АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2939/14Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2, 5 Токова С. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівПальонного В. С. , Єльцова В. О.
при секретаріМатюха В.І., Журавель Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про припинення права на частку у спільному майні , -

в с т а н о в и л а :

13 червня 2014 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 про припинення права на частку у спільному майні, посилаючись на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 08 грудня 1979 року, який було розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси 30 липня 2013 року.

Позивач ОСОБА_7 зазначає у позові, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 березня 2014 року задоволено частково її позов до ОСОБА_8 про розподіл спільно набутого майна та визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_3 вартістю 1 005 974 грн., 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_4, площею 510 кв. м., вартістю 367200 грн. Визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_3, вартістю 1 005 974 грн. та 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_4, площею 510 кв. м. вартістю 367200 грн. Визнано за ОСОБА_7 право власності на майно домашнього вжитку та право власності на автомобіль BMWx3 (2011), державний номер НОМЕР_1 вартістю 473 851,88 грн. Визнано за ОСОБА_8 право власності на автомобіль RENAULT MAGNUM 440 силовий тягач-Е (2000), державний номер НОМЕР_5 вартістю 110618,18 грн., автомобіль MAN 18.224 фургон ізотермічний (1999), державний номер НОМЕР_2 вартістю 142 191,62 грн., автомобіль FRUEHAUF SREM 34С1 (1992), державний номер НОМЕР_3 вартістю 65624,60 грн., автомобіль ЗИЛ 494801 (1990), державний номер НОМЕР_4, вартістю 24 420 грн., причеп ПМЗ 81011 (1993) № куз. 3483, вартістю 3500 гри., всього на суму 346 354,40 грн. та право власності на 1/3 частину нежитлового приміщення по АДРЕСА_5, літ. Б-І, б, б', вартістю 272447 грн. Визнано за ОСОБА_7 право власності на суму вкладу 12000 дол. США на депозитному рахунку НОМЕР_6 ПАТ «Дельта банк» на ім'я ОСОБА_8 та суму нарахованих відсотків 828,50 дол. США згідно з депозитним договором № 3726 від 20 лютого 2013 року, всього на суму 12828,50 дол. США, що еквівалентно 119176,76 грн. та на суму вкладу 55000 грн. на депозитному рахунку НОМЕР_7 ПАТ «Дельта банк» на ім'я ОСОБА_8 та суму нарахованих відсотків згідно з депозитним договором № 3641 від 20 лютого 2013 року, всього на суму 64820,11 грн. Стягнуто з відповідача ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 грошову компенсацію в сумі 204 574,83 грн., судові витрати в сумі 4030,40 грн., всього стягнуто 208 605,23 грн. В решті вимог позивача відмовлено. Позов ФОП ОСОБА_9 та ФОП ОСОБА_10 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності на 2/3 частини транспортних засобів та грошових коштів залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 та апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено частково, дане рішення скасовано в частині відмови в задоволенні позову про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 удаваним правочином та застосування наслідків удаваного правочину. Позов ОСОБА_7 в цій частині задоволено. Визнано удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 12 червня 2012 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 та включено її до спільного майна подружжя при його розподілі. Визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 право власності з рівних долях по 1/2 частині кожному квартири АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_7 вказує, що даними судовими рішеннями, які набрали законної сили, належне їм нерухоме майно поділене в рівних частках: їй належить право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_3, вартістю1 005 974 грн. та на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_4, площею 510 кв. м., вартістю 367200 грн.; та 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, вартістю 70000 дол. США. Аналогічні частки названого нерухомого майна залишені у власності відповідача ОСОБА_8

Позивач посилається, що майно перебуває у спільній частковій власності, порядок користування спільним майном не визначено судом, частки у майні не виділені в натурі і не можуть бути виділені через те, що будинок і квартира збудовані для проживання одної сім'ї, тобто є неподільним майном, вважає позивач. На протязі останнього року склався порядок користування спільним майном, а саме: ОСОБА_8 добровільно залишив будинок і перейшов проживати у вищевказану квартиру. В свою чергу, позивач та їх донька постійно проживали і користувалися будинком по АДРЕСА_3. Автомобіль BMWx3 (2011), державний номер НОМЕР_1, вартістю 473 851,88 грн., який є її власністю на підставі рішення суду, перебуває в постійному користуванні відповідача. Тому позивач подала до суду дану позовну заяву про припинення права на частку у спільному майні з тих підстав, що власники майна не можуть користуватися ним спільно, і що майно є неподільним та просила визнати за нею право власності 100 % житлового будинку садибного типу, розташованого по АДРЕСА_3; 100% земельної ділянки, площею 510 кв.м, по пров. Судовому, 18/2, придбану на підставі договору купівлі - продажу від 30 грудня 1997 року; 100 % земельну ділянку (кадастровий номер :03:018:0089), площею 0,0394 га, на якій розташований будинок по АДРЕСА_3. Припинити право власності ОСОБА_8, на житловий будинок садибного типу, розташований по АДРЕСА_3; земельну ділянку (кадастровий номер :03:018:0089), площею 0,0394 га, по АДРЕСА_4; земельну ділянку площею 510 кв.м по АДРЕСА_3. Залишити у власності відповідача ОСОБА_8 100 % квартири у АДРЕСА_2; автомобіль ВМWх3, 2011 року випуску, сірий, державний номер НОМЕР_1; стягнути з відповідача на її користь кошти в сумі 99740,70 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 жовтня 2014 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_7 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення ухвалене з неправильним тлумаченням і застосуванням норм матеріального права та порушенням приписів процесуального права. Просить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, та їх представників, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані позивачем докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, постановив правильне по суті рішення, дійшов правильного висновку, відмовивши в задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не внесла на депозитний рахунок суду вартість частки відповідача у праві власності в розмірі 686 587 грн. у відповідності до вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України.

Суд першої інстанції не погодився із твердженням позивача щодо неподільності речі, так як доводи про неможливість реального розподілу спірного будинку та виділення в ньому частки позивачу належними та допустимими доказами не підтверджено.

Також суд першої інстанції посилався на те, що в судовому засіданні встановлено, що припинення права власності на будинок позбавить відповідача можливості доступу та використання земельної ділянки площею 394 кв. м., яка є об'єктом особистої власності відповідача, і не визнана спільним майном колишнього подружжя. Вказана земельна ділянка прилягає до земельної ділянки, що є спільною власність сторін у справі, на якій розташований будинок. Використання цієї ділянки неможливе окремо від ділянки, на якій розміщений будинок, так як ділянка не має окремого проїзду і є суцільним масивом домоволодіння. Даний факт підтверджується державними актами про право власності на земельні ділянки та не заперечується позивачем.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважаючи їх обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Колегія суддів також вважає, що позовні вимоги про залишення у власності відповідача ОСОБА_8 100 % квартири по вул. Дашковича та автомобіль ВМВ, де позивач просить не визнати право власності, як це передбачає діюче законодавство, а залишити за відповідачем права власності на квартиру та автомобіль, виходять за межі правового регулювання ст. 365 ЦК, яка не передбачає взаємозаліки, які пропонує позивач, але й робить неможливою подальшу реєстрацію права власності у реєстраційній службі з таким формулюванням. До того ж, просячи суд залишити за відповідачем 100 % квартири по вул. Дашковича, позивач не ставить питання щодо припинення її частки у праві власності на квартиру, як це вона просить відносно відповідача в тій частині позову, що стосується визнання за нею права власності на будинок, на що також звернув увагу суд першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 березня 2014 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про розподіл спільно набутого майна задоволено частково та поділено майно сторін в рівних частках по 1/ 2 частині кожному, яке набрало законної сили та підлягає виконанню.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 та апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено частково, дане рішення скасовано в частині відмови в задоволенні позову про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 удаваним правочином та застосування наслідків удаваного правочину. Позов ОСОБА_7 в цій частині задоволено. Визнано удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 12 червня 2012 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 та включено її до спільного майна подружжя при його розподілі. Визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 право власності з рівних долях по 1/2 частині кожному квартири АДРЕСА_1. Дані рішення ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року залишені без змін.

Однак, позивач ОСОБА_7 вважає, що такий розподіл майна порушує її права, так як вона не має можливості повноцінно користуватись виділеним їй нерухомим та рухомим майном, оскільки майно не виділено в натурі, а досягти згоди про користування майном сторони не можуть.

Звертаючись до суду із даним позовом про припинення права на частку у спільному майні, позивач ОСОБА_7 посилалася на положення ст. 365 ЦК України, що власники майна не можуть користуватися ним спільно, і що майно є неподільним.

