Справа № 340/21/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1967 /2014
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Р. І.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Горблянського Я.Д.

суддів Беркій О.Ю.,
Пнівчук О.В.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: представника
апелянта - Рокетської С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ПАТ КБ
«Приват Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
неповнолітнього ОСОБА_6, третя особа -
служба у справах дітей Верховинської
районної державної адміністрації про
виселення з житлового будинку із
зняттям з реєстраційного обліку та
стягнення судових витрат, - за
апеляційною скаргою ПАТ КБ «Приват
Банк» на рішення Верховинського
районного суду від 25 липня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

В січні 2014 року представник ПАТ КБ
«Приват Банк» звернувся в суд з
позовними вимогами до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про виселення відповідачів та
інших осіб, які зареєстровані та
проживають у житловому будинку,
розташованому в АДРЕСА_1 та передачу
зазначеного будинку в оперативне
управління банку на період реалізації.
Позовні вимоги мотивовані тим, що
рішенням суду звернуто стягнення на
предмет іпотеки - житловий будинок, що
відповідно до вимог законодавства є
підставою для виселення всіх
мешканців.

Ухвалою судді від 28.05.2014 року до участі
в справі у якості співвідповідачів
залучено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та в якості
третьої особи на стороні відповідача -
службу у справах дітей Верховинської
РДА.

Рішенням Верховинського районного
суду від 25.07.2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
вважаючи його незаконним, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, за недоведеністю
обставин, що мають значення для справи
та невідповідності висновків суду
обставинам справи, представник ПАТ КБ
«Приват Банк» подав апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що положення ЗУ «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» від 30.06.2014 року, на
який послався суд, не можуть бути
застосовані до спірних правовідносин,
оскільки закон не скасовує та не
зупиняє дію положень ст.ст.33,40 ЗУ «Про
іпотеку», ст.109 ЖК УРСР, які
встановлюють підстави звернення
стягнення та іпотечне майно.

Представник апелянта вказує, що
виселення мешканців з житлового
приміщення не є способом звернення
стягнення. Так рішенням суду вже було
звернуто стягнення на предмет іпотеки
і на даний час відсутній будь-який
законодавчий акт, який передбачає
зупинення виконання судових рішень. ЗУ
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» не може регулювати відносини,
які виникли до моменту набрання
чинності цим законом, в тому числі не
передбачає зупинення виконання
рішення.

Крім того, суд першої інстанції
всупереч норм згаданого закону не
з'ясував, чи нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, та чи у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно.

За наведених доводів просить
оскаржуване рішення суду скасувати та
постановити нове, яким позов
задовольнити.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
апелянта, оцінивши зібрані докази,
колегія суддів приходить до висновку
про відмову в задоволенні апеляційної
скарги.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Даним вимогам законодавства
оскаржуване рішення суду відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд керуючись нормами ЗУ «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» виходив з
того, що оскільки на спірне нерухоме
майно не може бути накладено стягнення,
то відсутні підстави для усунення
перешкод у здійсненні примусового
виселення мешканців з будинку.

Такий висновок суду відповідає нормам
матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
02.04.2007 року ПАТ КБ «Приват Банк» та
ОСОБА_3 було укладено кредитний договір
№IFVWGA00000066, відповідно до якого банк
надав позичальнику 24450 доларів США до
03.04.2017 року з цільовим призначенням
ремонт та реконструкція житла. З метою
забезпечення зобов'язань за даним
договором 17.04.2007 року укладено договір
іпотеки, предметом якого є житловий
будинок з господарськими будівлями
загальною площею 147,3 кв. в АДРЕСА_1, який
належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
від 22.03.2007 року виданого виконавчим
комітетом Красноїльської сільської
ради та земельна ділянка площею 0,0710 га
в с. Рівня Красноїльської сільської
ради Верховинського району, що
належить ОСОБА_4 на підставі Державного
акту на право власності на земельну
ділянку серії І-ІФ №028083.

Рішенням Верховинського районного
суду від 20.12.2012 року, залишеним в цій
частині в силі рішенням Апеляційного
суду Івано-Франківської області від
13.03.2013 року в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 02.04.2007 року звернуто стягнення на
предмет іпотеки, а саме на будинок та
земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи
банком в порядку ст.40 ЗУ «Про іпотеку» в
серпні 2013 року направлялось вимога
мешканцям ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у тридцятиденний
строк звільнити житловий будинок в
АДРЕСА_1 яке ними отримане, що
підтверджується повідомленнями з
рекомендованих листів.

Згідно довідки від 12.12.2013 року
виконкому Красноїльської сільської
ради в спірному будинку станом на 17.04.2007
року зареєстровані та проживають
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та неповнолітній
ОСОБА_6 (а.с. 100).

Згідно ст. 9 Житлового кодексу ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом. Житлові права
охороняються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» від 03.06.2014 р. за №
1304-VII, протягом дії цього Закону: не може
бути примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України "Про
заставу" та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України "Про
іпотеку", якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній валюті
таке нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника / майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно; загальна площа такого
нерухомого житлового майна (об'єкта
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна) не перевищує 140 кв.
метрів для квартири та 250 кв. метрів для
житлового будинку.

Згідно із ст. 4 протягом дії цього
Закону інші закони України з питань
майнового забезпечення кредитів діють
з урахуванням його норм.

З матеріалів справи вбачається, що
відносини між сторонами регулюються
зазначеним законом, оскільки будинок,
що є предметом іпотеки, виступає як
забезпечення зобов'язань відповідача
ОСОБА_3 за споживчим кредитом (згідно п.
7.1 кредитного договору), кредит наданий
в іноземній валюті, загальна площа
будинку, що є предметом іпотеки
становить 147,3 кв.м., а житлова - 62,3 кв.м.,
предмет іпотеки використовується
відповідачами, як місце їх постійного
проживання. А банком не доведено
належними засобами доказування, що
відповідачі, в тому числі позичальник
ОСОБА_3 мають у власності інше нерухоме
житлове майно, а тому доводи
апеляційної скарги в цій частині
колегія сприймає критично.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що оскільки спір між
сторонами пов'язаний з процедурою
звернення стягнення на предмет іпотеки
та відносини щодо виселення
відповідачів з житлового будинку
виникли як результат реалізації
звернення стягнення на іпотечне майно,
яке в силу вимог законодавства не може
бути примусово стягнуте, відсутні
підстави для задоволення позову.

За таких обставин,колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його законності і
обґрунтованості.

Підстав для скасування даного рішення
і ухвалення нового рішення колегія
суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приват Банк»
- відхилити.

Рішення Верховинського районного суду
від 25 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.Ю. Беркій

О. В. Пнівчук