Провадження №2/761/1227/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Волошина
В.О.

при секретарі:
Криворучко К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Київська міська рада про
визнання недійсним договору дарування,
-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2013р. позивачка ОСОБА_1
звернулася до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовом до
відповідачів: ОСОБА_2 (далі по тексту -
відповідач 1), ОСОБА_6, яка змінила своє
прізвище на ОСОБА_3 у зв'язку з
реєстрацією шлюбу (далі по тексту -
відповідач 2), треті особи: ОСОБА_4 (далі
по тексту - третя особа 1), ОСОБА_5 (далі
по тексту - третя особа 2), в якому
просила суд: визнати недійсним договір
дарування 3/10 частки домоволодіння
АДРЕСА_1 від 22 серпня 2013р. укладений між
відповідачами 1, 2, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7

Судом до участі у справі, в якості
третьої було притягнуто Київську
міську раду (далі по тексту - третя
особа 3).

Свої позовні вимоги позивачка
обгрунтовувала тим, що їй на праві
приватної власності належить 2/15 частин
домоволодіння по АДРЕСА_2. 22 серпня 2013р.,
між відповідачами 1, 2 було укладено
договір дарування, відповідно до якого
відповідач 2 подарував відповідачу 1, а
останній прийняв в дар 3/10 частки
зазначеного вище домоволодіння. На
думку позивачки, зазначений договір
дарування порушує її майнові права,
оскільки до складу майна яке
подаровано було включено сарай під
літерою «М», гараж під літ. «Н», який не
відноситься до спільного майна сторін,
оскільки відновлювався особисто
позивачкою, а тому на підставі положень
ст. ст. 203, 215, 216, 236, 718 ЦК України
позивачка просила суд позов
задовльнити.

В судовому засіданні позивачка та її
представник заявлені позовні вимоги
підтримали в повному обсязі, з підстав,
зазначених в позові, просили суд позов
задовольнити.

Представник відповідача 1, проти позову
заперечувала, зазначаючи, що укладений
між відповідачами 1, 2 договір дарування
не порушує жодним чином права
позивачки.

Відповідач 2, про час та місце розгляду
справи була повідомлений належним
чином, надіслав на адресу суду заяву з
проханням розглядати справу у свою
відсутність, проти позову заперечує.

Третя особа 2, позов підтримала,
зазначаючи., що в оспорюваному договорі
дарування невірно зазначено частку
домом оволодіння та приміщення, які
входять до складу домоволодіння,
оскільки з часом частина приміщень
була зруйнована.

Треті особи 1, 3, про час та місце
розгляду справи були повідомлені
належним чином, поважності причин
неявки суду не повідомили, заперечення
на позов не подавались.

Оскільки учасники процесу не
заперечували проти розгляду справи у
відсутність третіх осіб 1, 3, суд ухвалив
про розгляд справи у їх відсутність.

Суд, заслухавши пояснення позивачки та
її представника, представника
відповідача 1, третьої особи 2,
розглянувши подані сторонами
документи, повно і всебічно з'ясувавши
всі фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57
ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до положень ч. 1 - 4 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Як вбачається з матеріалів справи і це
встановлено судом, позивачці ОСОБА_1,
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 12 листопада
2003р. належить 2/15 частин домоволодіння
АДРЕСА_1 (а.с. 7). Згідно до вказаного
свідоцтва, домоволодіння, в цілому
розташоване на земельній ділянці та
складається з: жилого будинку під літ.
«А», жилою площею 53,2 кв.м., жилого
будинку під літ. «Б» жилою площею 90,9
кв.м., гаража під літ. «В», вбиральні під
літ. «Г», вбиральні під літ. «З», душа
під літ. «Ж», гаража під літ. «К», «Л»,
сараю під літ. «М»,споруджень.

22 серпня 2013р. між відповідачами 1, 2 було
укладено договір дарування, відповідно
до п. 1 якого, відповідач 2, як
дарувальник передав безоплатно у
власність, а відповідач 1, як
обдарований прийняв у дар 3/10 частки
домоволодіння АДРЕСА_1. Право власності
на земельну ділянку, площею 1407,02 кв.м.,
номер 91:097:006, на якій розташоване
домоволодіння, не оформлене та не
зареєстровано у встановленому
законодавством порядку. Домоволодіння,
3/10 частки якого даруються, складається
з двох жилих будинків: під літерою «А»
житловою площею 53,2 кв.м., під літерою
«Б» загальною площею 90,9 кв.м. та
службовими приміщеннями: гаражі - під
літерами «В», «К», «Л», вбиральні під
літ. «Г», «З», сарай під літ. «М». душева
під літ. «Ж», споруди (а.с. 85).

Звертаючись до суду з вказаним позовом,
позивачка просила суд визнати в цілому
недійсним зазначений договір
дарування, оскільки вказаний договір
порушує її майнові права, оскільки до
складу майна яке подаровано було
включено сарай під літерою «М», гараж
під літ. «Н», який не відноситься до
спільного майна сторін, а є її
особистою приватною власністю.

Крім того, позивачка в подальшому під
час розгляду справи в суді
наголошувала, що змінився розмір
часток власників домоволодіння,
оскільки частина майна зруйнувалася з
часом.

Однак, як вбачається зі змісту
оспорюваного договору гараж під літ
«Н» не був включений до спільного
майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України,
права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

За змістом ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Так, твердження позивачки, що сарай під
літ. «М» не є спільною частковою
власністю, а є її особистою приватною
власністю, і це підтверджується
рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 червня 2004р. по
цивільній справі № 2-1-2004 рік, судом
оцінюється критично, оскільки
предметом позову за вказаною цивільною
справою було відшкодування збитків,
спричинених пожежею. Як і не
погоджується суд, з посиланнями
позивачки на постанову
Шевченківського районного суду м.
Києва від 27 березня 2013р. в
адміністративній справі № 2610/30092/2012,
оскільки предметом позову було
визнання незаконною та скасування
постанови про притягнення позивачки до
адміністративної відповідальності за
самочинне будівництво.

Згідно з п. 4) ч. 1 ст. 346 ЦК України, право
власності припиняється у разі знищення
майна.

Протягом всього часу розгляду справи в
суді стороною позивача не було надано
суду належних і допустимих доказів на
підтвердження заявлених позовних
вимог, а саме те, що позивачка є
власником сараю під. літ «М», гаражу під
літ. «Н» в домоволодінні АДРЕСА_1, як і
не було надано доказів того, що частки
сторін у праві спільної часткової
власності змінились, і позивачкою було
здійснено
реконструкцію/переобладнання за
згодою всіх співвласників.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд приходить
до висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 10, 11, 17, 57 - 60, 88, 169, 179,
208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 203,
207, 215, 216, 334, 357, 358, 376, 717, 718 ЦК України;
Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» за № 9 від 06
листопада 2009р., суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті
особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Київська міська
рада про визнання недійсним договору
дарування - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: