АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 - й інстанції:
Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

18 вересня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду
місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Гаращенка Д.Р.

- Борисової О.В.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 11 серпня 2014 року в цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до
Міністерства аграрної політики та
продовольства України, Державного
підприємства «Мурафський кар'єр» про
визнання наказу про звільнення
незаконним, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л
а:

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 11 серпня 2014 року
ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні
позовних вимог до Міністерства
аграрної політики та продовольства
України, Державного підприємства
«Мурафський кар'єр» про визнання
наказу про звільнення незаконним,
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 11 серпня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду 1-ї інстанції є
необґрунтованим, ухвалене без
урахування всіх обставин, що мають
значення для розгляду справи, з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зазначає, що ст.40
КЗпП України встановлено перелік
підстав для розірвання трудового
договору з ініціативи власника.
Додаткові ж підстави для розірвання
трудового договору встановлені ст.41
КЗпП України. В свою чергу, наказ
Міністерства аграрної політики та
продовольства України №81-п від 06.06.2014
року не містить посилань на
передбачені КЗпП України підстави для
звільнення ОСОБА_3 з займаної ним
посади, а містить лише формальне
посилання на службову записку
Департаменту продовольства за №32-01-02/45
від 05.06.2014 року. Однак, судом 1-ї
інстанції, всупереч вимогам чинного
законодавства, визнано службову
записку Департаменту продовольства за
№32-01-02/45 від 05.06.2014 року достатньою
підставою для звільнення ОСОБА_3 з
займаної ним посади на підставі п.11 ч.1
ст.41 КЗпП України. Зазначає також, що в
порушення вимог ч.2 ст.47 КЗпП України
відповідач ознайомив позивача з
наказом про звільнення №81-к від 06.06.2014
року лише 19.06.2014 року в період його
перебування на лікарняному, тобто,
фактично звільнення позивача
відбулось в період його
непрацездатності. Крім того,
відповідач не провів розрахунку з
позивачем при звільнення та не видав
належним чином оформленої трудової
книжки. Не враховано судом при
ухваленні рішення також доводи
позивач про те, що в порушення вимог
ст.4 постанови Кабінету Міністрів
України «Про затвердження порядку
погодження з Головою Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, головами
місцевих державних адміністрацій
призначення на посаду та звільнення з
посад керівників підприємств, установ
та організацій, що належать до сфери
управління міністерств, інших
центральних органів виконавчої влади»,
звільнення ОСОБА_3 не було погоджене з
головою Шаргородської
райдержадміністрації. Судом 1-ї
інстанції не взято до уваги даних
обставин справи та ухвалено незаконне
рішення.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_8 підтримав
доводи апеляційної скарги та просив її
задовольнити.

Представник Міністерства аграрної
політики та продовольства України
Білопольська Наталія Анатоліївна та
представник Державного підприємства
«Мурафський кар'єр» Здоровань Михайло
Васильович проти доводів апеляційної
скарги заперечували через їх
безпідставність, а рішення суду першої
інстанції просили залишити без змін,
так як воно ухвалене з дотриманням
вимог закону.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що на підставі
наказу №224-п від 20 листопада 2012 року
ОСОБА_3 було призначено на посаду
виконуючого обов'язки директора
Державного підприємства «Мурафський
кар'єр».

05 червня 2014 року директором
Департаменту продовольства Куць О.І. на
адресу департаменту роботи з
персоналом було подано службову
записку з проханням розглянути питання
щодо звільнення ОСОБА_3 з посади в.о.
директора Державного підприємства
«Мурафський кар'єр» Шаргородського
району Вінницької області та
покладення виконання обов'язків
директора Державного підприємства
«Мурафський кар'єр» на
ЗдорованяМихайла Васильовича.
Підставою для написання даної записки
став той факт, що за час перебування на
посаді в.о. директора Державного
підприємства «Мурафський кар'єр»
ОСОБА_3 не ліквідовано заборгованість
до Пенсійного фонду України та із
сплати загальнообов'язкових платежів
до бюджету, не виконано рішення Комісії
з питань забезпечення своєчасності і
повноти сплати податків та погашення
заборгованості із заробітної плати,
пенсій, стипендій та інших соціальних
виплат щодо надання міністерству
графіку погашення існуючої
заборгованості, загальною сумою понад 2
000 000 грн.

06 червня 2014 року міністром
Міністерства аграрної політики та
продовольства України було видано
наказ за №81-п про звільнення ОСОБА_3 з
посади в.о. директора Державного
підприємства «Мурафський кар'єр»,
підстава службова записка
Департаменту продовольства від 05.06.2014
року за №32-01-02/45.

19 червня 2014 року позивача під розписку
було ознайомлено з наказом №81-п від
06.06.2014 року.

Не погоджуючись зі своїм звільненням
ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
Міністерства аграрної політики та
продовольства України, Державного
підприємства «Мурафський кар'єр» про
визнання наказу про звільнення
незаконним, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Відмовляючи позивачу в задоволенні
даних позовних вимог, суд 1-ї інстанції
посилався на те, що звільнення позивач
було проведено з дотриманням вимог
закону, позовні вимоги є
необґрунтованими, не підтверджені
належними та допустимими доказами, а
тому правових підстав для їх
задоволення немає.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
на в повній мірі відповідає вимогам
закону з огляду на таке.

Конституція України гарантує право
кожного громадянина на працю, яку він
вільно обирає або на яку вільно
погоджується, гарантує рівні
можливості у виборі роду трудової
діяльності та захист від незаконного
звільнення.

Згідно зі ст.139 КЗпП України працівники
зобов'язані працювати чесно і сумлінно,
своєчасно і точно виконувати
розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, додержувати
трудової технологічної дисципліни,
вимог нормативних актів про охорону
праці, дбайливо ставитися до майна
власника, з яким укладено трудовий
договір.

Відповідно до вимог ст.5 статуту
Державного підприємства «Мурафський
кар'єр», управління підприємством
здійснює його керівник. Керівник
підприємства самостійно вирішує
питання діяльності підприємства за
винятком тих, що віднесені статутом до
компетенції Органу управління майном.
Керівник підприємства, зокрема, несе
повну відповідальність за стан та
діяльність підприємства,
розпоряджається коштами та майном
підприємства згідно з чинним
законодавством України, подає на
затвердження органу управління майном
річний фінансовий план підприємства,
організовує його розробку та
виконання, вчиняє інші дії необхідні
для здійснення належних йому
повноважень.

Статтею 6 Статуту встановлено, що
підприємство згідно з вимогами даного
статуту та чинного законодавства,
зокрема, забезпечує своєчасну сплату
податків та інших відрахувань згідно з
чинним законодавством, створює належні
умови для високопродуктивної праці,
забезпечує додержання законодавства
про працю, охорону праці, пожежну
безпеку, здійснює заходи по
вдосконаленню організації заробітної
плати працівників з метою посилення їх
матеріальної зацікавленості як в
результатах особистої праці, так і в
загальних підсумках роботи
підприємства, забезпечує економне і
раціональне використання фонду
споживання (оплати праці) і своєчасні
розрахунки з працівниками
підприємства.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме: службової записки Департаменту
продовольства від 05.06.2014 року за час
перебування на посаді в.о. директора
Державного підприємства «Мурафський
кар'єр» ОСОБА_3 не ліквідовано
заборгованість до Пенсійного фонду
України та із сплати
загальнообов'язкових платежів до
бюджету, не виконано рішення Комісії з
питань забезпечення своєчасності і
повноти сплати податків та погашення
заборгованості із заробітної плати,
пенсій, стипендій та інших соціальних
виплат щодо надання міністерству
графіку погашення існуючої
заборгованості, загальною сумою понад 2
000 000 грн.

Пунктом 11 частини 1 статті 41 КЗпП
України встановлено, що крім підстав,
передбачених статтею 40цього Кодексу,
трудовий договір з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу може
бути розірваний у випадках винних дій
керівника підприємства, установи,
організації, внаслідок чого заробітна
плата виплачувалася несвоєчасно або в
розмірах, нижчих від установленого
законом розміру мінімальної
заробітної плати.

Оскільки у Державного підприємства
«Мурафський кар'єр» існує
заборгованість щодо виплати
працівникам заробітної пати в розмірі 2
000 000 грн., а також заборгованість щодо
сплати загальнообов'язкових платежів
до бюджету, а ОСОБА_3, як виконуючим
обов'язки директора, не вжито належних
заходів щодо ліквідації та/або
зменшення розміру даної
заборгованості, то у Міністерства
аграрної політики та продовольства
України були правові підстави для
звільнення позивача з посади в.о.
директора Державного підприємства
«Мурафський кар'єр» за пунктом 11
частини 1 статті 41 КЗпП України.

За наведених обставин колегія суддів
погоджується з висновками суду 1-ї
інстанції про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 до Міністерства аграрної
політики та продовольства України,
Державного підприємства «Мурафський
кар'єр» про визнання наказу про
звільнення незаконним та поновлення на
роботі.

Доводи апеляційної скарги про те, що в
наказі Міністерства аграрної політики
та продовольства України №81-п від
06.06.2014 року відсутні посилання на
визначені КЗпП України підстави для
звільнення ОСОБА_3 з займаної ним
посади, а містить лише формальне
посилання на службову записку
Департаменту продовольства за №32-01-02/45
від 05.06.2014 року правильність висновків
суду першої інстанції не спростовують
з огляду на таке.

Зі змісту оскаржуваного наказу
вбачається, що підставою для
звільнення ОСОБА_3 стала службова
записка Департаменту продовольства за
№32-01-02/45 від 05.06.2014 року. Зі змісту даної
записки чітко вбачаються обставини,
які стали підставою для звільнення
позивача з займаної ним посади. Крім
того, сама по собі відсутність у наказі
про звільнення посилання на обставини,
з якими власник пов'язував звільнення
працівника, не є безумовною підставою
для поновлення останнього на роботі.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що в
порушення вимог ч.2 ст.47 КЗпП України
відповідач ознайомив позивача з
наказом про звільнення №81-п від 06.06.2014
року лише 19.06.2014 року в період
перебування ОСОБА_3 на лікарняному,
тобто, фактично звільнив його в період
тимчасової непрацездатності з
наступних підстав.

Судом встановлено, що Міністерством
аграрної політики та продовольства
України наказ про звільнення ОСОБА_3 з
займаної ним посади за №81-п було видано
06.06.2014 року. З даним наказом під
розписку позивач ознайомився 19.06.2014
року.

З дослідженого судом листка
непрацездатності серії АГІ №886571
вбачається, що ОСОБА_3 перебував на
стаціонарному лікуванні в
Національному науковому центрі
радіаційної медицини Національної
академії медичних наук України в
період з 12 червня 2014 року по 01 липня 2014
року.

В силу вимог ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Розпорядившись своїми правами на
власний розсуд, позивач не надав ні
суду 1-ї інстанції, ні суду апеляційної
інстанції жодного доказу на
підтвердження того факту, що саме на
момент видачі оскаржуваного наказу, а
не на момент ознайомлення з цим
наказом, позивач перебував на
лікарняному, а тому доводи про
звільнення його з займаної посади в
період тимчасової непрацездатності є
безпідставними.

Не ґрунтуються на встановлених
обставинах справи та досліджених
судом доказах і доводи апеляційної
скарги про порушення відповідачем
прав позивача, так як з ним не було
проведено розрахунку при звільненні та
не було видано належним чином
оформленої трудової книжки.

Так, відповідно до вимог статті 47 КЗпП
України власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Судом встановлено, сторонами не
заперечується, що нарахування та
виплата заробітної плати, оформлення
та видача трудових книжок працівникам
Державного підприємства «Мурафський
кар'єр» здійснюється самим
підприємством, пунктом 5.3 Статуту
підприємства передбачено делегування
керівнику підприємства функцій
прийняття та звільнення з посад
працівників підприємства, проведення
розрахунку з працівниками та видачі їм
трудових книжок, які зберігаються на
підприємстві. На час звільнення і на
даний час всі правовстановлюючі
документи та печатки Державного
підприємства «Мурафський кар'єр»
знаходяться у ОСОБА_3, так як він у
встановленому порядку не передав їх
новопризначеному директору Здорованю
Михайлу Васильовичу та не допускає
його на територію підприємства, як
наслідок, останній позбавлений
можливості виконувати покладені на
нього обов'язки, в тому числі,
перевірити обставини щодо проведення
розрахунку з позивачем при звільненні
та щодо видачі йому трудової книжки.

Доводи апеляційної скарги про те, що
звільнення позивача не було погоджено
з головою Шаргородської районної
державної адміністрації також є
безпідставними, так як позивач був
призначений виконуючим обов'язки
директора державного підприємства,
контракт з ним не укладався, його
призначення на посаду з головою
райдержадміністрації також не
погоджувалось, а тому і при звільненні
таке погодження не здійснювалось.

Твердження апелянта про те, що суд 1-ї
інстанції фактично не вдавався до
оцінки доказів у даній справі та не
здійснював аналізу фактичних обставин
справи, колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки суд 1-ї
інстанції дотримався встановленого
ст.212 ЦПК України принципу оцінки
доказів, відповідно до якого, суд на
підставі всебічного, повного й
об'єктивного розгляду обставин справи
аналізує і оцінює докази як кожен
окремо, так і в їх сукупності, у
взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і
ця оцінка повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та дав їм належну оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду першої
інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції є обґрунтованим,
постановлено з дотриманням норм
процесуального та матеріального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 11 серпня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Судді: