АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/3130/14Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 50 Костенко А. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівОхріменко Н. І. , Захарової А. Ф.
при секретаріВосколович Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 30 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на час навчання,

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_6 звернулася до суду із вказаним позовом, яким просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на час навчання в сумі 31078,50 грн., що становить половину коштів, витрачених нею на навчання та проживання в гуртожитку, мотивуючи про те, що відповідач в порушення вимог ст. 199 СК України не надавав їй матеріальну допомогу на навчання в добровільному порядку.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 30 жовтня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування апелянт указує на те, що суд не врахував наявність у неї права на отримання від свого батька аліментів у зв'язку із продовженням навчання до 23-річного віку, встановленого ст. 199 СК України. Суд безпідставно послався у рішенні на норми ст. 185 СК України, якими позивач не обґрунтовувала свої вимоги. Висновки суду про те, що відповідач не може надавати позивачу матеріальну допомогу (так як має на утриманні двох інших дітей та матір, останнє не підтверджується доказами) є невірним та такими, що суперечать матеріалам справи. Суд при ухваленні рішення мав урахувати заможній стан відповідача, зокрема, твердження останнього про наявність у нього 15000 доларів США, які апелянт вважає отриманими внаслідок економії відповідача на утриманні його дітей.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є безпідставними та, зокрема, вказав, що правила та порядок участі батьків у додаткових витратах на дитину поширюються на правовідносини щодо обов'язків батьків по утриманню неповнолітніх дітей та не поширюються на правовідносини по сплаті аліментів, які наявні між повнолітньою позивачкою та її батьком.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що, встановивши дійсні обставини справи, суд дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що відповідач є батьком позивачки. Аліменти на утримання останньої відповідач сплачував до її повноліття (в січні 2011 року), а в подальшому, не зважаючи на те, що вона була зарахована на платну денну форму навчання в Академію муніципального управління на спеціальність «документознавство та інформаційна діяльність» та на платну заочну форму навчання на спеціальність «правознавство» (останній факультет позивачка залишила у зв'язку, як вона стверджує, із тяжким матеріальним становищем) надав на утримання позивачки лише 1200,00 грн.

Вартість навчання за спеціальністю «документознавство та інформаційна діяльність» складає 30800,00 грн. Указану суму повністю сплачено матір'ю позивачки. За навчання на 1-му курсі за спеціальністю «правознавство» позивачка сплатила 6900,00 грн. Крім того позивачка оплачувала проживання у гуртожитку. Наразі позивачка продовжує навчатися та просить стягнути з відповідача на її користь 31078,50 грн., що складає половину її витрат на навчання.

Відповідно до роз'яснень, наданих судам у п.17 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно з ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітню дитину в твердій грошовій сумі та (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України.

Таким чином, зобов'язання батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання може носити лише аліментний характер, тобто у вигляді періодичних платежів з чітко визначеною сумою або часткою від доходу (заробітку) та за чітко визначений період.

У даному ж випадку позивачем заявлено вимогу до свого батька про стягнення аліментів, визначених одним платежем у сумі 31078,50 грн., що складає половину її витрат на навчання (в тому числі і тих , що матимуть місце у майбутньому ), тобто фактично йде мова про одноразовий платіж, який за своєю правовою природою не є аліментами (періодичними платежами).

На підставі викладеного вище колегія суддів приходить до висновку про неправильно обраний позивачем спосіб захисту її права.

При цьому колегія суддів враховує, що у цій справі між сторонами відсутні правовідносини з приводу участі батьків у додаткових витратах на дитину (ст. 185 СК України), оскільки указана правова норма поширюється на правовідносини щодо обов'язків батьків по утриманню неповнолітніх дітей і правила цієї статті не можуть бути розповсюджені на правовідносини, які виникли між повнолітньою позивачкою та її батьком.

Отже апеляційні доводи про те, що позивач має право на отримання від свого батька аліментів у зв'язку із продовженням навчання, встановлене ст. 199 СК України; на безпідставність посилання суду першої інстанції на ст. 185 СК України, яка регламентує участь батьків у додаткових витратах на дитину; та на те, що позивач має фактичну змогу надавати позивачу допомогу, правильності висновків суду не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 30 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на час навчання, - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :