Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2405/14
Головуючий у суді І-ї інстанції Ябчик
Доповідач Кривохижа В. І.
УХВАЛА

Іменем України

17.09.2014 колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Мурашка С.І.

Сукач Т.О.

при секретарі Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Інгострах» до ОСОБА_2, третя
особа: ОСОБА_3, про стягнення витрат по
сплаті страхового відшкодування в
порядку регресу, за апеляційною
скаргою приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Інгострах» на рішення Знам»янського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 24 липня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року приватне акціонерне
товариство «Страхова компанія
«Інгострах» звернулось в суд з позовом
до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про
стягнення витрат по сплаті страхового
відшкодування в порядку регресу.

Позивач зазначав, що між ЗАТ «СК
«Інгосстрах», правонаступником якого є
ПАТ «СК «Інгосстрах», та відповідачем 9
червня 2009 року укладено договір
страхування №КGZWAU00000013, згідно якого в
разі настання страхового випадку
страхова компанія зобов»язана
виплатити відповідачеві страхове
відшкодування у межах страхової суми у
порядку та умовах, передбачених
договором. Об»єктом страхування є
майнові інтереси, що не суперечать
законодавству України, пов»язані з
володінням, користуванням і
розпорядженням автомобілем НОМЕР_1.
Посилався на те, що 4 грудня 2009 року в м.
Знам»янка по вул. 3-й Робочій відбулася
страхова подія, а саме: в результаті
протиправних дій ОСОБА_3 пошкоджено
застрахований автомобіль і відповідно
до звіту №10679 від 12 червня 2010 року про
оцінку вартості майнової шкоди,
заподіяної ушкодженням транспортного
засобу, розмір шкоди складає 6 978,21 грн.,
яку виплачено відповідачу. Вироком
Знам»янського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 2 серпня 2010
року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні
злочину, передбаченого ст. 356 КК
України. Крім того, з останнього на
користь відповідача стягнуто 1 000 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди
та 11 706 грн. в рахунок відшкодування
матеріальної шкоди. Вважаючи, що
відповідач порушив умови договору, а
саме не повідомив страховика про
одержані кошти, отримані на
відшкодування шкоди, та не передав свої
права, які він мав до особи,
відповідальної за завдані збитки, тому
і просив стягнути з нього на свою
користь 6 504,81 грн. в рахунок
відшкодування витрат, пов»язаних зі
сплатою страхового відшкодування.

Рішенням Знам»янського міськрайонного
суду від 24 липня 2014 року у задоволенні
позовних вимог відмовлено за
недоведеністю.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду через
порушення судом норм матеріального і
процесуального права. Зазначається,
зокрема, що судом не враховано, що
відповідно до умов укладеного договору
страхування обов»язок повернути суму
виплаченого страхового відшкодування
виникає у відповідача не з моменту
фактичного отримання коштів, а
пов»язується з невиконанням
страхувальником умови щодо передачі
страховику всіх прав, які він має до
відповідальної за спричинення збитків
особи.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника позивача, який
підтримував доводи скарги,
відповідача, який заперечував проти її
доводів, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Звертаючись до суду, позивач посилався
на те, що у зв»язку з постановленням
вироку про відшкодування матеріальної
шкоди у повному обсязі особою, винною у
її заподіянні, у нього з»явилось право
відмовити у виплаті страхового
відшкодування відповідачу та вимагати
від нього повернення виплаченої суми,
оскільки останній на порушення умов
договору не повідомив страховика про
одержані кошти, отримав відшкодування,
що перевищує прямі збитки та не передав
свої права, які він мав до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Судом встановлено, що між сторонами, а
саме між ЗАТ «СК «Інгосстрах»,
правонаступником якого є ПАТ «СК
«Інгосстрах», та відповідачем 9 червня
2009 року укладено договір страхування,
за умовами якого в разі настання
страхового випадку страхова компанія
зобов»язана виплатити відповідачеві
страхове відшкодування у межах
страхової суми у порядку та умовах,
передбачених договором. Об»єктом
страхування є майнові інтереси,
пов»язані з володінням, користуванням
і розпорядженням автомобілем НОМЕР_1
(а.с.3,4).

4 грудня 2009 року в м. Знам»янка по вул. 3-й
Робочій відбулася страхова подія, а
саме: ОСОБА_3 пошкоджено застрахований
автомобіль, належний відповідачу.
Розмір шкоди, заподіяної ушкодженням
транспортного засобу, відповідно до
звіту про оцінку №10679 від 12 червня 2010
року складає 6 978,21 грн. (а.с.4,5,7-15).

Матеріалами справи підтверджується, що
позивачем згідно платіжного доручення
№ 8155 від 15 липня 2010 року відповідачу
здійснено виплату страхового
відшкодування в розмірі 6 504,81 грн.
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди (а.с. 17).

Також встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що вироком цього ж
суду від 2 серпня 2010 року ОСОБА_3 визнано
винним у скоєнні злочину,
передбаченого ст. 356 КК України, та з
нього на користь відповідача стягнуто 1
000 грн. в рахунок відшкодування
моральної шкоди та 11 706 грн. в рахунок
відшкодування матеріальної шкоди
(а.с.21,22).

Із оглянутих у судовому засіданні
матеріалів кримінальної справи
вбачається, що в них містяться
постанова про відкриття виконавчого
провадження від 7 вересня 2010 року щодо
стягнення з ОСОБА_3 на користь держави
штрафу в розмірі 510 грн. та постанова
про повернення виконавчого документа у
зв»язку відсутністю майна, на яке
можливо звернути стягнення. Виконавчий
лист щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь
відповідача коштів отримано останнім
лише 23 липня 2014 року, тобто за день до
ухвалення рішення.

У судовому засіданні апеляційної
інстанції відповідач пояснив, що
виконавчий лист, строк пред»явлення
якого до виконання закінчився ще у 2013
році, він отримав на вимогу та
пропозицію суду першої інстанції при
розгляді даної справи.

Із довідки ВДВС Знам»янського МРУЮ від
17 вересня 2014 року вбачається, що
виконавче провадження по даному
виконавчому листу на примусовому
виконанні не перебувало і стягнення
згідно із зазначеним виконавчим листом
не проводилось (а.с. 163).

Тому правильним є висновок суду щодо
необгрунтованості доводів позивача
про порушення відповідачем п.13.2.10
договору щодо інформування страховика
про одержання від третіх осіб будь-яких
відшкодувань збитків та повернення цих
сум, якщо вони одержані після виплати
страхового відшкодування.

Відповідач у судовому засіданні
позовні вимоги не визнавав,
стверджуючи, що він належним чином
виконав вимоги умов договору,
пояснивши, що зразу ж після страхового
випадку він своєчасно звернувся до
позивача з метою отримання страхового
відшкодування, на пропозицію та за
роз»ясненням якого йому було
рекомендовано звернутись до органів
міліції або суду щодо порушення
кримінальної справи з метою отримання
від них відповідної довідки для
отримання страхового відшкодування, що
ним і було здійснено з повідомленням
про це страховика, сприяючи реалізації
його прав.

Його доводи не спростовані, в тому
числі і наданими позивачем доказами,
проти чого не заперечував і
представник позивача.

Згідно долученої позивачем до
матеріалів справи та позовної заяви
довідки Знам»янського МВ УМВС України
в Кіровоградській області від 7 грудня
2009 року повідомлено, що за письмовим
зверненням відповідача від 4 грудня 2009
року щодо пошкодження його автомобіля
та викрадення документів, в тому числі
і картки страхового поліса, заява
зареєстрована та знаходиться на
розгляді (а.с.6).

Із долученої до позову заяви
відповідача від 5 липня 2010 року, тобто
до виплати страхового відшкодування,
адресованій саме позивачу, вбачається,
що він просить переглянути рішення по
страховому випадку у зв»язку з тим, що у
нього наявна довідка суду про
порушення кримінальної справи проти
ОСОБА_3 за ст.356 КК України у зв»язку з
заподіянням йому матеріальної та
моральної шкоди та визнання його
потерпілим, про що свідчить і зміст
самої довідки суду від 5 липня 2010 року
(а.с.5,6).

При цьому, представник позивача не
заперечував про зазначені обставини,
які були відомі страховику із
відповідних матеріалів, які надходили
з МВ УМВС та суду.

Тому посилання позивача щодо
невиконання відповідачем, як
страхувальником, передбаченої п.15.23
договору умови щодо передачі йому, як
страховику, всіх прав, які він має до
відповідальної за спричинення збитків
особи, не грунтується на доказах та
матеріалах справи.

Таким чином, вірним є висновок суду про
те, що будь-яких переконливих і
безспірних доказів на підтвердження
обставин, з якими як з юридичним фактом
пов»язувались матеріально-правові
вимоги, позивачем не надано, не містять
їх і матеріали справи, а обставини, на
які позивач посилався, не є достатніми
для висновку про наявність
цивільно-правових підстав для
стягнення з відповідача зазначеної
суми.

До того ж безпідставними є вимоги
позивача щодо стягнення витрат у
порядку регресу з посиланням на ст.993 ЦК
України, відповідно до положень якої,
як і ст.27 Закону України «Про
страхування», до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, яка одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.
Тобто, ця норма чинного законодавства
до даних правовідносин не
застосовується.

Тому не ґрунтуються на законі та є
безпідставними доводи скарги, які не
містять посилань на докази, які б
спростовували висновки суду першої
інстанції, вони були предметом
розгляду в судовому засіданні і їм дана
належна оцінка. Надані сторонами
докази оцінені судом відповідно до
вимог ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України.

Інші доводи скарги також не є істотними
та не дають підстав для висновку про
порушення або неправильне
застосування судом норм матеріального
або процесуального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

В межах доводів апеляційної скарги
підстав для скасування правильного по
суті рішення суду немає (стаття 308 ЦПК).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу відхилити, а рішення
Знам»янського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 24 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча

Судді