Ухвала

іменем україни

27 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Касьяна О.П.,
Мартинюка В.І.,

Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» про визнання
договорів поруки та іпотеки
припиненими, скасування заборони
відчуження та за зустрічним позовом
публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_5 про звернення
стягнення на предмет іпотеки, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» на рішення
Московського районного суду м. Харкова
від 24 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 28 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит»). Вимоги
обґрунтовані тим, що 17 травня 2007 року
між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та
ОСОБА_5 укладено договір, згідно з
умовами якого остання отримала кредит
у розмірі 40 000 доларів США. В
той же день між банком та ОСОБА_3
укладено договір поруки, а також
договір іпотеки, відповідно до умов
якого остання передала в іпотеку банку
належну їй на праві власності квартиру
АДРЕСА_1. 13 листопада 2007 року між банком
і ОСОБА_5 без згоди позивача укладено
додаткову угоду № 2, якою змінено п. 3.1
кредитного договору шляхом збільшення
процентної ставки за користування
кредитом з 14 % до 17 %. Оскільки внаслідок
зміни процентної ставки збільшився
обсяг її відповідальності як
поручителя, просила визнати
припиненими договори поруки та
іпотеки.

19 лютого 2013 року ПАТ «Банк Фінанси і
Кредит» звернулося до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки. Вимоги обґрунтовані тим, що
ОСОБА_5 свої зобов'язання за кредитним
договором належним чином не виконує,
внаслідок чого станом на 12 лютого 2013
року виникла заборгованість у розмірі 1
235 178 грн 99 коп., яку позивач просив
стягнути з ОСОБА_3, як з
поручителя та звернути стягнення на
предмет іпотеки (квартиру) шляхом
надання банку права продажу квартири
будь-якій особі на підставі договору
купівлі-продажу.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 24 лютого 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 28 квітня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано припиненими
договір поруки від 17 травня 2007 року №
M-9/126/2-07-П та іпотечний договір від 17
травня 2007 року № м-9-126/03-07-3, укладені між
ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси Кредит».
Скасовано заборону відчуження
квартири АДРЕСА_1, накладену при
посвідчені договору іпотеки від 17
травня 2007 року № м-9-126/03-07-3 та
зареєстровану в реєстрі за № 1653. У
задоволенні зустрічного позову ПАТ
«Банк «Фінанси Кредит» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси
Кредит» просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду в частині визнання
припиненим договору іпотеки,
скасування заборони відчуження
предмета іпотеки, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права і неправильним
застосуванням норм матеріального
права, та ухвалити в цій частині нове
рішення про відмову в позові. Також
просить скасувати рішення попередніх
інстанцій в частині відмови в
задоволенні зустрічного позову про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову ПАТ «Банк «Фінанси
Кредит» в цій частині.

Судове рішення в частині задоволення
вимог ОСОБА_3 про визнання припиненим
договору поруки від 17 травня 2007 року
№ M-9/126/2-07-П та відмови в
задоволенні вимог ПАТ «Банк «Фінанси
Кредит» про стягнення з ОСОБА_3
заборгованості як з поручителя за
кредитним договором від 17 травня 2007
року не оскаржується, тому в цій
частині в порядку ч. 1 ст. 335 ЦПК України
не переглядається.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до положень ст. ст. 213, 214, 316
ЦПК України рішення повинно бути
законним і обґрунтованим та
відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 17 травня 2013 року
між ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» та
ОСОБА_5 укладено договір № М-9/126-07-МФ,
відповідно до умов якого остання
отримала кредит у розмірі
40 000 доларів США з кінцевим терміном
повернення - 17 травня 2022
року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором в той же день
між банком та ОСОБА_3 укладено договір
поруки № М-9/126/2-07-П, а
також іпотечний договір № М-9/126/2-07-3,
згідно з умовами якого ОСОБА_3 передала
в іпотеку банку належну їй на праві
власності квартиру АДРЕСА_1.

13 листопада 2007 року між ПАТ «Банк
«Фінанси і Кредит» та ОСОБА_5, без згоди
ОСОБА_3, укладено додаткову угоду № 2
про зміну п. 3.1 кредитного договору про
збільшення процентної ставки за
користування кредитом.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 належним
чином зобов'язання за кредитним
договором не виконала, станом на 12
лютого 2013 року виникла заборгованість
у розмірі 1 235 178 грн 99 коп.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що договір іпотеки припинив свою
дію у зв'язку з укладенням без згоди
іпотекодавця додаткової угоди до
кредитного договору, відповідно до
якої збільшена процентна ставка за
користування кредитом, а відтак
збільшився обсяг відповідальності
майнового поручителя. З цих же підстав
суди дійшли висновку про відмову в
задоволенні зустрічного позову.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна з огляду на
таке.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

Правові наслідки порушення
зобов'язання, забезпеченого іпотекою,
передбачені Законом України «Про
іпотеку».

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
іпотеку» зміни і доповнення до
іпотечного договору підлягають
нотаріальному посвідченню. Відповідні
відомості про зміну умов обтяження
нерухомого майна іпотекою підлягають
державній реєстрації у встановленому
законом порядку. Крім того, будь-яке
збільшення основного зобов'язання або
процентів за основним зобов'язанням,
крім випадків, коли таке збільшення
прямо передбачено іпотечним договором,
може бути здійснене після державної
реєстрації відповідних відомостей про
зміну умов обтяження нерухомого майна
іпотекою.

Як вбачається зі змісту положень ст. 7,
ч. 2 ст. 19 Закону України «Про іпотеку»
до моменту внесення відповідних змін в
іпотечний договір та реєстрації
відповідних відомостей про зміну умов
обтяження нерухомого майна іпотекою,
розмір відповідальності іпотекодавця
буде залишатися у розмірі, визначеному
в договорі іпотеки, до моменту внесення
відповідних змін до нього.

При цьому невнесення відповідних змін
до іпотечного договору у зв'язку зі
змінами, укладеними до кредитного
договору, не означає припинення
іпотеки.

Законодавство не пов'язує припинення
іпотеки зі зміною основного
зобов'язання. Згідно зі ст. 17 Закону
України «Про іпотеку» до припинення
іпотеки призводить припинення
основного зобов'язання, а не його зміна.

Крім того, як роз'яснено у п. 23 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні спорів за участю
майнових поручителів суди мають
виходити з того, що відповідно до ст. 11
Закону України «Про заставу», ст. ст. 1, 11
Закону України «Про іпотеку» майновий
поручитель є заставодавцем або
іпотекодавцем. Відповідно до ст. 546 ЦК
України застава (іпотека) та порука є
різними видами забезпечення, тому
норми, що регулюють поруку (ст. ст. 553-559
ЦК України) не застосовуються до
правовідносин кредитора з майновим
поручителем, оскільки він відповідає
перед заставо/іпотекодержателем за
виконання боржником основного
зобов'язання винятково в межах
вартості предмета застави/іпотеки.

За змістом ч. 1 ст. 33 цього Закону у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди
попередніх інстанцій у порушення вимог
ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, на зазначені
положення закону уваги не звернули,
доводи та заперечення сторін належним
чином не перевірили; не встановили
фактичних обставини, від яких залежить
правильне вирішення спору; не
зазначили правовідносини сторін які
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Посилаючись у рішенні на підвищення
банком процентної ставки за кредитним
договором без згоди іпотекодавця, як на
підставу для задоволення позову про
припинення договору іпотеки, суди не
звернули уваги на указані вимоги
закону про те, що норми, що регулюють
поруку не можуть застосовуватися до
договору іпотеки, а підвищення
процентів за кредитним договором не
має правового значення, оскільки
іпотекодержатель відповідає за
виконання боржником основного
зобов'язання винятково в межах
вартості предмета застави/іпотеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування в частині визнання
припиненим іпотечного договору від
17 травня 2007 року № м-9-126/03-07-3,
скасування заборони відчуження
предмета іпотеки, а саме: квартири
АДРЕСА_1 та відмови в задоволенні
зустрічного позову ПАТ «Банк «Фінанси
Кредит» про звернення стягнення на
предмет іпотеки із передачею справи в
цій частині на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» задовольнити
частково.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 24 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 28 квітня 2014 року в частині
визнання припиненим іпотечного
договору від 17 травня 2007
року № м-9-126/03-07-3, скасування заборони
відчуження предмета іпотеки, а саме:
квартири АДРЕСА_1 та відмови в
задоволенні зустрічного позову ПАТ
«Банк «Фінанси Кредит» про звернення
стягнення на предмет іпотеки
скасувати, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині рішення Московського
районного суду м. Харкова від 24 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 28 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О.
Дьоміна

Судді:
О.П. Касьян

В.І. Мартинюк

І.К. Парінова

С.П. Штелик