У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гончара
В.П., Колодійчука В.М., Умнової
О.В.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до виконавчого комітету
Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради,
Дніпропетровської міської ради, третя
особа: автогаражний кооператив
«Лоцманський» про визнання права
власності на гараж, за касаційною
скаргою Дніпровської міської ради на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 25 квітня
2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
за ним право власності на гараж НОМЕР_1
площею 29,5 мІ з підвалом площею 19 мІ та
оглядовою ямою площею 4,4 мІ в
автогаражному кооперативі
«Лоцманський», що розташований у
АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що рішенням
виконавчого комітету Жовтневої
районної ради народних депутатів м.
Дніпропетровська «Про будівництво,
узаконення та передачу гаражів
індивідуального користування
громадян» № 663 від 31 жовтня 1996 року,
позивачу надано дозвіл на
переоформлення гаражу у АГК
«Лоцманский» з ОСОБА_6 на нього. На
підставі цього рішення ОСОБА_6 був
виключений з кооперативу і на його
місце прийнято позивача. ОСОБА_5 у
повному обсязі сплатив пайовий внесок
та переоформив на себе вказаний гараж.
З моменту прийняття до кооперативу
позивач користується гаражем та
сплачує поточні платежі. Разом з тим, за
результатами звернення до
КП «Дніпропетровське міське БТІ»,
ОСОБА_5 відмовлено у реєстрації права
власності на гараж з посиланням на п. 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
цивільних справ, пов'язаних з
діяльністю гаражно-будівельних
кооперативів» №5 від 28 червня 1991
року та рекомендовано звернутися до
суду. Посилаючись на вказані обставини
ОСОБА_5 подав відповідний позов.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13
березня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 25 квітня
2014 року рішення районного
суду скасовано. Визнано за ОСОБА_5 право
власності на гараж НОМЕР_1 площею 29,5 мІ
з підвалом площею 19,0 мІ та
оглядовою ямою площею 4,4 мІ в
автогаражному кооперативі
«Лоцманський», що розташований у
АДРЕСА_1.

Відповідач, не погоджуючись з даним
рішенням суду апеляційної інстанції
подав касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального права
просить його скасувати із залишенням в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив з того, що в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази того, чи було надано дозвіл на
будівництво спірного гаражного боксу
та кому саме, який правовий статус має
земельна ділянка на якій розташований
вищевказаний об'єкт будівництва, а
також з яких саме підстав позивач почав
користуватися гаражем після ОСОБА_6, з
урахуванням того, що попередній
користувач гаражу ОСОБА_6 не оформив
своє право власності на нього. Рішенням
виконавчого комітету Жовтневої
районної ради народних депутатів м.
Дніпропетровська № 663 від 31 жовтня
1996 року, ОСОБА_6 було лише надано дозвіл
на переоформлення об'єкта нерухомості,
перехід права власності повинен
відбуватися у встановленому законом
порядку і підстав. Тобто, рішення
виконкому не є тотожним правочину, на
підставі якого здійснюється перехід
права власності.

Крім того, позивачем не надано
належного підтвердження повної сплати
ним свого паю за спірний гараж. У
наданій довідці автогаражного
кооперативу «Лоцманський» від 25 квітня
2012 року мова йде саме про відсутність у
позивача заборгованості за членськими
та цільовими внесками.

Згідно висновків місцевого суду
отримання правовстановлюючого
документу на гаражний бокс повинно
відбуватися у встановленому законом
порядку та в органах, до компетенції
яких належить вирішення вказаних
питань, а суд, в свою чергу, не може
підміняти собою державну процедуру,
яка віднесена до виключної компетенції
відповідних державних органів, окрім
випадків наявності спору між
сторонами.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про задоволення позову апеляційний суд
виходив з того, що згідно п. 8 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 28
червня 1991 року № 5 «Про практику
розгляду судами цивільних справ,
пов'язаних з діяльністю
гаражно-будівельних кооперативів»,
член гаражно-будівельного кооперативу,
який повністю вніс свій пай за гараж,
наданий йому в користування, набуває
права власності на це майно і вправі
розпоряджатися ним на свій розсуд.
Позивач пайовий внесок сплатив у
повному обсязі згідно довідки від 18
лютого 2014 року № 136, що є правовою
підставою для визнання за ним права
власності на гараж.

Вказані висновки суду апеляційної
інстанції не відповідають фактичним
обставинам справи та зібраним у справі
доказам, не узгоджуються з нормами
матеріального права, що регулюють
спірні правовідносини.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно ст.ст. 2, 19 Закону України
«Про кооперацію» від 10 липня 2003 зі
змінами та доповненнями, обслуговуючий
кооператив - кооператив, який
утворюється шляхом об'єднання фізичних
та/або юридичних осіб для надання
послуг переважно членам кооперативу, а
також іншим особам з метою провадження
їх господарської діяльності. У разі
викупу квартири, дачі, гаража, іншої
будівлі, споруди або приміщення член
житлово-будівельного,
дачно-будівельного, житлового, дачного,
гаражного кооперативу чи іншого
відповідного кооперативу стає
власником цього майна.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, що
підтверджує виникнення права
власності при здійсненні державної
реєстрації прав на нерухоме майно,
видається членам житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого відповідного
кооперативу, які повністю внесли свої
пайові внески.

Згідно частин 1, 2 ст. 5 зазначеного
Закону, у Державному реєстрі прав
реєструються речові права та їх
обтяження на земельні ділянки, а також
на об'єкти нерухомого майна,
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких неможливе без їх
знецінення та зміни призначення, а
саме: підприємства як єдині майнові
комплекси, житлові будинки, будівлі,
споруди (їх окремі частини), квартири,
житлові та нежитлові приміщення. Якщо
законодавством передбачено прийняття
в експлуатацію об'єкта нерухомого
майна, державна реєстрація прав на
такий об'єкт проводиться після
прийняття його в експлуатацію в
установленому законодавством порядку.

Відповідно до ст.375 Цивільного
кодексу України, власник земельної
ділянки має право зводити на ній
будівлі та споруди, створювати закриті
водойми, здійснювати прибудову, а також
дозволити будівництво на своїй ділянці
іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває
право власності на зведенні ним
будівлі, споруди та інше нерухоме
майно.

Право власності на забудову
здійснюється ним за умови додержання
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил, а також за умови використання
земельної ділянки зі її цільовим
призначенням.

Правові наслідки самочинної
забудови, здійсненної власником на
його земельній ділянці, встановлюється
статтею 376 Цивільного кодексу України.

Позивачем не доведено, що він є
користувачем земельної ділянки, на
якій знаходиться гаражний бокс, яким
він користується.

В ході розгляду справи місцевим судом
ОСОБА_5 не надав доказів щодо прийняття
спірного гаражу до експлуатації та
його відповідності
будівельно-санітарним нормам.

Позивач не звертався до
Реєстраційної служби з приводу
оформлення права власності на спірний
гараж, тому його доводи щодо
неможливості оформлення права
власності на вказане нерухоме майно у
встановленому законом порядку
вбачаються необґрунтованими.

ОСОБА_5 не використав своє право
належним чином оформити право
власності на спірний гараж, передчасно
звернувшись до суду, не довів, що його
право порушене.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
з 1 січня 2013 року реєстрацію прав на
нерухоме майно проводять органи
державної реєстрації прав, утворені
Міністерством Юстиції України в
установленому законом порядку та з
урахуванням того, що відповідно до ст. 8,
9, 18 вищевказаного закону видача
свідоцтв про право власності на об'єкти
нерухомого майна відносяться до
компетенції органів державної
реєстрації прав, дійшов обґрунтованого
висновку, що суд не може підміняти
собою державну процедуру, яка
віднесена до виключної компетенції
відповідних державних органів, окрім
випадків наявності спору між
сторонами.

За таких обставин, суд першої
інстанцій дійшов правильного висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення позову.

При цьому, висновки місцевого суду
ґрунтуються на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
досліджені наявних у справі доказів,
зібраних у встановленому законом
порядку. Суд оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, обґрунтовані висновки щодо
яких виклав в мотивувальній частині
судового рішення. При встановленні
фактичних обставин справи судом першої
інстанції норми процесуального права
не порушені. При ухваленні судового
рішення правильно застосовані норми
матеріального права у спірних
правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції дійшов
хибного висновку про достатність
доказів, їх належність і допустимість
на підтвердження обставин, на які
посилається позивач, як на підставу для
визнання за ним права власності на
гаражний бокс, у зв'язку із чим,
помилково скасував рішення суду першої
інстанції, належним чином не
мотивувавши свою позицію з посиланням
на належні та допустимі докази, а також
норми матеріального права, які б
спростовували висновки місцевого суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, повно встановивши фактичні
обставини справи, дав об'єктивну оцінку
зібраним у справі доказам, вірно
застосувавши норми матеріального
права, що регулюють спірні
правовідносини, ухвалив рішення, яке
відповідає закону.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду слід скасувати з
підстав, передбачених ст.339 ЦПК України,
із залишенням в силі рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Дніпровської міської
ради задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 25 квітня
2014 року скасувати.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13
березня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук судді В.С.
Висоцька В.П. Гончар В.М.
Колодійчук О.В. Умнова