УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М., суддів:
Висоцької В.С., Умнової О.В.,Гримич М.К.,
Фаловської І.М., розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів,
за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 28 лютого 2014 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 05 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом у якому просив стягнути
з ОСОБА_7 на свою користь 567 503 грн
передоплати отриманої останньою за
попереднім договором купівлі-продажу
квартири, укладеним між сторонами
спору 31 жовтня 2012 року. Крім того,
просив стягнути з відповідача 567 503 грн
штрафу та 80 678 грн 71 коп. пені, в розмірі
подвійної облікової ставки
Національного Банку України від суми
боргу за період з 02 грудня 2012 року по 01
грудня 2013 року, а також стягнути 3 %
річних від суми боргу за вказаний
період в розмірі 17 025 грн 09 коп. та
3 441 грн в рахунок відшкодування
сплаченого ним судового збору.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 31
жовтня 2012 року між сторонами у справі
укладено попередній договір,
відповідно до умов якого позивач та
відповідач дійшли згоди, що вони
укладуть до 30 листопада 2012 року в
порядку встановленому чинним
законодавством України договір
купівлі-продажу належної
відповідачеві квартири АДРЕСА_1 за
ціною 573 497 грн 75 коп.

Сума передоплати що була отримана
відповідачем від позивача за
попереднім договором становить 567 503
грн. В подальшому ОСОБА_7 зобов'язання
за попереднім договором не виконала,
від укладання основного договору
купівлі-продажу нерухомого майна
ухиляється, крім того, кошти отримані
нею від позивача повертати
відмовляється, тому ОСОБА_6 просив
задовольнити позов.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 28 лютого 2014 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача суму авансового внеску в
розмірі 567 503 грн, неустойку в розмірі 80
678 грн 71 коп. та 3 441 грн судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
05 червня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено у
справі нове рішення про відмову в
позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати оскаржуване рішення
апеляційного суду в повному обсязі та
рішення суду першої інстанції в
частині відмови в позові про стягнення
штрафу в розмірі 567 503 грн та 3
% річних, ухвалити в цій частині нове
рішення про задоволення позовних
вимог, в іншій частині рішення
районного суду залишити без змін.
Касаційна скарга обґрунтована
порушенням судами обох інстанцій норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 31
жовтня 2012 року між сторонами спору було
укладено нотаріально завірений
договір, за умовами якого ОСОБА_6
передав, а ОСОБА_7 отримала 567 503 грн
(еквівалентно 71 тис. доларів США),
як передоплату за належне на праві
власності ОСОБА_7 нерухоме майно у
вигляді квартири АДРЕСА_1. Сторони
дійшли згоди, що вини укладуть до 30
листопада 2012 року основний договір
купівлі-продажу вказаної вище
квартири, за яким ОСОБА_7 передасть її у
власність ОСОБА_6 за узгодженою
сторонами ціною в розмірі 573 497 грн 75
коп. (еквівалентно 71 750 доларів США)
(пункти. а), 1, 2, 2.1, 5.1 попереднього
договору).

Частково задовольняючи позовні вимоги
та стягуючи з відповідача на користь
позивача суму авансового внеску і
неустойку, районний суд виходив з того,
що умови попереднього договору не
виконано з вини відповідача у справі,
кошти в розмірі 567 503 грн оплачені на
виконання вказаного вище договору та
на поверненні яких наполягає позивач
не є завдатком (ч. 1 ст. 571 ЦК України), а є
авансовим платежем (ч. 2 ст. 570 ЦК
України), який підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.
Штрафні санкції у вигляді 80 678 грн 71 коп.
подвійної облікової ставки
Національного Банку України від суми
боргу за період з 02 грудня 2012 року по 01
грудня 2013 року, передбачені умовами
п. 2.4 попереднього договору, а тому
за правилами ст. 549 ЦК України, такі
кошти також підлягають стягненню на
користь позивача. В іншій частині
позову районний суд відмовив,
посилаючись на його необґрунтованість.

Ухвалюючи у справі нове рішення про
відмову в позові у повному обсязі,
апеляційний суд виходив з того, що в
даному випадку має місце попередній
договір до якого мають бути
застосовані положення ст. ст. 635, 638 ЦК
України, та керувався тим, що час і
місце укладення основного договору
купівлі-продажу нерухомості, станом на
30 листопада 2012 року, не було погоджено
між його сторонами, що унеможливило
укладання основного договору оскільки
сторони в належній формі не узгодили
усіх істотних його умов (ст. 638 ЦК
України). Позов в частині повернення
переданих за попереднім договором
коштів є безпідставним.

Також апеляційний суд встановив, що
позивачем не надано доказів на
підтвердження факту ухиляння в
односторонньому порядку відповідача
від виконання умов попереднього
договору, а тому за п. 2.4 попереднього
договору, ч. 2 ст. 635 ЦК України, підстав
для стягнення штрафних санкцій не
вбачається.

З такими висновками апеляційного суду
погодитися неможна.

Згідно з вимогами статті 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Частиною першою статті 635 ЦК України
встановлено, що попереднім є договір,
сторони якого зобов'язуються протягом
певного строку (у певний термін)
укласти договір в майбутньому
(основний договір) на умовах,
встановлених попереднім договором.

Необґрунтоване ухилення однієї зі
сторін від укладення основного
договору, передбаченого попереднім
договором, може бути підставою для
відшкодування другій стороні збитків,
завданих простроченням, якщо інше не
встановлено попереднім договором або
актами цивільного законодавства
(частина друга статті 635 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої
статті 614 ЦК України особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Аналіз положень статті 614 ЦК України
дає підстави для висновку про те, що,
установлюючи презумпцію вини особи,
яка порушила зобов'язання, ЦК
України покладає на неї обов'язок
довести відсутність своєї вини.

Особа звільняється від
відповідальності лише у тому випадку,
коли доведе відсутність своєї вини у
порушенні зобов'язання (правова
позиція Верховного Суду України
викладена при розгляді справи №
6-170цс12).

В даному випадку апеляційний суд,
відмовляючи в позові з тих підстав, що
позивачем не доведено вину відповідача
в невиконанні зобов'язань за
попереднім договором, допустив
неправильне застосування норм
матеріального права, зокрема ст. 614 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є
грошова сума або рухоме майно, що
видається кредиторові боржником у
рахунок належних з нього за договором
платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Внесення завдатку як способу виконання
зобов'язання може мати місце лише в
разі наявності зобов'язання, яке
повинно було виникнути на підставі
договору купівлі-продажу квартири.

Оскільки договір купівлі-продажу
нерухомого майна, який б за своєю
формою та змістом відповідав вимогам
закону, між сторонами у справі укладено
не було, а сторони лише домовилися
укласти такий договір в майбутньому,
передана позивачем відповідачу
грошова сума в розмірі 567 503 грн є
авансом, який підлягає поверненню
позивачу, тому висновок суду
апеляційної інстанції щодо
необґрунтованості позовних вимог про
стягнення переданих за попереднім
договором коштів (авансу) є помилковим
(правова позиція Верховного Суду
України викладена при розгляді справи
№ 6-176цс12).

Умова попереднього договору, про
необхідність повернення авансу в разі
не укладення основного договору, є
грошовим зобов'язанням, у разі не
виконання якого застосовується
положення ч. 2 ст. 625 ЦК України (правова
позиція Верховного Суду України
викладена при розгляді справи № 6-90цс13).

Таким чином, в даному випадку боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З підстав викладених вище рішення
апеляційного суду не є законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд
касаційної інстанції, установивши, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно з законом,
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам Закону і матеріалам
справи, тому підстави для його зміни
або скасування відсутні.

Помилково скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд допустив
порушення норм процесуального та
неправильне застосування норм
матеріального права, тому рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а рішення суду першої інстанції
залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
05 червня 2014 року скасувати.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 28 лютого 2014 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук Судді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова І.М.
Фаловська