У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А. С.,

суддів: Гончара В. П.,
Савченко В. О.,

Карпенко С. О.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Комунального підприємства
Дніпропетровської обласної ради
«Аульський водовід» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, за
касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_3, на рішення
Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 14 листопада 2013 року та
ухвалу Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 29 січня
2014 року

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, у якому
зазначала, що вона працювала у
Комунальному підприємстві
Дніпропетровської обласної ради
«Аульський водовід» (далі - КП
«Аульський водовід») на посаді
машиніста насосних очисних споруд. При
звільненні її з роботи відповідач не
провів із нею повний розрахунок.
Рішенням Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 20 травня 2011 року з
відповідача на її користь стягнуто
невиплачену заробітну плату за період
з 01 січня по 03 березня 2009 року в сумі 2 339
грн 41 коп. та компенсацію за
невикористану відпустку за період
роботи з 01 грудня 2008 року по 03 березня
2009 року в розмірі 595 грн 40 коп. На
виконання рішення суду було видано
виконавчий лист, на підставі якого у
відділі державної виконавчої служби
Криничанського районного управління
юстиції Дніпропетровської області
(далі - ВДВС Криничанського РУЮ) було
відкрито виконавче провадження, яке
неодноразово припинялось та
поновлювалось, у зв'язку з чим із
відповідача було стягнуто лише
заборгованість із заробітної плати,
однак компенсація за невикористану
відпустку в розмірі 595 грн 40 коп. не була
сплачена, чим порушено вимоги статті 116
Кодексу законів про працю України (далі
- КЗпП України).

Посилаючись на вказані обставини,
просила суд стягнути з КП «Аульський
водовід» на її користь середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні з 01 січня 2011 року до дня
ухвалення рішення суду в сумі 66 114 грн 23
коп.

Рішенням Заводського районного
суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 14
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 29 січня
2014 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4,
який діє в інтересах ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалені у
справі судові рішення просить
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився і суд апеляційної
інстанції, виходив із того, що відсутня
вина відповідача в непроведенні ВДВС
Криничанського РУЮ виконавчих дій щодо
стягнення належних позивачці коштів у
зв'язку з порушенням справи про
банкрутство відповідача. Крім того, як
зазначив суд, сума середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, яку позивачка просить
стягнути з відповідача, порівняно із
сумою невиплаченої відповідачем
компенсації за невикористану
відпустку перевищує останню більше ніж
у 100 разів, що не відповідає принципам
співмірності та справедливості.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна з огляду
на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_3
працювала у КП «Аульський водовід» на
посаді машиніста насосних очисних
споруд. 03 березня 2009 року
позивачка була звільнена з роботи,
однак при звільненні КП
«Аульський водовід» не провело з нею
повний розрахунок. Рішенням
Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 20 травня 2011 року стягнуто з
КП «Аульський водовід» на її користь
невиплачену заробітну плату за період
з 01 січня по 03 березня 2009 року в
сумі 2 339 грн 41 коп. та компенсацію за
невикористану відпустку за 6 днів за
період роботи з 01 грудня 2008 року по 03
березня 2009 року в розмірі 595 грн 40 коп.;
у задоволенні позовних вимог у частині
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні за
період з 04 березня 2009 року по 31 грудня
2010 року відмовлено у зв'язку з
відсутністю вини КП «Аульський
водовід».

На підставі виконавчого листа від 29
вересня 2011 року ВДВС Криничанського
РУЮ було відкрито виконавче
провадження зі стягнення з відповідача
на користь ОСОБА_3 середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні та компенсації за
невикористану відпустку. Згодом
постановою ВДВС Криничанського РУЮ від
02 грудня 2011 року виконавче провадження
було зупинено у зв'язку з порушенням 30
червня 2011 року Господарським судом
Дніпропетровської області справи про
банкрутство КП «Аульський водовід».

Суму заборгованості із заробітної
плати в розмірі 2 339 грн 41 коп. ОСОБА_3
отримала.

Компенсацію за невикористану
відпустку в розмірі 595 грн 40 коп.
КП «Аульський водовід» повністю
виплатило лише після пред'явлення
позову - 16 жовтня 2013 року.

Відповідно до статті 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівнику сум у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП України, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на корить працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Законом України від 14 травня 1992 року
№ 2343-ХІІ «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» (частина
шоста статті 12 у редакції Закону від 13
липня 2002 року, частина п'ята статті 19 у
редакції Закону від 18 січня 2013 року, які
були чинними на час існування спірних
правовідносин) дія мораторію на
задоволення вимог кредиторів не
поширюється на виплату заробітної
плати.

Результат аналізу наведених норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що передбачений частиною
першою статті 117 КЗпП України обов'язок
роботодавця щодо виплати середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні настає за умови
невиплати з його вини належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП України, при
цьому визначальними є такі обставини,
як невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Порушення процедури банкрутства
роботодавця, тривалий період
здійснення виконавчих дій органами
державної виконавчої служби, незначна
частка заборгованості підприємства
перед працівником у виплаті
компенсації за невикористану
відпустку порівняно із сумою
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні по
день фактичного розрахунку не можуть
свідчити про відсутність вини
роботодавця в невиплаті працівникові
належних коштів і не є підставою для
звільнення роботодавця від обов'язку
сплатити зазначені кошти.

Вирішуючи спір по суті, на порушення
приписів ст. ст. 212-214 ЦПК України суди на
зазначене уваги не звернули та дійшли
помилкового висновку про
безпідставність позову у зв'язку з
відсутністю вини відповідача в
непроведенні ВДВС Криничанського РУЮ
виконавчих дій щодо стягнення належних
позивачці коштів у зв'язку з порушенням
справи про банкрутство відповідача.

Порушення судами при розгляді
справи норм процесуального права (ст.
ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для її правильного
вирішення, тому ухвалені ними судові
рішення не можуть вважатись законними
і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 14
листопада 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 29 січня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А. С. Олійник

Судді:
В. П. Гончар

С. О. Карпенко

В. О. Савченко

Д. О. Остапчук