УХВАЛА

іменем україни

10 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Банк
«Таврика» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою ОСОБА_3
на ухвалу апеляційного суду м. Києва
від 15 липня 2014 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 26 серпня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне
акціонерне товариство «Банк «Таврика»
(далі - ПАТ «Банк «Таврика») звернулося
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що 17 липня 2008 року між банком та
ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір, за яким останній отримав
споживчий кредит у розмірі 297 тис.
доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 17,5 % на
рік з кінцевим терміном повернення до 16
липня 2009 року.

На забезпечення виконання цього
зобов'язання 17 липня 2008 року між банком
та ОСОБА_3 було укладено договір
іпотеки, відповідно до якого останній
передав у іпотеку належне йому
нерухоме майно; цього ж дня між банком,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено
договори поруки.

Заочним рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 1 березня
2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ПАТ «Банк «Таврика» заборгованість за
вказаним кредитним договором у сумі 410
772 долари США 64 центи, що за
офіційним курсом Національного банку
України складає 3 282 073 грн 36 коп. У
рахунок погашення заборгованості
звернуто стягнення на нерухоме майно
шляхом проведення прилюдних торгів.

Під час виконання вказаного рішення
суду перед банком було погашено лише
частину загальної заборгованості, яка
складається з: 222 624 доларів США 48
центів заборгованості за кредитом та 66
556 доларів США 93 центи заборгованості
за відсотками.

Позичальник, як і поручителі,
заборгованість за кредитним договором,
яка за розрахунком банку станом на 24
лютого 2014 року склала 79 403 долари США
66 центів, що за офіційним курсом
Національного банку України складає
905 201 грн 72 коп., не сплатили.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просив суд стягнути
солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
свою користь вказану суму кредитної
заборгованості та понесені судові
витрати.

Ухвалою Солом'янського районного суду
м. Києва від 4 червня 2014 року
провадження у справі в частині
позовних вимог ПАТ «Банк «Таврика» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором станом на 1
березня 2010 року (стягнутої заочним
рішенням Дарницького районного суду
м. Києва від 1 березня 2011 року) закрито.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 5 червня 2014 року позов ПАТ
«Банк «Таврика» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк
«Таврика» заборгованість за кредитним
договором у сумі 5 028 доларів США 14
центів, що складає 59 130 грн 93 коп. у
задоволенні решти позовних вимог ПАТ
«Банк «Таврика» відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
15 липня 2014 року ухвалу Солом'янського
районного суду м. Києва від 4 червня 2014
року скасовано.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
26 серпня 2014 року рішення районного суду
скасовано та ухвалено нове, яким позов
ПАТ «Банк «Таврика» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Таврика»
заборгованість за кредитним договором
у сумі 79 403 доларів США 66 центів, що
складає 905 201 грн 72 коп. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення
апеляційної інстанції та залишити в
силі судові рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 1 березня 2011 року з ОСОБА_3 вже
було стягнуто заборгованість за
кредитним договором, а тому з нього
підлягає стягненню: заборгованість по
процентам, прострочена заборгованість
по процентам та пеня по простроченим
процентам, яка становить 5 028 доларів
США 14 центів, що за офіційним курсом
Національного банку України складає 59
130 грн 93 коп.; договори поруки, укладені
між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, є
припиненими.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про
задоволення позову, апеляційний суд
виходив із того, що кредитний договір
не припинив свою дію внаслідок
виконання зобов'язань, договори поруки
також є чинними у зв'язку із отриманням
23 вересня 2009 року поручителями вимог до
них, а тому неповернута частина
заборгованості підлягає стягненню з
відповідачів у солідарному порядку.

Проте погодитися з такими висновками
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 17 липня 2008 року
між банком та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, за яким останній
отримав споживчий кредит у розмірі 297
тис. доларів США зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 17,5 %
на рік з кінцевим терміном повернення
до 16 липня 2009 року.

На забезпечення виконання цього
зобов'язання 17 липня 2008 року між банком
та ОСОБА_3 було укладено договір
іпотеки, відповідно до якого останній
передав у іпотеку належне йому
нерухоме майно; цього ж дня між банком,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено
договори поруки.

Заочним рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 1 березня
2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ПАТ «Банк «Таврика» заборгованість за
вказаним кредитним договором у сумі 410
772 долари США 64 центи, що за
офіційним курсом Національного банку
України складає 3 282 073 грн 36
коп. У рахунок погашення
заборгованості звернуто стягнення на
нерухоме майно шляхом проведення
прилюдних торгів.

14 квітня 2011 року за вказаним заочним
рішенням Дарницьким районним судом м.
Києва було видано виконавчий лист.

