АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5162/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Порошина О. О. Доповідач -
Петешенкова М.Ю. Категорія 19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року
м. Дніпропетровськ

01 грудня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Петешенкової М.Ю.

суддів -
Дерев'янка О.Г., Черненкової Л.А.

при секретарі -
Кириченко М.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на рішення Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 15 квітня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_5 в
інтересах ОСОБА_6 до Управління
житлово-комунального господарства
Синельниківської міської ради
Дніпропетровської області,
Синельниківської міської ради
Дніпропетровської області, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 за участю третьої особи
Синельниківське міське комунальне
підприємство житлово-експлуатаційна
контора № 1 про скасування
розпорядження органу місцевого
самоврядування та визнання правочину
недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2012 року позивач звернувся
до суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що на підставі
розпорядження органу приватизації
Управління житлово-комунального
господарства Синельниківської міської
ради №10 від 22 квітня 2010 року, квартира
АДРЕСА_1 передана в приватну спільну
власність ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3

Позивач зазначає, що спірна
квартира отримана згідно ордера від 21
січня 1993 року ОСОБА_7 на сім»ю із 7 (семи)
осіб, а саме: ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_3 Зі всіх
цих осіб на час передачі квартири у
власність за законом про приватизацію,
станом на квітень 2010 року у квартирі
були зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3

23 лютого 2010 року Синельниківським
міськрайонним судом ухвалено заочне
рішення суду про визнання ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 такими, що втратили право
користування житлом, яке було
скасовано в порядку ст.228 ЦПК України та
справа була розглянута в загальному
порядку.

Рішенням Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 28 жовтня 2010 року, ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 визнані такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, зі
зняттям їх з реєстрації за вказаною
адресою.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22 лютого
2011 року скасовано рішення
Синельниківського міськрайонного суду
від 28 жовтня 2010 року в частині позовних
вимог до ОСОБА_6 (ас. 13-14).

Позивач вважає, що у зв»язку з
скасуванням заочного рішення суду,
повинні бути скасовані правочини, які
виникли внаслідок цього рішення, а
саме: розпорядженні органу
приватизації №10 від 22 квітня 2010 року та
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно від 11 травня 2010 року №151
реєстровий номер 1217 від 11 травня 2010
року.

Рішенням Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 15 квітня 2014 року скасовано
розпорядження №10 органу приватизації
Управління житлово-комунального
господарства Синельниківської міської
ради від 22 квітня 2010 року. Визнано
недійсним свідоцтво про право
власності на нерухоме майно - квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1,
зареєстроване КП «Синельниківське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» за №1217 від 11 травня 2010
року, виданого на підставі
розпорядження №10 органу приватизації
від 22 квітня 2010 року (а.с. 85-87).

Не погодившись із вищезазначеним
рішенням суду ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду із апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушення норм матеріального права та
неправильне застосування норм
процесуального права, просять рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити в повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін з
наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України -
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, на підставі
розпорядження органу приватизації
Управління житлово-комунального
господарства Синельниківської міської
ради №10 від 22 квітня 2010 року, квартира
АДРЕСА_1 передана в приватну спільну
власність ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 в
рівних частках.

На час здійснення приватизації та
виготовлення свідоцтва про право
власності, в спірній квартирі було
зареєстроване постійно ще двоє осіб:
ОСОБА_6, ОСОБА_8

23 лютого 2010 року Синельниківським
міськрайонним судом ухвалено заочне
рішення суду про визнання ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 такими, що втратили право
користування житлом, яке було
скасовано в порядку ст.228 ЦПК України та
справа була розглянута в загальному
порядку.

Рішенням Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 28 жовтня 2010 року, ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 визнано такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, зі
зняттям їх з реєстрації за вказаною
адресою.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22 лютого
2011 року скасовано рішення
Синельниківського міськрайонного суду
від 28 жовтня 2010 року в частині визнання
ОСОБА_6 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням в
квартирі № 8 (ас. 13 14).

Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого інтересу,
який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства, але
відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при
здійснені своїх прав особа зобов'язана
утримуватися від дій, які могли б
порушити права інших осіб.

Зі змісту статті 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 65-1 ЖК України, наймачі
жилих приміщень у будинках державного
чи громадського житлового фонду можуть
за згодою всіх повнолітніх членів
сім'ї, які проживають разом з ними,
придбати займані ними приміщення у
власність на підставах, передбачених
чинним законодавством.

( Кодекс доповнено статтею 65-1 згідно із
Законом N 3187-12 від 6 травня 1993 року )

Законом України «Про приватизацію
державного житлового фонду» визначено,
що приватизація державного житлового
фонду - це відчуження квартир
(будинків), кімнат у квартирах та
одноквартирних будинках, де мешкають
двоє і більше наймачів, та відповідних
господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв тощо) державного
житлового фонду на користь громадян
України.

Пунктом 2 ст. 8 цього Закону в редакції
від 19 червня 1992 року передбачено, що
передача займаних квартир (будинків)
здійснюється в спільну сумісну або
спільну часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають у
цій квартирі (будинку), серед них
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Згідно з Положенням про порядок
передачі квартир (будинків ) у
власність громадян, затвердженого
Наказом Держкомітету України по
житлово-комунальному господарству №56
від 15 вересня 1992 року, передача
займаних квартир у власність
проводиться з письмової згоди усіх
повнолітніх членів сім"ї, до яких
відносяться лише громадяни, які
постійно проживають у квартирі разом з
наймачем або за якими зберігається
право на житло, у тому числі тимчасово
відсутніх.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За таких обставин, вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним може
бути заявлена як однією із сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Як роз'яснено у п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», особа, яка не є
стороною договору, може вимагати
визнання його недійсним у тому разі,
якщо вона не домагається повернення їй
переданого на виконання цього договору
майна, а її порушене право може бути
відновлене шляхом повернення сторін
цього договору до первісного стану.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, правильно визначив характер
правовідносин між сторонами, вірно
застосував норми матеріального права,
що їх регулюють, та дійшов вірного
висновку про те, що позов заявлено саме
щодо відновлення порушеного права
ОСОБА_6 шляхом скасування
розпорядження органу приватизації та
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, оскільки
останній незаконно був позбавлений
права на приватизацію спірної
квартири, при приватизації якої був
порушений порядок її проведення,
визначений законом.

Таким чином рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим.

Таким чином, вирішуючи даний спір, який
виник між сторонами, суд першої
інстанції в достатньо повному обсязі
з'ясував права та обов'язки сторін,
обставини справи, перевірив доводи
сторін та дав їм належну правову
оцінку, постановив рішення, яке
відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами, а
приведені в апеляційній скарзі доводи
не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду по
їх оцінці.

Доводи апеляційної скарги і зміст
оскаржуваного судового рішення не
дають підстав для висновку про те, що
судом допущено порушення норм
процесуального або неправильне
застосування норм матеріального права,
яке призвело до неправильного
вирішення справи, та зводяться до
переоцінки доказів по справі і незгоди
з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування рішення суду,
судом апеляційної інстанції не
встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Синельниківського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 15 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Судді:
М.Ю. Петешенкова

О.Г. Дерев’янко

Л.А. Черненкова