області з відповідною
декларацією про готовність об'єкта до
експлуатації, однак вона була
повернута, тому вони звернулись до суду
з вказаним позовом відповідно до вимог
ст. ст. 376, 392 ЦК України та просили
визнати за ними право власності по Ѕ
частині спірного будинковолодіння за
кожним.

Рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 02 квітня 2013 року,
яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Чернівецької
області від 11 грудня 2013 року позов
задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1 /2
частину домоволодіння АДРЕСА_1, яке
складається з: житлового будинку літ.
"А" (коридор 1-1, площею 7,80 кв. м.; кухня 1-2,
площею 9,70 кв. м.; санвузол 1-3, площею 2,80
кв. м.; коридор 1-4, площею 7,60 кв. м.;
кімната 1-5, площею 13, 90 кв. м.;
кімната 1-6, площею 11,20 кв. м.; кімната 1-7,
площею 11,80 кв. м.; коридор 1-8, площею 12,30
кв. м.; передпокій 1-9, площею 10,90 кв. м.;
кімната 1-10, площею 11,20 кв. м.; кімната
1-11, площею 12,60 кв. м.), загальною площею
111,8 кв. м., жилою площею 60,7 кв. м.;
гаража літ. "Б"; огорожі літ. "№1-2",
загальною вартістю 99 350,00 грн.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2
частину домоволодіння АДРЕСА_1, яке
складається з: житлового будинку
літ. "А" (коридор 1-1, площею 7,80 кв. м.;
кухня 1-2, площею 9,70 кв. м.; санвузол 1-3,
площею 2,80 кв. м.; коридор 1-4, площею 7,60 кв.
м..; кімната 1-5, площею 13,90 кв. м.; кімната
1-6, площею 11,20 кв. м.; кімната 1-7, площею
11,80 кв. м.; коридор 108, площею 12,30 кв. м.;
передпокій 1-9. площею 10,90 кв. м.; кімната
1-10, площею 11,20 кв.м.; кімната 1-11, площею
12,60 кв. м.), загальною площею 111,8 кв.
м., жилою площею 60,7 кв. м.; гаража літ. "Б";
огорожі літ. "№ 1-2", загальною вартістю
99350,00 грн.

У касаційній скарзі Костарщук А.С., який
діє в інтересах ПАТ «Український
інноваційний банк» просить скасувати
ухвалені судові рішення, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, дані рішення не відповідають
вищевказаним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання права власності на самочинне
будівництво, суд першої інстанції, з
яким погодився й апеляційний суд,
виходив із того, що позивачі своїми
силами за власні кошти самочинно
виконали будівництво прибудови та
переобладнання будинку, який
розташований на земельній ділянці, що
належить ОСОБА_7 та вказане будівництво
відповідає державним будівельним
нормам і стандартам, не порушує права
інших осіб, при цьому ОСОБА_7 як власник
земельної ділянки не заперечує проти
визнання за ОСОБА_6 права власності на Ѕ
частину вказаного будинку як об'єкту
спільної сумісної власності.

Однак, такі висновки зроблено судами
без належного з`ясування дійсних
обставин справи, прав та обов'язків
сторін, оцінки наданих ними доказів.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_7 на підставі
договору дарування від 29 травня 2002 року
належав будинок АДРЕСА_1, жилою площею
36,6 кв. м.

Земельна ділянка площею 0,0313 га, на якій
розташований вказаний будинок,
належить також ОСОБА_7 на підставі
державного акту, виданого 16 липня 2002
року.

У зв'язку з проведенням реконструкції
спірного житлового будинку, його
загальна та житлова площа збільшилась
відповідно на 11,8 кв. м. та 60,7 кв. м.

Рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 02 лютого 2007 року
за ОСОБА_7 визнано право власності на
спірний будинок АДРЕСА_1, який
складається з житлового будинку під
літ. «А», загальною площею 111,8 кв. м.,
гаража під літ. «Б», огорожі під літ.
«№1». На підставі вказаного рішення за
ОСОБА_7 було зареєстровано право
власності на вказаний житловий будинок
з належними до нього надвірними
будівлями та спорудами.

Однак, рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 03 жовтня 2012
року вищевказане рішення було
скасовано та в задоволенні позову
ОСОБА_7 про визнання права власності
відмовлено. Крім того, вказаним
рішенням апеляційного суду
встановлено факт того, що ОСОБА_6 є
співзабудовником об'єкта самочинного
будівництва, оскільки проживала однією
сім`єю з ОСОБА_7 та приймала особисту
участь у самочинному будівництві
спірного нерухомого майна.

Ухвалюючи рішення про визнання права
власності на спірний будинок за
позивачами по Ѕ частині за кожним, суди
виходили із положень ст. 61 ЦПК України
та вважали обставини, встановлені
рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 03 жовтня 2012
року такими, що не підлягають
доказуванню.

Проте, не звернули уваги на те, що при
визнанні права власності на самочинне
будівництво суди повинні керуватися
нормами ЦК, відповідним законодавством
і враховувати роз'яснення, надані у
постанові Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами статті
376 Цивільного кодексу України
(про правовий режим самочинного
будівництва)».

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно із роз'ясненнями викладеними в
п. 9 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № № 6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
ЦК України (про правовий режим
самочинного будівництва)», при
розгляді справ зазначеної категорії
судам слід мати на увазі, що відповідно
до ст. 26 Закону України «Про основи
містобудування» спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
в разі його порушення, невизнання або
оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст.
3 ЦПК України). У зв'язку із цим
звернення до суду з позовом про
визнання права власності на самочинне
будівництво має здійснюватися за
наявності даних про те, що порушене
питання було предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
дають підстави вважати про наявність
спору.

Як вбачається із матеріалів справи,
інспекція Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернівецькій області листом № 7/24/4-2/4188
від 18 жовтня 2012 року повернула
позивачам Декларацію про готовність
об'єкта до експлуатації для усунення
невідповідностей щодо замовників
будівництва, зазначених в декларації
(ОСОБА_10 та ОСОБА_6) та даних щодо
власника земельної ділянки (ОСОБА_7).

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, на вказані обставини справи та
норми чинного законодавства, уваги не
звернув, не з`ясував, чим саме було
порушено право позивачів відповідачем
та чи може бути останній належним за
вимогами, з якими позивачі звернулись
до суду, а також те, що земельна ділянка,
на якій розташований спірний
реконструйований будинок, належить
ОСОБА_7, а тому саме за ним може бути
зареєстровано право власності на даний
будинок.

Крім того, судом не було перевірено
наявності обтяжень на спірне майно, що
призвело до усунення від участі у
справі ПАТ «Український інноваційний
банк», права якого порушені
оскаржуваним рішенням, оскільки 21
березня 2011 року між ПАТ «Український
інноваційний банк» та ОСОБА_7 був
укладений договір іпотеки, предметом
якого була земельна ділянка площею 0,0313
га по АДРЕСА_1 та розташований на ній
житловий будинок з належними до нього
будівлями та спорудами, що
унеможливило повно та об'єктивно
встановити всі обставини справи.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку та залишаючи рішення суду
першої інстанції без змін, апеляційний
суд на зазначені порушення норм
процесуального права уваги не звернув,
доводи апеляційної скарги належним
чином не перевірив, у зв'язку з чим
помилково залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

За таких обставин, підстав визнати
ухвалені судові рішення законними і
обґрунтованими не можна, тому вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Костарщука Анатолія
Самсоновича, який діє в інтересах
публічного акціонерного товариства
«Український інноваційний банк»
задовольнити.

Рішення Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 02 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Чернівецької області від 11 грудня
2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
М.І. Наумчук