№ 233/3151/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року Костянтинівський
міськрайонний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді
Міросєді А. І.,

при секретарі
Ульянцевій С.А.,

з участю:

позивачки
ОСОБА_1,

представника позивачки
ОСОБА_2,

відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Костянтинівка цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 «про
стягнення боргу за договором позики», -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4
про стягнення боргу за договором
позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим,
що з 03 червня 2006 року по 05 вересня 2013
року відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4
перебували у шлюбі. 07 лютого 2007 року
вона з відповідачем ОСОБА_3 уклала
договір позики, позичивши йому 15500 грн.
зі строком повернення до кінця 2012 року
на придбання квартири АДРЕСА_1, у
підтвердження чого відповідач ОСОБА_3
видав їй розписку. 20 березня 2007 року
вона з відповідачем ОСОБА_3 уклала
договір позики, позичивши йому 60000 грн.
зі строком повернення до кінця 2013 року
на ремонт квартири, у підтвердження
чого відповідач ОСОБА_3 видав їй
розписку. Вважає, що відповідачі
зайняті у неї гроші використали на
потреби їх сім'ї (придбання квартири та
проведення її ремонту), у зв'язку з чим
обов'язок повернути гроші виник у обох
відповідачів. Оскільки до теперішнього
часу гроші їй не повернуті, просила
стягнути на її користь солідарно з
відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 борг за
договорами позики від 07 лютого 2007 року
та від 20 березня 2007 року у сумі 15500 грн.
та 60000 грн. відповідно.

Позивачка ОСОБА_1 та ї представник
ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні
вимоги підтримали та просили позов
задовольнити. Позивачка ОСОБА_1
пояснила, що відповідачі після
реєстрації шлюбу та народження дитини
взагалі не мали власних коштів щоб
придбати квартиру та зробити в ній
ремонт, все це робилося за її кошти.
Відповідачка ОСОБА_4 знала про те, що її
чоловік ОСОБА_3 брав у неї гроші на
придбання квартири і проведення в ній
ремонту, і не заперечувала проти цього.
Квартиру відповідачі купували
виключно для власної сім'ї, для цього ж
робили в ній капітальний ремонт. На
придбання квартири відповідачу ОСОБА_3
вона позичала у лютому 2007 року 15500 грн.;
на ремонт придбаної квартири вона йому
позичала у березні 2007 року 60000 грн.
Фактично на ремонт квартири вона
позичала відповідачу ОСОБА_3 близько
100000 грн., але на інші кошти розписки не
брала. На поточний час зайняті гроші їй
не повернуті.

Відповідачка ОСОБА_4 у судовому
засіданні проти позову заперечувала та
пояснила, що з відповідачем ОСОБА_3 вона
перебувала у шлюбі з 03 червня 2006 року по
05 вересня 2013 року. На початку 2007 року її
чоловік ОСОБА_3 купив квартиру по
АДРЕСА_1. Квартира була придбана за
кошти чоловіка, а також грошима на
придбання квартири допомагала
позивачка. Також позивачка допомагала
грошима на капітальний ремонт
зазначеної квартири. Яку конкретно
суму грошей дала позивачка, їй
невідомо. Ремонт квартири робився
найнятими в приватному порядку
особами. Вона приймала участь у
проведенні ремонту (їздила та вибирала
будівельні матеріали тощо). Квартира
купувалася для потреб їх сім'ї, для цих
же потреб в ній робився капітальний
ремонт. На час покупки квартира була у
непридатному для життя стані. В'їхали
вони сім'єю у цю квартиру після
проведення ремонту у липні 2007 року і
вона проживала у цій квартирі до липня
2013 року. З 2006 року по 2009 рік вона
знаходилася у відпустці по догляду за
дитиною. Своєї згоди у письмовій формі
на укладання її чоловіком договорів
позики вона не надавала.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні
позовні вимоги визнав у повному обсязі
та пояснив, що з відповідачкою ОСОБА_4
він перебував у шлюбі з 03 червня 2006 року
по вересень 2013 року. Їх сім'я майже не
мала власного доходу, він працював
неофіційно, отримував заробітну плату
близько 1200 грн. на місяць, ОСОБА_4 була у
декреті. У лютому 2007 року позивачка
зайняла йому гроші у сумі 15500 грн. на
придбання квартири по АДРЕСА_1. У
березні 2007 року позивачка зайняла йому
60000 грн. на ремонт придбаної квартири.
Відповідачка ОСОБА_4 була обізнана про
те, що позивачка оплатила їм придбання
квартири та проведення ремонту і не
заперечувала проти цього. Ремонт
квартири робився найнятими в
приватному порядку особами. Квартира
купувалася виключно для потреб їх
сім'ї, для цих же потреб в ній робився
ремонт. На час покупки ремонту у
квартирі не було взагалі. В'їхали вони
сім'єю у цю квартиру влітку 2007 року.
Взагалі на ремонт квартири було
витрачено близько 100000 грн.
Відповідачка ОСОБА_4 знала про
існування розписок, виданих ним
позивачці, оскільки з нею, як з
дружиною, він обговорював всі питання
щодо придбання квартири та проведення
в ній капітального ремонту, вартості
будівельних матеріалів і робіт.
Розписки про отримання грошей від 07
лютого 2007 року та від 20 березня 2007 року
він писав власноруч у зазначені в
останніх дати, все викладене в
розписках відповідає дійсності. На
поточний час у нього немає можливості
повернути позичені грошові кошти.

Вислухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши надані
сторонами докази по справі, суд
встановив наступні факти та відповідні
їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що
відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з 03 червня
2006 року перебували у шлюбі (актовий
запис № 148 від 03 червня 2006 року), що
підтверджується свідоцтвом про шлюб
Серії НОМЕР_4, виданим відділом
реєстрації актів цивільного стану по м.
Костянтинівка Костянтинівського
міськрайонного управління юстиції 03
червня 2006 року (а.с. 9).

Рішенням Костянтинівського
міськрайонного суду Донецької області
від 05 вересня 2013 року розірвано шлюб
між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а.с. 5). З цього ж
рішення вбачається, що відповідачі
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 від шлюбу мають
малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

07 лютого 2007 року між позивачкою ОСОБА_1,
позикодавцем, та відповідачем ОСОБА_3,
позичальником, укладено договір
позики, за умовами якого позикодавець
передав, а позичальник отримав у
власність грошову кошти у сумі 15500 грн.
для придбання квартири по АДРЕСА_1, зі
строком повернення грошей до кінця 2012
року, що підтверджується відповідною
розпискою (а.с. 13).

07 лютого 2007 року відповідачем ОСОБА_3 на
своє ім'я була придбана квартира
АДРЕСА_1, що підтверджується договором
купівлі-продажу квартири, посвідченим
07 лютого 2007 року приватним нотаріусом
Костянтинівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, за
реєстром № 398 (а.с. 8). З цього ж договору
вбачається, що дана квартира була
придбана за суму 13500 грн.

Із змісту нормативних положень глав 7
та 8 Сімейного кодексу України
вбачається, що власність у сім'ї існує у
двох правових режимах: спільна сумісна
власність подружжя та особиста
приватна власність кожного з подружжя,
залежно від якого регулюється питання
розпорядження таким майном.

Підставами набуття права спільної
сумісної власності подружжя є юридично
визначений факт шлюбних відносин або
проживання чоловіка і жінки однією
сім'єю, а особистої приватної власності
кожного з подружжя є, зокрема, поділ,
виділ належної частки за законом та
спадкування.

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя (тобто
перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя) визначені в ст. 60 Сімейного
кодексу України.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ч.1, 2 ст. 61 Сімейного кодексу
України об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту. Об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.

Таким чином, з урахуванням правових
позицій, викладених у Рішенні
Конституційного Суду України від 19
вересня 2012 року № 17-рп/2012, суд вважає
доведеним той факт, що квартира АДРЕСА_1
є спільною сумісною власністю подружжя
(відповідачів) ОСОБА_3 і ОСОБА_4,
оскільки дане майно, по-перше, придбане
під час шлюбу, по-друге, за участю
подружжя коштами в набутті майна.

20 березня 2007 року між позивачкою
ОСОБА_1, позикодавцем, та відповідачем
ОСОБА_3, позичальником, укладено
договір позики, за умовами якого
позикодавець передав, а позичальник
отримав у власність грошову кошти у
сумі 60000 грн. для ремонту квартири, зі
строком повернення грошей до кінця 2013
року, що підтверджується відповідною
розпискою (а.с. 14).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно до вимог ст. 1047 ЦК України -
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем у строк та в
порядку, що встановлені договором.

Таким чином судом встановлено, що між
позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем
ОСОБА_3 07 лютого 2007 року і 20 березня 2007
року були укладені договори позики на
суму 15500 грн. і 60000 грн. відповідно, що
вбачається із розписок відповідача
ОСОБА_3, а також його пояснень та
пояснень позивачки у судовому
засіданні.

Тобто, між позивачкою ОСОБА_1 та
відповідачем ОСОБА_3 були укладені
договори позики, в який передбачені всі
суттєві умови. Позивачка ОСОБА_1
виконала умови договорів, передавши
відповідачу ОСОБА_3 обумовлені
договорами грошові суми, що також було
підтверджено у судовому засіданні
поясненнями відповідача ОСОБА_3 та
позивачки ОСОБА_1

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і у встановлений строк.
Одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається.

Зобов'язання за вказаними договорами
позики боржником - відповідачем по
справі ОСОБА_3 не виконано.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Порядок здійснення подружжям права
спільної сумісної власності та право
подружжя на розпорядження спільним
сумісним майном визначено у ст.ст. 63, 65
Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.3 ст. 61 Сімейного
кодексу України якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту ч.ч.2-4 ст. 65
Сімейного кодексу України при
укладенні договору одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення одним
із подружжя договорів стосовно цінного
майна згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Згідно ч.2 ст. 73 Сімейного кодексу
України стягнення може бути накладено
на майно, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, якщо судом
установлено, що договір був укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї і
одержане за договором використано на
її потреби.

У відповідності з вимогами ст. 541 ЦК
України солідарний обов'язок виникає у
випадках встановлених договором або
законом.

Установлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд повинен
свої дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
чи відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів і висновків експертів.

У даній справі з пояснень позивачки
ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3, змісту
розписок від 07 лютого 2007 року і від 20
березня 2007 року, вбачається, що грошові
кошти, які відповідач ОСОБА_3 отримав за
договорами позики від 07 лютого 2007 року
і від 20 березня 2007 року, були витрачені
виключно в інтересах сім'ї
відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4
(придбання квартири по АДРЕСА_1, а також
проведення капітального ремонту даної
квартири). З пояснень відповідачки
ОСОБА_4 вбачається, що їй було відомо
про те, що позивачка допомагала їх сім'ї
грошима для придбання квартири по
АДРЕСА_1, та для проведення
капітального ремонту даної квартири (в
якому вона також приймала безпосередню
участь), але у письмовій формі згоди на
укладення її чоловіком ОСОБА_3
договорів позики вона не надавала.
Також відповідачкою ОСОБА_4 не
спростовано доводів позивачки ОСОБА_1 і
відповідача ОСОБА_3 щодо розміру
грошових сум, витрачених на придбання
та ремонт квартири по АДРЕСА_1. Крім
того, учасниками судового розгляду був
доведений і не заперечувався факт
проживання сім'ї ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у
квартирі по АДРЕСА_1, в період з липня 2007
року по липень 2013 року.

За таких обставин суд приходить до
висновку про те, що отримані
відповідачем ОСОБА_3 грошові кошти за
договорами позики від 07 лютого 2007 року
і від 20 березня 2007 року були витрачені
виключно в інтересах сім'ї
відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4, навіть за
відсутності надання відповідачкою
ОСОБА_4 у письмовій формі згоди на
укладення договорів позики, при цьому
остання фактично погодилася з фактом
придбання і користувалася квартирою по
АДРЕСА_1, в період з липня 2007 року по
липень 2013 року, тобто суд вважає
доведеним факт користування сім'єю
відповідачів придбаним майном
(грошима) за договором.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у
даному випадку, з урахуванням положень
ч.4 ст. 65 Сімейного кодексу України,
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї (а позика, зазвичай, і
обумовлена інтересами сім'ї), створює
обов'язки для другого з подружжя. До
того ж, позиція щодо укладення договору
позики одним із подружжя без згоди
другого ускладнює з'ясування правового
режиму позичених коштів. Оскільки
нормами Сімейного кодексу України не
передбачено спеціального правила, за
відсутності іншої домовленості між
подружжям, застосовується презумпція
спільності набутого в шлюбі майна:
позичені кошти, отримані одним із
подружжя готівкою, стають спільною
сумісною власністю подружжя. Отже, у
разі вчинення правочинів щодо
розпорядження уже позиченими коштами
має застосовуватись ст. 65 Сімейного
кодексу України.

Визначаючи розмір грошових сум, які
мають бути стягнуті з відповідачів на
користь позивачки, суд виходить з того,
що за договором позики від 07 лютого 2007
року відповідач ОСОБА_3 отримав 15500 грн.
на придбання квартири, а квартиру
придбав 07 лютого 2007 року за 13500 грн., що
вбачається з договору купівлі-продажу
квартири, відповідної розписки,
пояснень позивачки ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_3 та частково з пояснень
відповідачки ОСОБА_4 Отже, суд вважає
доведеним використання на користь
сім'ї відповідачів для придбання
квартири лише 13500 грн. із зайнятих
відповідачем ОСОБА_3 15500 грн.

Розмір грошових коштів у сумі 60000 грн.,
які позичені відповідачем ОСОБА_3 у
позивачки ОСОБА_1 на капітальний ремонт
придбаної ним для сім'ї квартири, суд
вважає таким, що відповідає дійсності,
оскільки розмір цієї суми доведений
відповідною розпискою та поясненнями
позивачки ОСОБА_1, визнаний
відповідачем ОСОБА_3 та частково
визнаний і не спростований
відповідачкою ОСОБА_4

Таким чином, суд вважає, що позов ОСОБА_1
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 «про стягнення боргу
за договором позики» підлягає
частковому задоволенню: з ОСОБА_3,
ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1
підлягає стягненню борг за договорами
позики від 07 лютого 2007 року у розмірі
13500 грн. та від 20 березня 2007 року у
розмірі 60000 грн., а разом 73500 грн.

На підставі ст. 88 ЦПК України: з
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1 підлягає стягненню у
відшкодування витрат по сплаті
судового збору 244 грн. (а.с. 1) - по 122 грн. з
кожного; з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4
підлягає стягненню судовий збір у
розмірі 491 грн. - по 245,50 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 «про
стягнення боргу за договором позики»
задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, іпн.
НОМЕР_1, ОСОБА_4, іпн. НОМЕР_2, на користь
ОСОБА_1, іпн. НОМЕР_3, борг за договорами
позики від 07 лютого 2007 року у розмірі
13500 (тринадцять тисяч п'ятсот) грн. та
від 20 березня 2007 року у розмірі 60000
(шістдесят тисяч) грн., а разом стягнути
73500 (сімдесят три тисячі п'ятсот) грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1 у відшкодування витрат по
сплаті судового збору по 122 (сто
двадцять дві) грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 судовий збір
по 245 (двісті сорок п'ять) грн. 50 коп. з
кожного.

В іншій частині позову відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення
проголошені 17 вересня 2014 року. Повний
текст рішення виготовлений 19 вересня
2014 року.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Запорізької області через
Костянтинівський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний строк з дня його проголошення,
а особами, які не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя