Номер провадження: 22-ц/785/1812/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі головуючого
Гончаренко В.М.

суддів Погорєлової С.О.,
Ступакова О.А.

з участю секретаря
Орлової С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу зі спадкодавцем,
визнання права загальної сумісної
власності з рівними частками на
житловий будинок, на 1/2 частину
присадибної земельної ділянки, на 1/2
частину земельної частки для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва за апеляційною скаргою
ОСОБА_2на рішення Біляївського
районного суду Одеської області від 07
лютого 2013 року,-

встановив:

19.09.2012 року позивач ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовною заявою, посилаючись
на те, що в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4 не перебувала, проживала однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 26.01.1997
року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2.

26 січня 1997 року вони пройшли обряд
церковного вінчання, а тому вважає себе
дружиною померлого, просить встановити
факт проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, визнати за
нею право власності на 1/2 частину
житлового будинку з надвірними
спорудами, який розташований в АДРЕСА_1,
земельної ділянки, площею 0, 2424 га за
цією ж адресою та земельної ділянки,
площею 4,64 га, наданої для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва на території
Великодальницької сільської ради
Біляївського району Одеської області.

Відповідач позов не визнала.

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 07 лютого 2013 року
позов задоволено частково та
встановлено факт сумісного проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 26 січня 1997 року по
день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2. В решті
частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції та вважаючи його
незаконним, постановленим з порушенням
норм матеріального права, ОСОБА_2
надала до суду апеляційну скаргу про
скасування рішення з постановленням
нового рішення про задоволення позову.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 24 жовтня 2013 року залучено
до участі в справі правонаступників
після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5
та ОСОБА_6

Заслухавши доповідача, заперечення на
доводи апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, законність i
обґрунтованість ухвали суду першої
iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги,
колегія суддів вважає за необхідне її
відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, з
січня 1997 року позивач ОСОБА_2 проживала
разом з ОСОБА_4 однією сім'єю по день
його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 без реєстрації
шлюбу. Цю обставину визнала відповідач,
підтвердили свідки в судовому
засіданні. З довідок Великодальницької
сільської ради ( а.с.12-13, 32) також
вбачається, що вони проживали разом в
АДРЕСА_1 і позивачка була зареєстрована
за цією адресою.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що надані
позивачем докази підтверджують факт її
проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу в період з 26.01.1997 року
по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому
її вимоги в цій частині підлягають
задоволенню.

Вірно судом першої інстанції, на думку
колегії суддів, відмовлено у решті
позовних вимог ОСОБА_2, оскільки, на
спірний житловий будинок, як на
новостворене майно, набули право
власності ОСОБА_4 зі своєю дружиною
ОСОБА_7, з якою він перебував в
зареєстрованому шлюбі.

Також суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що позивач не є
спадкоємцем першої черги і підстави
для спадкування нею після смерті
ОСОБА_4, передбачені ст. 1261 ЦК України
відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що
2.02.2001 року ОСОБА_4 склав на ім'я
відповідачки - своєї доньки ОСОБА_3
заповіт (а.с.74), яким заповідав їй все
своє майно, тобто розпорядився своїм
майном, до складу якого входить спірний
житловий будинок та дві земельні
ділянки.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2
не заперечувала, що їй було відомо про
складення ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_3
заповіту, претензій вона не мала і
надіялась на те, що вони домовляться в
разі виникнення питання про
спадкування.

На цей час за заявами позивачки та
відповідачки після смерті ОСОБА_4
відкрита спадкова справа приватним
нотаріусом Біляївського районного
нотаріального округу Одеської області
( а.с. 25-79). При цьому, претендуючи на 1/2
частину спадкового майна, позивачка, як
переживша з подружжя не оспорює
заповіт на ім'я ОСОБА_3

Відповідно ч.1-2 ст. 1223 ЦК України право
на спадкування мають особи, визначені у
заповіті. І тільки у разі відсутності
заповіту, визнання його недійсним, не
прийняття спадщини або відмови від її
прийняття спадкоємцями за заповітом, а
також у разі не охоплення заповітом
усієї спадщини виникає право на
спадкування за законом.

Більш того, один із подружжя визнається
спадкоємцем за законом лише у тих
випадках, коли вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з померлою
особою, при чому правове значення тут
відіграє саме факт перебування у
зареєстрованому шлюбі, а не наявність
фактичних шлюбних відносин.

За положенням ч. 1, 2 ст. 21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка буз шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що ОСОБА_2 не перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, а обряд
церковного вінчання не прирівнюється
до державної реєстрації шлюбу, яку
здійснюють уповноважені на це органи
державної реєстрації актів цивільного
стану.

Таким чином, позивач не є спадкоємцем
першої черги і підстави для
спадкування нею після смерті ОСОБА_4,
передбачені ст. 1261 ЦК України відсутні.

Також судом першої інстанції, на думку
колегії суддів, вірно вирішено спір з
приводу земельних ділянок, площею 4,64 га
та площею 0,2424 га в АДРЕСА_1, для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (а.с.9).

Статтею 61 СК України (у редакції, чинній
до внесення змін Законом № 2913-VI) було
встановлено, що об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту. Об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, у тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Речі для
професійних занять (музичні
інструменти, оргтехніка, лікарське
обладнання тощо), придбані за час шлюбу
для одного з подружжя, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

9 лютого 2011 року набрав чинності Закон
№ 2913-VI, яким ст.61 СК України доповнено
частиною п'ятою такого змісту: об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя є житло, набуте одним із
подружжя під час шлюбу внаслідок
приватизації державного житлового
фонду, та земельна ділянка, набута
внаслідок безоплатної передачі її
одному з подружжя із земель державної
або комунальної власності, у тому числі
приватизації.

Згідно зі ст.58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи, а
тому Закон № 2913-VI, не має зворотної дії
в часі і не може бути застосований до
спірних правовідносин.

Таким чином, вищезазначені земельні
ділянки, набуті спадкодавцем внаслідок
безоплатної передачі їх у приватну
власність, не є спільним майном ОСОБА_4
та позивача в розумінні ст.61 СК України.

Відповідно до ч.1 ст.69 ЦПК України кожна
особа зобов'язана довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених ст.61 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи,
судом першої інстанції надано повну та
об»єктивну оцінку правовідносинам, які
виникли між сторонам.

При цьому, доводи скарги та матеріали
справи не дають підстав вважати, що
судом при розгляді даної справи
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
передбачені статтями 309 ЦПК
України, як підстави для скасування
рішення. Таким чином, приведені в
апеляційній скарзі доводи не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки вони
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення скаржником
норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному
та об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Беручи до уваги всі встановлені судом
факти і відповідні їм правовідносини,
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв"язок
доказів у їх сукупності, колегія суддів
приходить до висновку про законність
та обґрунтованість рішення ухваленого
по даній справі та відсутність підстав
для його скасування.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308, п.1 ч.1 ст.314 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 07 лютого 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий
В.М.Гончаренко

Судді
С.О.Погорєлова

О.А.Ступаков