Позивачем ОСОБА_7 визнається, що умовою припинення права на частку в майні є внесення відповідної вартості майна на депозитний рахунок суду, однак вказана сума нею не була внесена. ОСОБА_7 посилалася, що згідна компенсувати вартість 1/2 нерухомого майна у вигляді будинку та двох ділянок, виділеного ОСОБА_8, за рахунок іншого майна, яке виділене їй вищевказаними рішеннями, а саме: автомобіля BMWx3 вартістю 473 851,88 грн., який є її власністю згідно рішення суду, але перебуває у постійному користуванні відповідача, оскільки він не виконує рішення суду від 12 березня 2014 року. Також не виконане відповідачем рішення суду в частині про стягнення з нього на її користь 185 426,84 грн., а позивач ОСОБА_7 не має доступу до належної їй 1/2 частини квартири. Таким чином, у володінні і користуванні відповідача ОСОБА_8 знаходиться належне їй майно та грошові кошти загальною вартістю згідно розрахунку позивача в сумі 1 070 003,70 грн. Вартість частки у спільному майні, що належить відповідачу і право власності, на яке вона просить припинити становить 970263 грн., а саме: 1/2 частини будинку, 1/2 частини земельної ділянки площею 510 кв.м та 1/2 частина земельної ділянки площею 0,0394 га.

Відповідно до вимог ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Пунктом 1 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Оскільки згідно з чинним законодавством, суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.

Виходячи із даної норми закону, можливо зробити висновок, що ч. 1 ст. 365 ЦК визначає підстави, лише за наявності яких суд може задовольнити позов співвласників про припинення права на частку одного з них. При цьому для задоволення позову суд має встановити наявність усіх чотирьох підстав. Відсутність хоча б однієї з них свідчить про неможливість задоволення позову співвласників.

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_7 не наведено підстав для задоволення її позовних вимог відповідно до вимог ст. 365 ЦК України.

Судом першої інстанції достовірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що припинення права власності на будинок позбавить відповідача ОСОБА_8 можливості доступу та використання земельної ділянки площею 394 кв. м., яка є об'єктом особистої власності відповідача та не визнана спільним майном колишнього подружжя. Вказана земельна ділянка прилягає до земельної ділянки, що є спільною власність сторін у справі та використання її неможливе окремо від ділянки, на якій розміщений будинок, так як ділянка не має окремого проїзду і є суцільним масивом домоволодіння, що підтверджується державними актами про право власності на земельні ділянки та позивачем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ЦК України не визначає, коли саме має бути внесена грошова сума, проте в будь-якому випадку це має відбутися до ухвалення рішення судом першої інстанції .

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем ОСОБА_7 до прийняття рішення, відповідно до вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України, не була внесена грошова сума на депозитний рахунок суду і не надано суду довідки територіального управління державної судової адміністрації України у Черкаській області та платіжного доручення.

Колегія суддів вважає, що доводи апелянта про застосування до даного спору ст. 364 ЦК України, як статтю, що регулює подібні за змістом цивільні відносини, яка вказує на право надати іншу, крім грошової, матеріальну компенсацію не підлягають до задоволення, оскільки відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Посилання представника позивача ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції на відсутність рахунку в суді першої інстанції є безпідставним, оскільки сама позивач вказує, що в неї на час розгляду справи судом першої інстанції була відсутня необхідна сума коштів, як і відсутня така сума коштів під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, так як позивач та її представник заявляли клопотання про відкладення розгляду справи до вирішення питання по виконанню рішення суду щодо усунення перешкод в користуванні майном, та очікування, поки автомобіль, виділений позивачу буде продано, вона отримає кошти з відповідача, які стягнуто рішенням суду, і тоді позивач ОСОБА_7 матиме можливість внести необхідну суму коштів на рахунок для виплати відповідачу за припинення частки в будинку та земельній ділянці.

Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_7 при зверненні до суду з даним позовом просила припинити право на частку у спільному майні відповідно до вимог ст. 365 ЦК України. До початку розгляду судом справи по суті вона не змінювала предмету або підставу позову відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, а тому судом розглянуто подані нею вимоги згідно поданих доказів.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі.

Виходячи з викладеного, доводи апелянта носять суб'єктивний характер, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів , -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про припинення права на частку у спільному майні - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :