Справа №
Провадження № 2/521/30/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 вересня 2014 року

Малиновський районний суд м. Одеси у
складі:

Головуючого судді - Гуревського В.К.

За секретаря - Гресько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
позовом ГПО „Надія" в інтересах члена
організації ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, приватного нотаріуса ОСОБА_7,
приватного нотаріуса ОСОБА_8,
нотаріусів Першої державної
нотаріальної контори Тиквенко М.О. та
ОСОБА_10 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, визнання
договорів купівлі-продажу нікчемними,
повернення сторін до первісного стану,
визнання права власності, стягнення
збитків та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач ГПО «Надія» в інтересах члена
організації ОСОБА_1 звернулась до суду
та після неодноразового уточнення
своїх позовних вимог до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватного нотаріуса
ОСОБА_8, державного нотаріуса Тиквенко
М.О., ОСОБА_10, Першої державної
нотаріальної контори, просить суд
визнати недійсним договір
купівлі-продажу кватири АДРЕСА_3
укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 від
10.07.2001 року, посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_7, як вчинений
внаслідок обману; визнати нікчемними
договір купівлі-продажу від 19.12.2001 року
укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_12, договір
купівлі-продажу від 19.02.2002 року
укладеного між ОСОБА_12 і ОСОБА_5 договір
купівлі-продажу між ОСОБА_5 і ОСОБА_6;
повернути всі сторони в первісний стан;
визнати власником кватири АДРЕСА_3
ОСОБА_1, зобов'язати КП «ОМБТІ та РОН»
видати свідоцтво на право власності на
вищезазначену квартиру ОСОБА_1;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
матеріальну шкоду у розмірі 215260,0
гривень, моральну шкоду в сумі 100000,0 грн.
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, завдану
внаслідок вчинення правочину із
застосуванням обману; стягнути зі
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму
отриманого займу 42000,0 грн., посилаючись
на обґрунтування своїх вимог на такі
обставини.

ОСОБА_1 належала кватира АДРЕСА_3,
згідно якої 10 липня 2001 року було
укладено договір купівлі-продажу між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який був посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_7, за
реєстровим № 2057. Оскільки позивач
вважала, що підписує договір займу
грошей, тому укладений договір
купівлі-продажу є не дійсним, як
вчинений внаслідок обману. Спірна
квартира згодом була продана іншим
особам, про що свідчить договір
купівлі-продажу від 19.12.2001 року,
укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_12, договір
купівлі-продажу від 19.02.2002 року
укладеного між ОСОБА_12 і ОСОБА_5 договір
купівлі-продажу між ОСОБА_5 і ОСОБА_6,
які є нікчемними.

05 лютого 2004 року Київським районним
судом м. Одеси договір купівлі-продажу
від 10.07.2001 року укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 був визнаний недійсним,
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
матеріальну шкоду у розмірі 44000,0 грн. та
моральну шкоду у розмірі 5000,0 грн.

Київським районним судом м. Одеси було
встановлено, що договір
купівлі-продажу від 10.07.2001 року,
фактично прикривав іншу угоду - договір
застави, так, як гроші отримані начебто
ОСОБА_1 насправді отримав ОСОБА_3 разом
зі своєю дружиною ОСОБА_14, які як стало
відомо тепер, були у змові з ОСОБА_2, та
мали комерцію відносини з
підприємствами ОСОБА_15, ОСОБА_16 та
ОСОБА_2, які розташовувалися за адресою
вул. Преображенська, 88, та отримували
від ОСОБА_3 столярні вироби, та печатка
його підприємства знаходилася у
ОСОБА_16 ОСОБА_15 - чоловік ОСОБА_2 мають
спільних дітей. ОСОБА_15 та ОСОБА_16
працюють разом з 1999 року. ОСОБА_1 ніколи
не мала наміру продавати своє житло,
тому що іншого житла не мала і не має.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської
області від 22 липня 2004 року рішення
Київського районного суду м. Одеси 05
лютого 2004 року та додаткове рішення
цього ж суду від 29 квітня 2004 року
скасовані, справу направлено на новий
розгляд.

Ухвалою Верховного Суду України від 03
листопада 2006 року ухвала Апеляційного
суду Одеської області від 22 липня 2004
року залишена без змін.

Позивач вказує також на той факт, що в
один день з договором купівлі-продажу,
тобто 10.07.2001 року, був укладений між
ОСОБА_2, покупцем, та ОСОБА_1, продавцем,
договір найму житлового приміщення, п.
2.4 цього договору ОСОБА_2 надає право
викупу ОСОБА_1, спірної квартири за 42000,0
грн., по закінченню строку «оренди»,
який закінчувався 10.01.2002 року (п. 5.9
договору). Сума викупу у розмірі 42000,0
гривень відповідає сумі позики,
наданої ОСОБА_3 від ОСОБА_2 під
проценти, а сума орендної плати у
розмірі 2000,0 грн. на місяць, відповідає
сумі процентів на місяць, які ОСОБА_2
отримувала. Однак ОСОБА_2 продала
спірну квартиру до закінчення цього
строку і вже 24.12.2001 року, не попередивши
ОСОБА_1, чим порушила п. 2.1 та п. 5.9
договору, підписаного нею 10.07.2001 року, а
також ст. ст. 743, 781, 783, 793 ЦК України.

ОСОБА_2 зареєструвала договір
купівлі-продажу від 10.07.2001 року в КП
«ОМБТІ та РОН» 07.12.2001 року та зміна
власника пройшла лише 07.12.2001 року.
Тобто, за ст. 128 ЦК України 1963 року,
діючою станом на 10.07.2001 року, або за ст.
334 ЦК України нині діючої, право
власності у набувача виникає з моменту
державної реєстрації договору про
відчуження майна, який підлягає
державній реєстрації. Отже, власником
квартири ОСОБА_2 стала б тільки 07.12.2001
року, але вже 10.07.2001 року уклала договір
оренди з ОСОБА_1, як власник, та отримала
оплату за начебто оренду щомісячно у
розмірі 2000,0 грн. ОСОБА_1 продовжувала
проживати в квартирі (свідчить про це і
той факт, що ОСОБА_2 продовжувала
проживати за адресою: АДРЕСА_5 - договір
між нею та ОСОБА_12

Доказом того, що ОСОБА_1 була введена в
оману є також те, що гроші отримала не
ОСОБА_1, а директор фірми, де вона на той
час пра цювала і мала на увазі лише
кредит, підписуючи папери.

Гроші отримав директор ПП «Майстер» -
ОСОБА_3 і його дружина - ОСОБА_14
Вірогідно ПП «Майстер» в особі
директора - ОСОБА_17 мало комерційні
відносини з ОСОБА_2, її чоловіком
ОСОБА_15 та їх співробітником ОСОБА_16, в
останнього, чомусь, знаходилась
печатка ПП «Майстер» і ОСОБА_1, як
бухгалтер ПП «Майстер», за дорученням
дирек тора ОСОБА_3 зверталася до
ОСОБА_16 ставити печатку на документи,
що надавалися, як звітні до відповідних
організацій. Діючи спільно, ввели
ОСОБА_1 в оману, маючи за кінцеву мету
відібрати спірну квартиру у ОСОБА_1,
потім її продати і гроші забрати собі,
оскільки квартира знаходиться в
елітному районі міста та коштує
набагато більше ніж отримана позика,
враховуючи, що частина позики вже була
повернута в вигляді процентів.

Про це свідчить той факт, що квартира
АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 до моменту,
коли там стали проживати члени сім'ї
ОСОБА_3

ОСОБА_1 дуже важко заробила гроші на
придбання спірної квартири, тож
продавати її за безцінь - 7700,0 грн. за
договором, в той час коли вартість її,
відповідно до експертизи становила
122158,0 грн. Як тільки ОСОБА_1 зрозуміла, що
її обманули, вона зразу звернулася до
правоохоронних органів, які з мотиву
забезпечення її безпеки, з метою
запобігти розправи над нею, поселили її
на свій роз суд в безпечне місце, а за
цей час в квартирі замінили замки,
викинули речі ОСОБА_1 та залишили на
вулиці без документів, майна, будь-яких
речей. Всі викладені вище факти є
доказами того, що ОСОБА_1 не мала
волевиявлення такого правочину, як
купівля-продаж.

Крім всього викладеного вище, за
твердженням сторони позивача, мають
важливе значення для вирішення справи
по суті такі факти і документи.

За весь період слухання справи суду не
надавався договір купівлі-продажу між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в оригіналі, як і всі
інші оскаржувані договори.

ОСОБА_2 продала квартиру 19.12.2001 року
ОСОБА_12 за 7700,0 гривень, купивши, за її
письмовими твердженнями за 46500,0
гривень, отримуючи по 2000,0 гривень
щомісячно, та до строку гарантованого
викупу квартири ОСОБА_1

Договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та
ОСОБА_12 містить неправдиву інформацію
щодо адреси реєстрації сторін
договору, які повинні були б бути
вказані нотаріусом за надани ми їй
паспортами сторін, відповідно до
Закону України «Про нотаріат» та
Інструкції про порядок вчи нення
нотаріальних дій нотаріусами України,
за наказом МЮУ. ОСОБА_12 на момент
укладення угоди, була зареєстрована
АДРЕСА_4 і виписалась за адресою
вказаною в угоді лише 14.07.2004 року.

Договори купівлі-продажу складені з
порушенням Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України п. 49, оскільки договір про
відчуження майна, що підлягає дер
жавній реєстрації, повинен
посвідчуватися за місцем обліку цього
майна.

В жодному з договорів купівлі-продажу,
згаданих вище, не вказано дат
реєстрації нерухомості в КП «ОМБТІ та
РОН» перед їх продажем.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, була
зареєстрована до 19.01.2001 року АДРЕСА_2,
знята з реєстру 10.01.2001 року на ПМЖ в США
і через 11 місяців "повернулася", щоб
"купити" 19.02.2002 року квартиру, і
перебуває в Одесі до 13.08.2002 року (6-ть
місяців) щоб "про дати " квартиру ОСОБА_6

Всі дії з купівлею-продажем
відбуваються після 09.11.2001 року, в
період, коли існує три арешти на
квартиру АДРЕСА_3.

ОСОБА_2 продає через 5-ть місяців після
покупки; Примич продає через 3-ри місяці
після покупки; ОСОБА_5 через 6-ть місяців
після покупки і всі за 7700,0 грн.

ОСОБА_2, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та інші
представники відповідачів
неодноразово притягувалися до
кримінальної відповідальності.
ОСОБА_1С втрачено майна на загальну
суму 44000,0 грн., за життя без квартири,
оплата оренди за сім років поневірянь -
63630,0 грн. Постійне перебування в
стресовому стані, втрати здоров'я,
моральна шкода становить 100000,0 грн.
Прямі збитки ОСОБА_1 становлять 107630,0
гривень, ст. 230 ЦК України - сторона, яка
за стосувала обман зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки у
подвійному розмірі - 215260,0 грн. та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку із
вчиненням цього правочину.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала,
надала до суду заперечення на позов, в
якому просила відмовити у задоволенні
позову ГПО «Надія» в інтересах члена
організації ОСОБА_1, зазначивши, що в
обґрунтування позовних вимог позивач
спочатку посилався на те, що
оскаржуваний договір купівлі-продажу
від 10.07.2001 року, укладений між позивачем
та відповідачем ОСОБА_2 прикривав
насправді договір застави, так як
грошові кошти отримані від продажу
квартири забрав відповідач ОСОБА_3
разом із своєю дружиною, які на думку
позивача, що належним чином не
підтверджено, були у змові із ОСОБА_2
Цим підставам позову надав оцінку
Апеляційний суд Одеської області.

Також, позивач посилається на те, що
відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3А ввели її
в оману маючи на меті відібрати спільну
квартиру. Однак, дані твердження
позивача жодним належним доказом не
підтвердженні. Так, позивачем та
відповідачем ОСОБА_2 укладено
оскаржуваний договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_3. Відповідно до умов
вищевказаного оскаржуваного договору
позивач засвідчила, що договір не
носить характеру удаваної угоди. Також,
згідно письмового пояснення
приватного нотаріуса ОСОБА_7 від 07.04.2008
р. зазначено, зокрема, що під час
укладення оскаржуваного договору
купівлі-продажу сторони діяли
добровільно, згідно із вільним
волевиявленням, розуміли значення
своїх дій. Поведінка сторін була
адекватною, сумніву в намірах
продати-купити об'єкт нерухомості не
було. Продаж квартири здійснювався за
інвентаризаційну ціну у розмірі 7700,0
гривень. Більш того, відповідно до
розписки позивача, остання продала, а
відповідач ОСОБА_2 купила вищевказану
спірну квартиру, за що позивач особисто
отримала грошові кошти у розмірі 46500,0
грн., що еквівалентно 8625,0 дол. США. Таким
чином, твердження позивача, що вона
насправді мала намір укласти договір
застави, а не договір купівлі-продажу, є
надуманим та не відповідає дійсності.
Позивачем не наведено жодного
належного підтвердження щодо введення
ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 в оману,
неповідомлення або замовчування
будь-яких відомостей, що мають значення
з приводу істотних умов оскаржуваного
договору купівлі-продажу.

Що стосується вимог щодо прямих
збитків позивача, що складаються із
втраченого майна на суму 44000,0 гривень
та 63630,0 гривень вартості орендної плати
за сім років, що разом становлять 107630,0
грн., вбачається, що позивачем не надано
жодного письмового доказу на
підтвердження наявності та розміру
завданих збитків, отже є недоведеними
та необґрунтованими. Крім того,
необхідно зазначити, що позивач
особисто отримала від ОСОБА_18 грошові
кошти за продаж спірної квартири, які
потім передала відповідачу ОСОБА_3 який
зник та місцезнаходження якого
невідомо.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явився, повідомлявся через засоби
масової інформації.

Третя особа - ОСОБА_7 у судове засідання
не з'явилась, надала до суду пояснення,
в яких просила розглядати справу за її
відсутністю та зазначила, що 10.07.2001 року
нею було посвідчено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 між
ОСОБА_1 і ОСОБА_2. Продавцем були надані
всі необхідні для посвідчення
договору, документи, а саме:
правовстановлюючий документ - договір
купівлі-продажу зазначеної квартири,
який був посвідчений 30.06.1998 року ПН ОМНО
ОСОБА_19 за реєстровим № 4637, та інші
юридично значимі документи, фотокопії
яких додаються до цього пояснення. При
укладенні договору сторони діяли
добровільно, згідно з вільним
волевиявленням, розуміли значення
своїх дій. Поведінка сторін була
адекватною, сумніву в їх намірах, тобто
продати і купити об'єкт нерухомості, у
неї не було. Після знайомства сторін з
проектом договору, їм було надано право
провести розрахунок по договору. Зі
слів продавця і покупця продаж
квартири провадився за 7700,0 грн., тобто
за інвентаризаційну ціну, а також за
ціну, за яку ОСОБА_1 придбавала цю
квартиру. Тільки після того, як
продавець повідомила про те, що нею
отримані усі гроші за продану квартиру
і претензій до покупця вона не має,
сторони підписали договір
купівлі-продажу квартири.

Третя особа - державний нотаріус
Тиквенко М.О. у судове засідання не
з'явилась, надала до суду пояснення, в
яких просила розглядати справу за її
відсутністю та зазначила, що в період
роботи державним нотаріусом в Першій
одеській державній нотаріальній
Тиквенко М.О. було посвідчено договір
купівлі-продажу квартири 19.02.2002 року за
р. № 6-274, за яким ОСОБА_12 продала а
ОСОБА_5, купила квартиру, що розташована
на адресою: АДРЕСА_3. Договір
купівлі-продажу нею було посвідчено з
дотриманням вимог норм діючого
законодавства України. В позовній
заяві ОСОБА_1 вказує, що згідно Довідки
КП «ОМБТІ та РОН» від 21.02.2007 року
квартира знаходилась під арештом 09.11.2001
р., 15.10.2002 р. та 30.01.2003 р. Згідно діючого
законодавства Реєстраторами
заборон/арештів було визначено
державні нотаріальні контори, а не
органи БТІ. За даними реєстру
заборон/арештів міститься наступна
інформація: - Арешт накладений 09.11.2001
року було знято в реєстрі
заборон/арештів 03.12.2001 року згідно
ухвали від 28.11.2001 року; арешт накладений
15.10.2002 року було знято в реєстрі
заборон/арештів 20.05.2003 року згідно
постанови від 14.05.2003 року; арешт від
20.02.2007 року існує по цей час. При
посвідченні договору купівлі-продажу
19.02.2002 року було перевірено відсутністю
заборони та арешту, що підтверджено
Довідкою про відсутність
арешту/заборони, яка зберігається в
справах Першої державної нотаріальної
контори.

Треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
приватний нотаріус ОСОБА_8, ОСОБА_10 в
судове засідання не з'явилися, про дату
час та місце судового засідання
повідомлялися.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
допитавши свідків, дослідивши висновок
судової експертизи, суд вважає позов
таким, у якому необхідно відмовити з
наступних причин. Судом встановлені
такі фактичні обставини на підставі
представлених письмових доказів.

На підставі договору купівлі-продажу
від 13 червня 1998 року, посвідченого
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу
Сімоновою , за реєстровим номером № 4637,
квартира під АДРЕСА_3 належала ОСОБА_1.

10 січня 2001 року ОСОБА_1 на випадок своєї
смерті зробила розпорядження: належну
їй квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_3 та усе майно, де б воно не було
та з чого б воно не складалося, та
взагалі усе те що на день її смерті буде
їй належати та на що він за законом
матиме право заповідала ОСОБА_20, що
підтверджується заповітом від 10 січня
2001 року, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_21,
зареєстрованого в реєстрі за № 48.

10 липня 2001 року було укладено договір
купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_22, за реєстровим № 2057.

В КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_2 право
власності за спірною квартирою було
зареєстровано за № 42, в кн. 400пр на стор.
49.

10 липня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
укладено договір найму житлового
приміщення, відповідно до якого ОСОБА_2,
як власник, передає, а ОСОБА_1, як наймач,
приймає у термінове, платне
користування житлове приміщення,
розташоване за адресою: АДРЕСА_3, за
орендною платою у розмірі 2000,0 грн. в
місяць, строком договору до 10 січня 2002
року.

Згідно із п. 2.4. договору найму
житлового приміщення від 10 липня 2001
року, власник надає право викупу даного
об'єкта наймачу за закінченням строку
найма, за умовами відсутності
зобов'язань за даним договором у
наймача. Сума викупу складає 42000,0 грн.

Відповідно до довідки ЖЕК від 08.11.2001
року, ОСОБА_23 була зареєстрована з
22.07.1998 року по 02.11.2001 року за адресою:
АДРЕСА_3.

19 грудня 2001 року ОСОБА_2 продала, а
ОСОБА_24 купила квартиру АДРЕСА_3, про що
свідчить договір купівлі-продажу
квартири від 19 грудня 2001 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, за реєстровим № 8082.

В Київському районному суді м. Одеси
перебувала цивільна справа за позовом
Благотоворительного правозахисного
фонду «Рутенія» в інтересах ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним,
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди.

05 лютого 2004 року Київським районним
судом м. Одеси ухвалено рішення, яким
позов Благодійного правозахисного
фонду «Рутенія» в інтересах ОСОБА_1
задоволено, договір купівлі-продажу
від 10.07.2001 року укладений між ОСОБА_11 та
ОСОБА_2 був визнаний недійсним,
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11
матеріальну шкоду у розмірі 44000,0 грн. та
моральну шкоду у розмірі 5000,0 грн., в
іншій частині позову про відшкодування
моральної шкоди відмовити.

29 квітня 2004 року Київським районним
судом м. Одеси ухвалено додаткове
рішення, яким задоволено заяву
Благодійного правозахисного фонду
«Рутенія» в інтересах ОСОБА_1 та
зобов'язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1
квартиру АДРЕСА_3 вартістю 122158,0 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської
області від 22 липня 2004 року рішення
Київського районного суду м. Одеси від
05 лютого 2004 року і додаткове рішення
цього суду від 29 квітня 2004 року
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до того ж суду іншим суддею.

03 листопада 2006 року Верховним судом
України ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 22 липня 2005 року
залишено без змін.

Ухвалами Малиновського районного суду
м. Одеси були неодноразово призначені
експертизи: ухвали суду від 26 жовтня 2010
року - судова психологічна,
технічно-документальна та
почеркознавча експертиза, 04 квітня 2012
року - судова психологічна,
технічно-документальна та
почеркознавча експертиза, але
матеріали були повернуті без виконання
експертиз.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 16 січня 2013 року по цій
справі було призначено
судово-психіатричну експертизу,
виконання якої доручено судовому
експерту Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при Головному управлінні МВС України в
Одеській області Назарову Олегу
Анатолійовичу, та на вирішення
експерта поставлені такі питання: 1. Яка
особистісна значимість для ОСОБА_1
обставин, за яких були укладені договір
купівлі-продажу, посвідчений
нотаріусом ОСОБА_7 10 липня 2001р. (т. 2 а. с.
99, 265); договір купівлі-продажу від 10.07.2001
р. вільної форми на суму 8625,0 доларів (т. 3
а. с. 81); договір найму житлового
приміщення від 10 липня 2001 р. ? 2. У якому
емоційному стані перебувала ОСОБА_1
під час укладання вказаних договорів? 3.
Чи здатною була ОСОБА_1 з урахуванням
визначених обставин, повною мірою
вільно та усвідомлено приймати рішення
та реалізовувати їх своїми діями в
момент укладення договорів ? 4. Чи
здатною була ОСОБА_1 з урахуванням
визначених обставин, усвідомлювати, і в
якій мірі - фактичний зміст власних дій
та їх наслідків при укладанні цих
договорів ? 5. Чи здатна була ОСОБА_1
повною мірою прогнозувати наслідки
власних дій щодо укладення договорів ?
6. Чи здатна була ОСОБА_1 повною мірою
усвідомлено приймати рішення,
адекватне ситуації, та в повній мірі
усвідомлено реалізовувати його?

Відповідно до висновку експерта №5/н
від 25 лютого 2014 року, вбачається, що 1-6)
Особова значущість для ОСОБА_1
обставин, при яких були укладені
договір купівлі-продажу, засвідченого
нотаріусом ОСОБА_22 10 липня 2001 р. (т. 2 а. с.
99, 265); договір купівлі-продажу від 10.07.2001
р. вільної форми на суму 8625,0 доларів (т. 2
а. с. 81); договір найму житлового
приміщення від 10 липня 2001 р. і емоційний
стан в якому знаходилася ОСОБА_1 під час
укладання вказаних договорів, а так
само її здатність з врахуванням певних
обставин, повною мірою вільно і
усвідомлено приймати рішення і
реалізовувати їх своїми діями у момент
укладення договорів, здатність з
врахуванням певних обставин,
усвідомлювати фактичний вміст власних
дій і їх наслідків при складанні цих
договорів, здатність повною мірою
прогнозувати наслідки власних дій
відносно укладення договорів,
здатність в повній усвідомлено
приймати рішення, адекватне ситуації, і
повною мірою усвідомлено
реалізовувати його - безпосередньо
характеризуються деформацією
особового інтелектуального компонента
при ухваленні рішень ОСОБА_1, що
цікавить суд в момент і були зв'язані і
детерміновані ситуацією її можливого
обману з боку директора підприємства
«Майстер» ОСОБА_17, що не є
психологічними ознаками і складовими
категоріями таких психологічних явищ,
як емоційний стан у момент укладення
угоди, особова значущість угоди,
здатність або нездатність людини
усвідомлювати значення здійснюваних
дій і передбачати настання їх
наслідків, оскільки з психологічного
боку ситуація обману - це умисне
введення в оману іншої сторони, свідоме
створення у неї неправильних уявлень
про обставини дійсності (займ ОСОБА_1
спільно з Шкільним грошей у ОСОБА_2, а
згодом продаж Шкільним підприємства
«Майстер» без повернення боргу ОСОБА_2
або розділу грошових коштів від
продажу підприємства з ОСОБА_1) за
допомогою передачі їй помилковій
інформації (розширення обсягів
виробництва і збільшення прибутку
підприємства «Майстер» за рахунок
покупки на займані гроші додаткового
устаткування). При цьому підлягає
встановленню мотив приховування
обманюючою стороною своїх дійсних
намірів, що знаходиться поза межами
компетенції судового експерта
психолога, а є компетенцією суду або
відповідних правоохоронних органів, що
підтверджується так само матеріалами
кримінальної справи № 1.

Тобто експертом зроблено припущення
щодо можливого обману ОСОБА_1 саме з
боку директора підприємства «Майстер»
ОСОБА_17, а не учасника договору ОСОБА_2

В позовній заяві вказується, що ОСОБА_1
ніколи не отримувала грошей за продану
квартиру. При цьому за поясненнями
нотаріуса ОСОБА_7 ОСОБА_1 були надані
всі необхідні для посвідчення договору
документи, а саме: правовстановлюючий
документ - договір купівлі-продажу
зазначеної квартири від 30.06.1998 року. При
укладенні договору сторони діяли
добровільно, згідно з вільним
волевиявленням, розуміли значення
своїх дій. Поведінка сторін була
адекватною, сумніву в їх намірах, тобто
продати і купити об'єкт нерухомості, у
нотаріуса не було. Після знайомства
сторін з проектом договору, їм було
надано право провести розрахунок по
договору. Зі слів продавця і покупця
продаж квартири провадився за 7700,0 грн.,
що і відображено в п. 2 договору, тобто
за інвентаризаційну ціну, а також за
ціну, за яку ОСОБА_1 придбавала цю
квартиру. Тільки після того, як
продавець повідомила про те, що нею
отримані усі гроші за продану квартиру
і претензій до покупця вона не має,
сторони підписали договір
купівлі-продажу квартири. Ніяких
застережень або непогоджень стосовно
змісту договору, розміру вартості
об'єкту нерухомості, неотримання
коштів за квартиру, ОСОБА_1 нотаріусу не
заявляла.

Згідно заяви ОСОБА_1 на ім'я начальника
паспортного столу Приморського району
від 24.10.2001 року вона просить виписати її
з адреси: АДРЕСА_3 у зв'язку з продажем
квартири і переїздом на інше місце
мешкання.

За довідкою Малого експлуатаційного
підприємства «МЕП-59» від 08.11.2001 року,
виданої ОСОБА_1, підтверджено, що вона
дійсно проживала в АДРЕСА_3. Була
прописана постійно з 22.07.98 р. по 02.11.2001 р.
Виписана смт. Комінтерново, Одеської
області за особистою заявою.

Відповідно до абзацу 1, 2 п. 12 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 28
квітня 1978 р. № 3 (зі змінами, внесеними
постановами від 25 грудня 1992 р. № 13 та
від 25 травня 1998р. № 15) при вирішенні
позовів про визнання угоди недійсною
на підставі ст. 57 ЦК України суди
повинні мати на увазі, що такі вимоги
можуть бути задоволенні при
доведеності фактів обману.

Під обманом в таких випадках слід
розуміти умисне введення в оману
учасника угоди шляхом повідомлення
відомостей, що не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мають істотне значення для угоди, що
укладається.

Така ж позиція викладена і в п. 20
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», за
яким правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обста вин, щодо
яких особу введено в оману, i сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
За ч. 4 цієї статті доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, до суду стороною позивача
не надано доказів, які б підтверджували
недійсність договору купівлі-продажу
від 10 липня 2001 р. внаслідок обману, а
тому позовні вимоги в цілому не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі

Керуючись ст. ст. 3, 60, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК
України, ст. ст. 57, 145 ЦК УРСР 1963 року, суд
,

В И Р І
Ш И В

У задоволенні позову ГПО „Надія" в
інтересах члена організації ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватного
нотаріуса ОСОБА_7, приватного нотаріуса
ОСОБА_8, нотаріусів Першої державної
нотаріальної контори Тиквенко М.О. та
ОСОБА_10 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, визнання
договорів купівлі-продажу нікчемними,
повернення сторін до первісного стану,
визнання права власності, стягнення
збитків та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційному суду через суд
першої інстанції апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.К.Гуревський