Справа № 263/4127/14-ц
Провадження № 2/263/2031/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2014 року
м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя
Донецької області в складі:
головуючого судді
Папаценко П.І., при секретарі
Домановій І.Ф., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в м.Маріуполі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча» (далі за текстом
ПАТ «ММК ім. Ілліча») про стягнення
заборгованої індексації по
заробітній платі з компенсацією,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, та відшкодування
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із
зазначеним позовом, уточненим під час
розгляду справи, посилаючись на те, що
працювала з 8.09.1999 року по 7.08.2008 року в
ПАТ «ММК ім. Ілліча». Під час роботи їй
не виплачувались суми індексації
заробітної плати. Просила стягнути з
відповідача на її користь
заборгованість по індексації
заробітної плати за період з 1 березня
2003 року по липень 2006 року у сумі 527,04
грн., компенсацію за несвоєчасну
виплату індексації у сумі 543,56 грн.,
середній заробіток за час затримки
розрахунку з 8 серпня 2008 року по 13
березня 2014 року в сумі 111844,75 грн. та
компенсацію моральної шкоди у розмірі
1000 грн.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в
судове засідання не з'явилися, надали
суду заяви з проханням вирішити справу
у їх відсутності, в яких наполягали на
задоволенні заявлених позовних вимог у
повному обсязі.

Представник відповідача, належним
чином повідомлений про час, місце
розгляду справи, у судове засіданні не
з'явився, надав суду заяву, в якій позов
не визнав за підставами наведеними в
запереченнях проти позову, просив суд
справу розглянути без його участі. В
наданих суду запереченнях зазначено,
що у спірний період відповідач
неодноразово підвищував заробітну
плату позивачу з урахуванням
прогнозованого рівня інфляції, таким
чином позовні вимоги щодо стягнення
суми індексації є неспроможними.
Внаслідок відсутності боргу з
індексації заробітної плати у позивача
відсутнє право на отримання
компенсації за затримку у її виплаті.
Крім того, оскільки відсутній факт
несвоєчасної виплати заробітної плати,
то й відсутні передбачені ст.117 КЗпП
України підстави для стягнення
середнього заробітку, відшкодування
моральної шкоди. Підставою відмови в
задоволені позову є й те, що позивач
пропустив трьохмісячний строк
звернення до суду.

Відповідно до поданих сторонами заяв
суд розглянув справу у їх відсутності.

Фіксація судового процесу технічними
засобами не велась у відповідності з ч.2
ст.197 ЦПК України, у зв'язку з розглядом
справи за відсутності осіб, які беруть
в ній участь.

Суд, дослідивши письмові докази та
матеріали справи, вважає, що позовна
заява підлягає частковому задоволенню
з наступних підстав.

При вирішенні спірних правових
відносин суд, перш за все, керується
вимогами ст.11 ЦПК України, за якими, суд
розглядає цивільну справу не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 8.09.1999
року по 7.08.2008 року перебувала у
трудових відносинах із ПАТ «ММК ім.
Ілліча», що підтверджується копією
трудової книжки позивача, відповідними
довідками, про звільнено з роботи на
підставі ст.38 КЗпП України за власним
бажанням.(а.с. 5-6)

Судом також установлені наступні
обставини, зі змісту позовним вимог,
наданих відповідачем довідок можна
зробити висновок про те, що сторони
погоджуються з : розрахунком
індексації заробітної плати за період
з 1 березня 2003 року по липень 2006 року у
сумі 527,04 грн. та компенсації втрати
частини заробітної плати за вказаний
період у сумі 543,56 грн.; розміром
середньогодинної заробітної плати
позивача у сумі 7,86 грн.; та з тим, що в
останній день звільнення позивач
працювала.

Наведені судом обставини, згідно
наданих документів фактично визнані
сторонами та за вимогами ст.61 ЦПК
України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.1 Закону України
«Про оплату праці», заробітною платою є
винагорода у грошовому виразі, яку за
трудовим договором власник або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану роботу.

За ст. 33 Закону України «Про оплату
праці» в період між переглядом розміру
мінімальної заробітної плати
індивідуальна заробітна плата
підлягає індексації згідно з чинним
законодавством.

Згідно ст. 34 Закону України «Про
оплату праці», компенсація працівникам
втрати частини заробітної плати у
зв'язку із порушенням строків її
виплати провадиться відповідно до
індексу зростання цін на споживчі
товари і тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.

Індексація заробітної плати
здійснюється на підставі Закону
України «Про індексацію грошових
доходів населення» в редакції від 1
січня 2003 року.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» індексація грошових
доходів населення - це встановлений
законами та іншими
нормативно-правовими актами України
механізм підвищення грошових доходів
населення, що дає можливість частково
або повністю відшкодовувати
подорожчання споживчих товарів й
послуг. Індекс споживчих цін є
показником, що характеризує динаміку
загального рівня цін на товари та
послуги, які купує населення для
невиробничого споживання, а порогом
індексації є величина індексу
споживчих цін, яка надає підстави для
проведення індексації грошових
доходів населення.

Згідно ст.3 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» індекс споживчих цін
обчислюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері статистики, і не
пізніше 10 числа місяця, що настає за
звітним, публікується в офіційних
періодичних виданнях.

За ст.2 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» об'єктом індексації
грошових доходів населення є оплата
праці (грошове забезпечення) як
грошовий дохід громадян, одержаний
ними в гривнях на території України і
який не має разового характеру.

Структуру заробітної плати визначено у
ст. 2 Закону України «Про оплату
праці», якою передбачено існування
основної заробітної плати, додаткової
заробітної плати та інших
заохочувальних та компенсаційних
виплат.

За ст. 2 Закону України «Про оплату
праці» визначено, що додаткова
заробітна плата це винагорода за працю
понад установлені норми, за трудові
успіхи та винахідливість і за особливі
умови праці, яка включає доплати,
надбавки, гарантійні і компенсаційні
виплати, передбачені чинним
законодавством.

Суми виплат, пов'язаних з індексацією
заробітної плати працівників та
компенсації втрати частини заробітної
плати входять до складу фонду
додаткової заробітної плати згідно з п.
п. 2.2.7 «Інструкції зі статистики
заробітної плати», затвердженої
наказом Державного комітету
статистики України від 13 січня 2004 року
№ 5.

За ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України своїм
рішенням від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013
визначив, що положення ч. 2 ст. 233
Кодексу законів про працю України
слід розуміти так, що у разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення сум індексації
заробітної плати та компенсації втрати
частини заробітної плати у зв'язку з
порушенням строків її виплати, саме як
складових належної працівнику
заробітної плати, без обмеження
будь-яким строком незалежно від того,
чи були такі суми нараховані
роботодавцем.

Таким чином, суд вважає, що суми
індексації заробітної плати є
складовими частинами заробітної плати
(додатковою заробітною платою), а тому в
разі порушення законодавства про
оплату праці в частині виплати
індексації заробітної плати працівник
має право звернутися до суду з позовом
про стягнення належних йому до виплати
сум індексації та компенсації без
обмеження будь-яким строком.

Згідно до ч.ч.1-4 ст.4 Закону України
«Про індексацію грошових доходів
населення» індексація грошових
доходів населення проводиться в разі,
коли величина індексу споживчих цін
перевищила поріг індексації, який
установлюється в розмірі 101%.
Обчислення індексу споживчих цін для
індексації грошових доходів населення
провадиться наростаючим підсумком,
починаючи з місяця введення в дію цього
Закону. Для проведення подальшої
індексації грошових доходів населення
обчислення індексу споживчих цін
починається за місяцем, у якому індекс
споживчих цін перевищив поріг
індексації, зазначений у частині
першій цієї статті. Підвищення
грошових доходів населення у зв'язку з
індексацією здійснюється з першого
числа місяця, що настає за місяцем, у
якому опубліковано індекс споживчих
цін.

На підставі ч. 5 ст. 4 Закону України
«Про індексацію грошових доходів
населення», в разі якщо грошові доходи
населення підвищено з урахуванням
прогнозного рівня інфляції
випереджаючим шляхом, при визначенні
обсягу підвищення грошових доходів у
зв'язку із індексацією враховується
рівень такого підвищення у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України.

При цьому за ч.1 ст.5 Закону України
«Про індексацію грошових доходів
населення» підприємства, установи
та організації підвищують розміри
оплати праці у зв'язку з індексацією за
рахунок власних коштів.

Визначення правил обчислення індексу
споживчих цін для проведення
індексації та сум індексації грошових
доходів населення, що поширюється на
підприємства, установи та організації
незалежно від форми власності і
господарювання, а також на фізичних
осіб, що використовують працю найманих
працівників, закріплено у «Порядку
проведення індексації грошових
доходів населення», затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 липня 2003 року № 1078.

Згідно до п. 1-1 «Порядку проведення
індексації грошових доходів
населення», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 17 липня 2003 року № 1078, обчислення
індексу споживчих цін для проведення
індексації грошових доходів населення
провадиться наростаючим підсумком
починаючи з 6 березня 2003 року (дати
опублікування Закону України від 6
лютого 2003 року «Про внесення змін до
Закону України «Про індексацію
грошових доходів населення»).

Відповідно до ст.1 Закону України
«Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати» підприємства,
установи і організації всіх форм
власності та господарювання
здійснюють компенсацію громадянам
втрати частини доходів у випадку
порушення встановлених строків їх
виплати, у тому числі з вини власника
або уповноваженого ним органу (особи).

За ст. 2 Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати» компенсація громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати
провадиться у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
доходів, нарахованих громадянам за
період починаючи з дня набрання
чинності цим Законом (набрав чинності 1
січня 2001 року). Під доходами у цьому
Законі слід розуміти грошові доходи
громадян, які вони одержують на
території України і які не мають
разового характеру, серед яких, крім
іншого, заробітна плата (грошове
забезпечення).

Відповідно до ст. 3 Закону України
«Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати» сума компенсації
обчислюється шляхом множення суми
нарахованого, але не виплаченого
громадянину доходу за відповідний
місяць (після утримання податків і
обов'язкових платежів) на індекс
інфляції в період невиплати доходу
(інфляція місяця, за який виплачується
доход, до уваги не береться).

При звільненні ОСОБА_1 не була
виплачена сума індексації заробітної
плати в розмірі 527,04 грн. та сума
компенсації втрати частини
заробітної плати в розмірі 543,56 грн.,
всього 1070,60 грн., що підтверджується
розрахунком відповідача, та не
заперечувалося представником
позивача. (а.с. 36-37).

Одночасно суд відхиляє посилання
представника відповідача на те, що
підвищення позивачу заробітної плати
ПАТ «ММК ім. Ілліча» проводив
випереджаючим шляхом з урахуванням
прогнозованого рівня інфляції. До
такого переконання суд приходить з
огляду на те, що ч. 5 ст. 4 Закону України
«Про індексацію грошових доходів
населення» набрала чинності 31 березня
2005 року на підставі Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2005 рік» та
деяких інших законодавчих актів
України».

При цьому зміни до «Порядку проведення
індексації грошових доходів
населення», затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 17 липня
2003 року № 1078, в частині можливості
нараховувати заробітну плату
випереджаючим шляхом, враховуючи
прогнозований рівень інфляції, були
внесені на підставі Постанови Кабінету
Міністрів від 17 травня 2006 року № 690 «Про
внесення змін до Порядку проведення
індексації грошових доходів
населення», що набрала чинності 25
травня 2006 року, та за якою було «Порядок
проведення індексації грошових
доходів населення» доповнено абзацами
4, 5, 6 та 7, де було визначено порядок
підвищення грошових доходів населення
випереджаючим шляхом з урахуванням
прогнозного рівня інфляції.

Таким чином, механізм реалізації
положень ч. 5 ст. 4 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» було введено у дію лише з 25
травня 2006 року.

На підставі наведеного суд приходить
до висновку про відсутність підстав
вважати, що заробітна плата позивача
підвищувалась відповідачем
випереджаючим шляхом із урахуванням
прогнозного рівня інфляції при
визначенні обсягу підвищення грошових
доходів у зв'язку із індексацією.

Зазначене свідчить про наявність факту
порушення трудового законодавства в
частині невиплати позивачу індексації
заробітної плати з компенсацією за
затримку у її виплаті за цей період.

Таким чином суд встановив, що розмір
заборгованості з індексації
заробітної плати за період з 1 березня
2003 року по липень 2006 року становить
527,04 грн., а компенсація втрати частини
заробітної плати за цей же період -
543,56 грн., всього 1070,60 грн.

Враховуючи, що згідно положень
наведених нормативних актів
індексація заробітної плати разом із
компенсацією входять до структури
заробітної плати, з якої проводяться
відрахування податків та обов'язкових
платежів, які не зазначені у наданому
представниками відповідача
розрахунку, то суд приходить до
висновку, що при виплаті відповідачем
позивачу відповідних сум належить
утримати з вказаних сум передбачені
законом податки і обов'язкові платежі.

Що стосується стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку, то
суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. В разі спору про
розмір сум, належних працівникові при
звільненні, власник або уповноважений
ним орган в усякому випадку повинен в
зазначений у цій статті строк
виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Оскільки при
розгляді справи встановлено, що
відповідач фактично не розрахувався
перед ОСОБА_1 при її звільненні,
остання в день звільнення працювала,
суд вважає, що відповідальність
відповідача повинна настати з 8.08.2008
року, саме з наступного дня після
звільнення.

Відповідно до п. 20 Постанови від 24
грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» зазначено, що
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП
України стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при непроведені
його до розгляду справи - по день
постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. У разі не проведення
розрахунку у зв'язку із виникненням
спору про розмір належних до виплати
сум вимоги про відповідальність за
затримку розрахунку підлягають
задоволенню у повному обсязі, якщо спір
вирішено на користь позивача або
такого висновку дійде суд, що розглядає
справу. При частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Суд, на підставі викладеного, вирішуючи
питання про розмір суми середнього
заробітку за час затримки виплати
заробітної плати, яка підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача, виходить з наступного.

Розрахунок при визначенні розміру
середнього заробітку за весь час
затримки у розрахунку при звільненні
провадиться відповідно до «Порядку
обчислення середньої заробітної
плати», затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 8 лютого
1995 року № 100, згідно пункту 8 якого
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин).

Позивач ОСОБА_1 працювала погодинно за
умови дванадцятигодинної робочої
зміни, згідно з довідкою ПАТ «ММК ім.
Ілліча» середньогодинна її заробітна
плата перед звільненням, визначена за
правилами, передбаченими вказаним
Порядком та становить 7,86 грн.

За період з 8.08.2008 року по 13.03.2014 року, за
умови роботи, ОСОБА_1 відпрацювала би
11209 годин, виходячи із розрахунку : з
8.08.2008 року по 31.12.2008 року - 827 годин; за 2009
рік - 2004 години; за 2010 рік - 2004 години; за
2011 рік - 1996 годин; за 2012 рік - 2001 годину;
за 2013 рік - 2002 години; з 1.01. 2014 рік по
13.02.2014 року (в межах позовних вимог) - 375
годин.

З урахуванням наведених обставин суд
визначає середній заробіток за час
затримки виплати в сумі 88102,74 грн. (11209
годин х 7,86 грн. = 88102,74 грн.)

При вирішенні питання про розмір
середнього заробітку, який підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача, суд враховує правові позиції
Верховного Суду України, викладені в
постановах від 3 липня 2013 року (справа №
6-60цс13) та від 20 листопада 2013 року
(справа № 6-114цс13), в яких встановлено, що
в разі часткового задоволення позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила в заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Як встановлено судом при звільнені
ОСОБА_1 підприємство не виплатило їй
частину заробітної плати у вигляді
індексації у розмірі 527,04 грн., що разом
із компенсацією у розмірі 543,56 грн.
становить 1070,60 грн. До дня ухвалення
рішення вказані суми ОСОБА_1 не
виплачені.

За період роботи позивача на комбінаті
з 1 березня 2003 року по липень 2006 року
ОСОБА_1 була нарахована заробітна
плата, яка підлягала індексації за
загальним розміром 25205 грн., про що
свідчить відповідна довідка (а.с.36)

При цьому позивачу не було доплачено
встановлену судом суму індексації та
компенсації на загальну суму 1070,60 грн.,
що дорівнює 4,24% від нарахованої ОСОБА_2
заробітної плати у сумі 25205 грн. ,
яка підлягала індексації за цей період
(1070,60 x 100 : 25205).

Також суд встановив, що розмір
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати складає 88102,74
грн.

Враховуючи, що сума індексації
заробітної плати позивача з
компенсацією, яка не була виплачена
відповідачем у добровільному порядку
складає лише 1070,60 грн., а також виходячи
з принципу розумності, справедливості
та співрозмірності задоволення
позовних вимог, суд вважає необхідним
стягнути з відповідача на користь
позивача суму середнього заробітку за
час затримки виплати заробітної плати
пропорційну до суми індексації
заробітної плати з компенсацією, яка не
була виплачена відповідачу, але
підлягала виплаті, що складає (88102,74
грн. х 4,24% : 100%) 3735,55 грн.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що непроведения розрахунку
з працівником у день звільнення або,
якщо в цей день він не був на роботі,
наступного дня після його звернення з
вимогою про розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного
суду від 22 лютого 2012 року у справі
№1-5/2012, 4-рп/2012 для звернення працівника
до суду з заявою про вирішення
трудового спору щодо стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
та з заявою про відшкодування
моральної шкоди, завданої йому
несвоєчасною виплатою з вини власника
або уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум,
встановлено тримісячний строк, перебіг
якого розпочинається з дня, коли
звільнений працівник дізнався або
повинен був дізнатися про те, що
власник або уповноважений ним орган, з
вини якого сталася затримка виплати
всіх належних при звільненні сум,
фактично розрахувався з ним.

Оскільки лише рішенням суду у даній
справі з відповідача на користь
позивача стягнуто невиплачену при
звільненні суму індексації заробітної
плати, тому суд вважає, що позивачем не
пропущений строк звернення до суду з
позовом про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та відшкодування моральної шкоди

Щодо стягнення моральної шкоди, то
відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року № 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз'яснено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП України за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Встановлено, що відповідач порушив
право позивача на отримання повного
розрахунку, який до теперішнього часу
не проведений, чим спричинив йому
моральну шкоду. Тому суд вважає
необхідним з урахуванням наведеного
обґрунтування спричиненої шкоди,
розміру невиплаченої при розрахунку
грошової суми, та тривалого строку
невиплати, позовні вимоги в цій частині
з урахуванням принципу справедливості
та розумності, передбаченого ст.3 ЦК
України, задовольнити частково та
стягнути з відповідача на користь
позивача у відшкодування моральної
шкоди 700 грн.

З урахуванням зазначеного та у зв'язку
із тим, що позивач була звільнена від
сплати судового збору при подачі
позову, з ПАТ «ММК ім. Ілліча» підлягає
стягненню в дохід держави судовий збір
в сумі 487,20 грн. за позовні вимоги
майнового та немайнового характеру (
243,60 грн. та 243,60 грн.)

Керуючись
ст.ст.3,8,10,11,31,58-61,88,118,119,208-209,212-215,218 ЦПК
України, на підставі ст.ст. 116,117,233 КЗпП
України, Законами України «Про
оплату праці» , «Про індексацію
грошових доходів населення» , суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат ім.Ілліча» про стягнення
заборгованої індексації по
заробітній платі з компенсацією,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, та відшкодування
моральної шкоди - задовольнити
частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «ММК ім. Ілліча»
(розрахунковий рахунок 7612 в ПАТ
«ПУМБ» м.Донецьк, МФО 334851,
ідентифікаційний код 00191129) на користь
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1,
індексацію заробітної плати з
компенсацією заборгованості за період
з 1.03.2003 року по 31.07.2006
року в сумі 1070,60 грн., з
утриманням з цієї суми
передбачених законом податків та
обов'язкових платежів при її виплаті,
середній заробіток за час затримки
розрахунку за період з 8.08.2008 року по
13.03.2014 року в сумі 3735,55 грн., у
відшкодування моральної шкоди 700 грн.,
а всього - 5506,15 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «ММК ім. Ілліча»
(розрахунковий рахунок 7612 в ПАТ
«ПУМБ» м.Донецьк, МФО 334851,
ідентифікаційний код 00191129) на користь
держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через Жовтневий
районний суд м. Маріуполя Донецької
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участі у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя
П.І.
Папаценко