Справа № 2/1015/2070/2012 Головуючий у І
інстанції Нікушин В.В.Провадження №
22-ц/780/571/14 Доповідач у 2 інстанції
ЯворськийКатегорія 26
РІШЕННЯ

Іменем України

14 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах

Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Савченка С.І..,
Фінагєєва В.О.,

при секретарі: Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 31 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційний банк
«Даніель» про захист прав споживача,
розірвання кредитного договору

та за зустрічним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Комерційний банк «Даніель» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Приватного підприємства
«Трейдпак» про стягнення
заборгованості за кредитним
договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом, в якому у
відповідності до норм ст. 651 ЦК України
та ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів»
просив розірвати кредитний договір від
12.07.2007 року, укладений між ним та Банком
та зобов'язати останнього розробити
новий графік погашення заборгованості
та прийняти у позичальника суму
заборгованості рівними частинами у
термін, не менший, ніж передбачалося
Кредитним договором по курсу, який діяв
на момент укладання договору.

В обґрунтування своїх вимог посилався
на те, що 12 липня 2007 року між ним та TOB КБ
«Даніель» було укладено кредитний
договір № 1051-04-КН із визначенням змісту
на основі стандартної форми,
запропонованої для будь-яких
клієнтів-фізичних осіб, за умовами
якого відповідач зобов'язався надати
позивачу кредит у сумі 119' 000 дол. США, а
позивач у свою чергу отримати вказану
суму кредиту та повернути отримані в
кредит кошти та сплатити відсотки за
користування ними у розмірі 13,5% річних
строком до 11.07.2017 року. Для забезпечення
повернення кредитних коштів був
укладений іпотечний договір
зареєстрований в реєстрі за номером
№845, предметом іпотеки по договору є
нерухоме майно, а саме - двокімнатна
квартира, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, заставна вартість якого на
момент укладення договору складала 707
000 гривень. Проте, на думку позивача,
підписання зазначеного договору про
надання споживчого кредиту стало
наслідком чисельного порушення його
прав та норм чинного законодавств, що
свідчить про недотримання сторонами на
час укладення вкааного кредитного
договору вимог ст. 533 ЦК України щодо
валюти кредитування, ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживача»
умов на дання кредиту , що дає підстави
для визнання договору недійсним в
порядку визначеному ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживача»,
ст.ст. 203, 215 ЦК України. Просив
задовольнити його позовні вимоги та
розірвати укладений кредитний договір
№№ 1051-04-КН від 12 липня 2007 року.

В ході судового розгляду справи
представник ПАТ «КБ «Даніель»
звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ПП
«Трейдпак» про стягнення
заборгованості за оспорюваним
кредитним договором та просив у
відповідності до норм ст.ст.526, 629 ЦК
України, з урахуванням уточнень,
стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ПП
«Трейдпак» суму заборгованості за
кредитним договором у розмірі 1 266 755 грн
26 коп. та сплачений судовий збір.

Зустрічні позовні вимоги
обґрунтовував тим, що між Банком та
ОСОБА_2 12 липня 2007 року був укладений
Договір про іпотечний кредит № 1051-04-КН (
Кредитний договір), до якого
додатковими угодами №1 від 10.08.2007 р., Б/н
від 15.07.2008 р., №2 від 13.04.2009р., №3
від12.10.2009р., №4 від 28.01.2011р., №5 від
08.06.2011р., №6 від 21.06.2012 р. вносилися зміни.

Згідно п.4.3 Кредитного договору в
редакції, встановленої додатковою
угодою №6 від 21.06.2012 року, відсотки за
користування кредитом, нараховані за
період з 01.01.2011 р. по 31.05.2012 р. включно у
сумі 21 228,14 доларів США, відповідач має
сплачувати щомісячно в розмірі 1 700,00
доларів США починаючи з червня 2012 р. по
травень 2012 р. включно.