Згідно з актом державного виконавця та
постанови про передачу майна стягувачу
у рахунок погашення боргу від 29 березня
2013 року майно, яке підлягало
реалізації, не реалізовано з прилюдних
торгів та передано стягувачу за
початковою (стартовою) ціною - 2 311 427 грн,
за рахунок чого було погашено 222 624
долари США 48 центів заборгованості за
кредитом та 66 556 доларів США 93 центи
заборгованості за відсотками.

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 212-214, 316 ЦПК України належної уваги
на зазначені обставини не звернув та
прийшов до помилкового висновку про те,
що кредитний договір не припинив свою
дію, так як строк дії кредитного
договору закінчився 16 липня 2009 року,
при цьому наявне рішення суду від 1
березня 2011 року, яке набрало законної
сили, про задоволення вимог банку як
кредитора, виконане частково.

Разом з тим, відповідно до ст. 599 ЦК
України, згідно з якою зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином, не припинилося
зобов'язання ОСОБА_3 повернути банку
залишок заборгованості.

Відповідно до абзацу 2 п. 17 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» наявність
судового рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконано боржником,
не припиняє правовідносин сторін
кредитного договору, не звільняє
останнього від відповідальності за
невиконання грошового зобов'язання та
не позбавляє кредитора права на
отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК
України, оскільки зобов'язання
залишається невиконаним належним
чином відповідно до вимог статей 526, 599
ЦК України.

Крім того, не відповідають вимогам
закону висновки апеляційного суду щодо
правовідносин поруки.

Так, у п. 24 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4
ст. 559 ЦК України порука припиняється,
якщо кредитор протягом шести місяців
від дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має
враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору. Отже, якщо кредитним
договором не визначено інші умови
виконання основного зобов'язання, то у
разі неналежного виконання
позичальником своїх зобов'язань за цим
договором строк пред'явлення
кредитором до поручителя вимоги про
повернення отриманих у кредит коштів
має обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Порука - це строкове зобов'язання, і
незалежно від того, установлений строк
її дії договором чи законом, його сплив
припиняє суб'єктивне право кредитора
на задоволення його вимог. Останнє
означає, що строк поруки належить до
преклюзивних строків, основна
властивість яких, крім того, що їх
сплив, на відміну від строків позовної
давності, припиняє суб'єктивне право,
полягає в тому, що вони не можуть бути
призупинені, перервані чи відновлені.
Такі строки також не можуть бути
змінені за домовленістю сторін
договору та їх настання припиняє права
кредитора та обов'язок боржника за
договором.

Відповідно закінчення строку,
установленого договором поруки, так
само як сплив шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання або одного року від дня
укладення договору поруки, якщо строк
основного зобов'язання не
встановлений, припиняє поруку за умови,
що кредитор протягом строку дії поруки
не звернувся з вимогою до поручителя,
якою може бути лише позов, заявлений
кредитором до поручителя в судовому
порядку. Зазначене положення ч. 4 ст. 559
ЦК України при цьому не виключає
можливість пред'явлення кредитором до
поручителя іншої письмової вимоги про
погашення заборгованості за боржника,
однак і в такому разі кредитор може
звернутися з такою вимогою до суду
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена у
постановах Верховного Суду України від
17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13 та
від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14,
яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК
України апеляційний суд не звернув
уваги на вказані вимоги закону та не
дав оцінку тій обставині, що строк
виконання основного зобов'язання за
кредитним договором визначено до 16
липня 2009 року, а із позовом банк
звернувся лише у листопаді 2013 року,
тобто після спливу шестимісячного
строку. При цьому посилання
апеляційного суду на письмові вимоги
про виконання зобов'язання за
кредитним договором, які банк направив
поручителям ОСОБА_3 та ОСОБА_5 23 вересня
2009 року, як обґрунтування висновку про
те, що порука не є припиненою,
безпідставні, так як відповідно до
вищевикладеної правової позиції
Верховного Суду України такою вимогою
є саме позов, заявлений до поручителів
в судовому порядку.

Крім того, Верховний Суд України
зазначив про те, що аналіз ч. 4 ст. 559 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що строк дії поруки (будь-який із
зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є
строком захисту порушеного права
(строком позовної давності), а є строком
існування суб'єктивного права
кредитора й суб'єктивного обов'язку
поручителя, після закінчення якого
вони припиняються. Якщо договір поруки
припинився (у тому числі й на підставі
непред'явлення кредитором відповідної
вимоги до поручителя протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання),
інститут позовної давності
застосовано бути не може, тому що всі
права та обов'язки сторін за цим
договором слід вважати припиненими. У
зв'язку із цим хибними є посилання
апеляційного суду на відсутність заяв
поручителів про застосування строку
позовної давності до вимог до них про
солідарне стягнення заборгованості.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою
для його скасування із передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

При цьому підстав для скасування
ухвали апеляційного суду від 15 липня 2014
року немає, оскільки вона постановлена
згідно з вимогами ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
26 серпня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15
липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко