АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами заступника
прокурора м. Києва та Уповноваженого
Верховної Ради України з прав людини на
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 14 травня 2014 року

в справі за позовом заступника
прокурора Оболонського району м. Києва,
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини в інтересах малолітнього
ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої
служби Оболонського районного
управління юстиції в м. Києві,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Укрспецреалізація», треті особи:
ОСОБА_2, Оболонська районна у м. Києві
державна адміністрація про визнання
прилюдних торгів такими, що не
відбулися, про визнання акту
проведення прилюдних торгів, свідоцтва
про придбання нерухомого майна
недійсними.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2012 р. заступник прокурора
Оболонського району м. Києва в
інтересах малолітнього ОСОБА_1
звернувся у суд з позовом до відділу
державної виконавчої служби
Оболонського районного управління
юстиції в м. Києві,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Укрспецреалізація» (надалі - ТОВ «ТД
«Укрспецреалізація») про визнання
прилюдних торгів такими, що не
відбулися, про визнання акту
проведення прилюдних торгів, свідоцтва
про придбання нерухомого майна
недійсними.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
батьком малолітнього ОСОБА_1 - ОСОБА_3 02
липня 2003 р. була придбана квартира
АДРЕСА_1.

Вироком Оболонського районного суду м.
Києва від 17 травня 2010 р. ОСОБА_3 було
визнано винним у вчинені злочину та
засуджено до 4 років позбавлення волі
із конфіскацією майна, що є його
особистою власністю.

На підставі виконавчого листа №1-318 від
21 червня 2010 р. відділом виконавчої
служби Оболонського районного
управління юстиції в м. Києві було
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження та накладено
арешт на все майно, що належить ОСОБА_3,
в тому числі й на зазначену квартиру.

В подальшому, 27 грудня 2011 р.
спеціалізованою установою з продажу
арештованого майна ТОВ «ТД
«Укрспецреалізація» зазначену
квартиру продано з прилюдних торгів.

Вказував, що ОСОБА_1, зареєстрований у
вказаній квартирі з 19 січня 2006 р. та на
час проведення прилюдних торгів
значився зареєстрованим у даній
квартирі.

Зазначав, що виконавчу дію з реалізації
арештованого майна було проведено з
грубим порушенням норм закону,
остільки при проведенні прилюдних
торгів відділом державної виконавчої
служби Оболонського районного
управління юстиції в м. Києві не було
отримано дозвіл на продаж зазначеної
квартири з органу опіки та піклування
Оболонської районної державної
адміністрації, наслідком чого стало
порушення права користування
малолітньою дитиною - ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначеною квартирою.

Посилаючись на викладені обставини,
просив суд визнати прилюдні торги з
реалізації, проведені 27 грудня 2011 р.
такими, що не відбулися, визнати
недійсним акт про реалізацію
арештованого нерухомого майна від 04
квітня 2012 р., а саме квартири АДРЕСА_1,
складений старшим державним
виконавцем відділу державної
виконавчої служби Оболонського
районного управління юстиції в м. Києві
Кузьмишиним Е.М., визнати недійсним
свідоцтво про придбання нерухомого
майна - зазначеної квартири ОСОБА_2,
видане приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та визнати за ОСОБА_3
право власності на спірну квартиру.

Ухвалою Оболонського районного суду м.
Києва від 31 січня 2013 р. до участі в
справі допущено Уповноваженого
Верховної Ради України з прав людини.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 14 травня 2014 р., з
урахуванням ухвали того ж суду від 06
червня 2014 р., в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

В апеляційних скаргах представники
прокуратури та Уповноваженого
Верховної Ради України з прав людини,
посилаючись на порушення та
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
просять рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційних
скарг, вважає апеляційні скарги такими,
що не підлягає задоволенню, з огляду на
таке.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_3 02
липня 2003 р. була придбана квартира
АДРЕСА_1 /а.с.8, т.1/.

Відповідно до довідки КП «Житлосервіс
«Произерне» в Оболонському районі м.
Києва №1608 від 18 серпня 2010 р. у
зазначеній квартирі 19 січня 2006 р.
зареєстрували малолітнього ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.11, т.1/.

Вироком Оболонського районного суду м.
Києва від 17 травня 2010 р. ОСОБА_3 було
визнано винним у вчинені злочинів,
передбачених ч.1 ст.317, ч.2 ст.307 КК
України та засуджено до 4 років
позбавлення волі із конфіскацією
майна, що є його особистою власністю.
/а.с.17, т.1/

На підставі виконавчого листа №1-318 від
21 червня 2010 р. відділом виконавчої
служби Оболонського районного
управління юстиції в м. Києві було
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження та накладено
арешт на все майно, що належить ОСОБА_3,
в тому числі й квартиру АДРЕСА_1 /а.с.18,
19-22, т.1/.

В подальшому, 27 грудня 2011 р.
спеціалізованою установою з продажу
арештованого майна ТОВ «ТД
«Укрспецреалізація» зазначену
квартиру продано з прилюдних торгів
ОСОБА_2, за що останнім сплачено 163 000
грн. /а.с.27-28, 29, 30, т.1/.

Відмовляючи в задоволенні заявлених
по справі позовних вимог, районний суд
виходив з того, що реалізація
конфіскованого майна відбулася у
відповідності до Закону України «Про
виконавче провадження» та Тимчасового
положення про порядок проведення
прилюдних торгів з реалізації
арештованого майна, затвердженого
наказом Міністерства юстиції України
№68/5 від 27 жовтня 1999 р., яким передбачено
підстави до визнання торгів такими, що
не відбулися й відсутність згоди
органу опіки та піклування на його
реалізацію підстав до визнання торгів
такими, що не відбулися, не дають.

Зазначена обставина виключає
визнання недійсним акту про реалізацію
арештованого майна та свідоцтва про
придбання нерухомого майна.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів визнає законними й
обґрунтованими. Вони повністю
узгоджуються з сукупністю зібраних у
справі й належно оцінених у рішенні
доказів.

Твердження апеляційних скарг про те, що
державним виконавцем у відповідності
до положень ст.3 Конвенції ООН «Про
права дитини», ст.12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» не
було вчинено дій, спрямованих на
отримання згоди органу опіки та
піклування, що призвело до порушення
прав малолітнього, не заслуговують на
увагу, остільки не спростовують
викладених у рішенні суду висновків
про відсутність правових підстав до
задоволення позову.

При цьому, колегія суддів враховує
правову позицію Верховного Суду
України, викладену в постанові від 24
жовтня 2012 р. по справі №6-116цс12, що за
змістом ч.1 ст.360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України, та
полягає у наступному.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
права та інтересу .

Згідно із ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України
одним із способів захисту порушеного
права є визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Виходячи з аналізу правової природи
процедури реалізації майна на
прилюдних торгах, яка полягає в продажу
майна, тобто в забезпеченні переходу
права власності на майно боржника, на
яке звернуто стягнення, до покупця -
учасника прилюдних торгів, та
ураховуючи особливості, передбачені
законодавством щодо проведення
прилюдних торгів, складання за
результатами їх проведення акта про
проведення прилюдних торгів є
оформленням договірних відносин
купівлі-продажу майна на публічних
торгах, а відтак є правочином.

Таким чином, ураховуючи, те що
відчуження майна з прилюдних торгів
відноситься до угод купівлі-продажу,
така угода може визнаватись недійсною
на підставі норм цивільного
законодавства про недійсність
правочину (ст. ст. 203, 215 ЦК України).

Необхідно також зазначити, що оскільки
виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України
підставами недійсності укладеного за
результатами прилюдних торгів
правочину є недодержання вимог закону
в момент його укладення, тобто
безпосередньо за результатами
прилюдних торгів, то підставами для
визнання прилюдних торгів недійсними є
порушення встановлених законодавством
правил проведення торгів, визначених
саме Тимчасовим положенням про порядок
проведення прилюдних торгів з
реалізації нерухомого майна,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 27 жовтня 1999 року №
68/5 та зареєстрованого в зазначеному
Міністерстві 2 листопада 1999 року за №
745/4838.

Що стосується порушень, допущених
державним виконавцем при здійсненні
своїх повноважень, передбачених
Законом України «Про виконавче
провадження» № 606-ХІV від 21 квітня 1999
року, до призначення прилюдних торгів,
у тому числі щодо відкриття
виконавчого провадження, накладення
арешту на майно, визначення вартості чи
оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57
цього Закону), то такі дії
(бездіяльність) державного виконавця
підлягають оскарженню в порядку,
передбаченому цим Законом (зокрема, ч.
7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст.
57, ст. ст. 55, 85 Закону).

Отже, дії державного виконавця у
виконавчому провадженні, які не
стосуються правил проведення
прилюдних торгів, мають самостійний
спосіб оскарження й не можуть бути
підставою для визнання прилюдних
торгів такими, що не відбулися.

Враховуючи викладене та оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо,
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, колегія суддів вважає
законними й обґрунтованими висновки
районного суду про відсутність
правових підстав до задоволення
позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та
об'єктивно. Норми матеріального і
процесуального права застосовано
правильно.

Викладені у рішенні висновки
відповідають обставинам справи та
долученим до справи доказам й доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги заступника
прокурора м. Києва та Уповноваженого
Верховної Ради України з прав людини
відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 14 травня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20 днів з моменту
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
з розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий: Судді:

Справа № 2605/20914/12

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9281/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Тітова М.Ю.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.