В забезпечення виконання зобов'язань
Кредитному договору між Банком та
ОСОБА_3 був укладений Договір поруки
№999-04 від 12 липня 2007 р., до якого
Додатковою угодою №1 від 28.01.2011 року
сторонами внесені зміни, що
відповідають змінам умов виконання
повного зобов'язання щодо розміру
плати за користування кредитом за
період з 15.07.2008 р. по 27.01.2011 р. - 16,5% річних.

Також між Банком та ПП «Трейдпак» було
укладено Договір поруки №998-04 від 12
липня 2007 р., до якого Додатковою угодою
№ 1 від 28.01.2011 р. сторонами внесені
зміни, що відповідають змінам умов
виконання основного зобов'язання, у
тому числі щодо розміру плати за
користування кредитом за період з
15.07.2008 року по 27.01.2011 року - 16,5% річних.

Банк свій обов'язок по Кредитному
договору щодо надання кредиту у сумі 119
000,00 доларів США ОСОБА_2 виконав, однак
позичальником порушено умови
Кредитного договору, а саме з липня 2012
р. не здійснювалися щомісячні платежі
зі сплати відсотків за кредитним
договором та станом на 05.12.2012 р. сума
загальної заборгованості з
урахуванням офіційного курсу гривні до
долару США згідно НБУ станом на 04.12.2012 р.
складає 1 266 755, 26 грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 31
жовтня 2013 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційний банк
«Даніель» про захист прав споживача та
розірвання кредитного договору
відмовлено.

Зустрічну позовну заяву Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Комерційний банк «Даніель» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Приватного підприємства
«Трейдпак» про стягнення
заборгованості за кредитним договором
задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Приватного підприємства «Трейдпак» на
користь «Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«Даніель» заборгованість за кредитним
договором у розмірі 1 266 755, 26 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Приватного підприємства «Трейдпак» на
користь «Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«Даніель» суму судового збору у
розмірі 3219,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати вказане рішення
районного суду як незаконне і
необґрунтоване та ухвалити нове, яким у
задоволенні зустрічного позову Банку
відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_2
задовольнити у повному обсязі
посилаючись на те, що суд не взяв до
уваги ту обставину, що порука за
договором від 17.07.2007 р. за №№998-04, 999-04,
укладеними між ПАТ «КБ «Даніель» та ПП
«Трейдпак» і ОСОБА_3 є припиненою, тому
вважає, що норми процесуального та
матеріального права порушено, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, які з'явилися в залі
судового засідання, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про часткове задоволення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом першої інстанції при розгляді
вказаної справи встановлено, що 12 липня
2007 року між TOB «Комерційний
«Даніель»правонаступником якого є
позивач у справі ПАТ «КБ «Даніель» та
ОСОБА_2 було укладено кредитний договір
№ 1051-04-КН, який із визначенням змісту на
основі стандартної форми,
запропонованої відповідачем для
будь-яких клієнтів-фізичних осіб.

За умовами договору, відповідач
зобов'язався надати позивачу кредит у
сумі 119 000 доларів США, а позивач у свою
чергу повернути отриману суму
кредитних коштів та сплатити відсотки
за користування ним у розмірі 13,5%
річних строком до 11.07.2017 року. Для
забезпечення повернення кредитних
коштів був укладений іпотечний договір
зареєстрований в реєстрі за номером №
845, предметом іпотеки по договору є
нерухоме майно, а саме - двокімнатна
квартира, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, заставна вартість якого на
момент укладення договору складала 707
000, 00 гривень. Проте, на думку позивача,
підписання зазначеного договору про
надання споживчого кредиту стало
наслідком чисельного порушення норм
чинного законодавства та прав
позивача.

Також встановлено, що Банк не дає
жодних гарантій щодо незмінності
розміру процентів за користування
кредитом, а тому розмір процентної
ставки за користування кредитом, під
час дії цього договору внаслідок
настання події, яка має безпосередній
вплив на вартість кредитних ресурсів, у
тому числі, залежно від зміни облікової
ставки НБУ, зміни процентних ставок на
кредитному ринку України може бути
змінений банком протягом строку дії
цього Договору до моменту повного
виконання позичальником зобов'язання.
Банк має право ініціювати зміну
розміру процентної ставки по Договору.
Тож банк надає собі права за власним
бажанням змінювати відсоткову ставку,
а клієнт не має права відмовлятися.

Встановлено, що у разі зміни
законодавства України щодо здійснення
кредитування, облікової ставки НБУ,
інших економічних умов, що впливають на
суму кредитних коштів, Банк має право
самостійно змінити розмір процентної
ставки за кредитом, попередивши про це
письмово позичальника рекомендованим
листом протягом 5 днів з дати внесення
таких змін.

Вирішуючи вказаний спір та ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позову про розірвання кредитного
договору суд першої інстанції виходив
із того, що всі умови кредитного
договору на час його укладення
погоджені обома сторонами, вибір умов
кредитування з боку позивача був
добровільним, сторони за власним
волевиявленням досягли істотних умов і
власноручно їх підписали, чим взяли на
себе зобов'язання виконувати їх
належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України,
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом,
відповідно до п. 1 глави 3 розділу II
Положення про порядок та умови
торгівлі іноземною валютою,
затвердженою постановою Правління
Національного банку України від 10
серпня 2005 р. за №281, резиденти мають
право купувати, обмінювати іноземну
валюту з метою виконання зобов'язань (у
тому числі власних операцій суб'єктів
ринку) за кредитними операціями та
платежами за цими операціями (проценти,
комісійні винагороди, неустойки тощо) в
іноземній валюті на підставі кредитних
договорів і т. ін. Частиною 1 ст. 533
України передбачено, що грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях, однак ч. 3 цієї статті
встановлює, що використання іноземної
валюти при здійсненні розрахунків на
території країни за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Пункт «г» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю» від 19.02.1993 № 15-93 визначає, що
використання земної валюти на
території України як засобу платежу
потребує отримання особою
індивідуальної ліцензії. Положення про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14.10.2004
№483 та зареєстроване в Міністерстві
юстиції України 09.11.2004 за №1429/10028, надає
право уповноваженим банкам
використовувати іноземну валюту як
засіб платежу без отримання
індивідуальної ліцензії за умови, що
банк є ініціатором або отримувачем за
валютною нацією.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність» банки мають право на
підставі банківської ліцензії
здійснювати банківські операції з
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик, при цьому ст. 2 цього закону
встановлено, що терміни «кошти» у цьому
Законі вживається у значенні - «гроші у
національній або іноземній валюті чи
їх еквівалент». Даний пункт дозволяє
банкам на власний ризик, при наявності
ліцензії, проводити операції з
кредитування, і не зобов'язує банки
брати на себе будь-які ризики пов'язані
з цим кредитуванням.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 5, а саме: у разі
виникнення спору отримання сторонами
кредитного договору індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу або як застави суд має виходити
з того, що НБУ на виконання положень
статті 11 цього Декрету про валютне
регулювання, статті 44 ЗУ «Про
Національний банк України» в межах
своїх повноважень прийнято Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з
пунктом 1.5 цього Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями, який до
переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року №
3024-VІ «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків» генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій).

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо
розірвання кредитного договору,
оскільки при судовому розгляді
достовірно встановлено, що надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України, як засобу
платежу у жодної із сторін кредитного
договору, тому колегія суддів не може
взяти до уваги посилання апелянта на
неправомірність та незаконність
надання Банком йому кредиту в
іноземній валюті, так як ці посилання
не знаходять свого місця у вказаному
спорі та не є підставою для розірвання
кредитного договору

Також колегія суддів погоджується з
висновком суду про задоволення
зустрічного позову ПАТ «КБ «Даніель»
про солідарне стягнення
заборгованості за вказаним кредитним
договором виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
його виконання, то воно піддягає
виконанню у цей строк.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

У відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України
якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові, у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України
передбачено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

У відповідності до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або майно, які боржник повинен
передати кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 550 ЦК України визначено,
що право на неустойку виникає
незалежно від наявності у кредитора
збитків, завданих невиконанням або
неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі
солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі усіх
боржників разом, так і від будь-кого з
них окремо.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Стаття 554 ЦК України зазначає, що в разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Тож, як вбачається з матеріалів справи,
між ПАТ «КБ «Данель» та ОСОБА_2 було
укладено договір про іпотечний кредит
від 12.07.2007 р. відповідно до умов якого
Позичальнику надано кредит у розмірі 119
000,00 доларів США; сторонами погоджено
повернення кредиту до 11.07.2017 р. включно;
щомісячну сплату відсотків за
користування кредитними коштами за
періоди з: 12.07.2007р.по 14.07.2008 року 13,5 %
річних, 15.07.2008 р. по 27.01.2011 р. - 16,5 % річних,
28.01.2011 р. до повного погашення по
заборгованості за кредитом - 13,5% річних.

Відсотки за користування кредитом,
нараховані за період з 01.01.2011 р. по 31.05.2012
р. включно у сумі 21 228,14 доларів США
повинні були сплачуватися
позичальником щомісячно в розмірі 1 700,00
доларів США починаючи з червня 2012 р. по
травень 2012 р. включно.

В забезпечення виконання зобов'язань
позичальника по Кредитному договору
між Банком та ОСОБА_3 та ПП «Трейдпак»
були укладені Договіри поруки від 12
липня 2007 р. згідно яких розмір плати за
користування кредитом за період з
15.07.2008р. по 27.01.2011 р. -16,5 % річних.

Отже, так як Банк свій обов'язок по
Кредитному договору щодо надання
кредиту у сумі 119 000 доларів США ОСОБА_2
виконав, що підтверджується випискою з
позичкового рахунку заявою на видачу
готівки №412723 від 12.07.2007 р., а апелянт
порушив умови п.4.3 Кредитного договору,
саме: з липня 2012 р. не здійснює
щомісячні платежі зі сплати відсотків
за користування кредитом, а сума
заборгованості за кредитним договором
становить 1 266 755 грн. 26 коп., тому
підлягає солідарному стягненню з
позичальника та поручителів.

Однак колегія суддів не може
погодитися із висновком суду щодо
солідарного стягнення суми судового
збору, так як відповідно до вимог ст. 88
ЦПК України при вирішенні спору суд
розподіляє судові витрати між
сторонами.

Тому, вирішуючи питання про судові
витрати у справі, суд, у порушення
зазначеної норми процесуального права,
не розподілив між сторонами, а стягнув
судові витрати солідарно з
відповідачів, що не передбачено
зазначеною нормою закону.

За наведених обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що у
відповідності до норм ч.4 ст.309 ЦПК
України, рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення в частині солідарного
стягнення судових витрат з
відповідачів.

Керуючись п.3 ч.1 ст.47 Закону України
«Про банки та банківську діяльність»,
п.«г» ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання та валютного контролю» від
19.02.1993 № 15-93, Згідно п. 11 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5,
ст.ст.526, 530, 533, 543, 549, 550, 553, 554, 625, 1049, 1050, 1054
ЦК України, ст.ст. 88, 213, 303, 307, 309, 313, 314, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 31
жовтня 2013 року в частині солідарного
стягнення з відповідачів ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Приватного підприємства
«Трейдпак» на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Комерційний банк «Даніель» судових
витрат в розмірі 3219,00 грн. скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, Приватного
підприємства «Трейдпак» на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційний банк
«Даніель» понесені судові витрати по
сплаті судового збору в розмірі по 1 073,00
грн із кожного.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
М.А.Яворський

судді:
С.І.Савченко

В.О.Фінагєєв