У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної
Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І.,
Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Комунального
підприємства «Бюро технічної
інвентаризації Одеської міської ради»,
реєстраційної служби Одеського
міського управління юстиції про
визнання договорів купівлі-продажу
недійсними і скасування державної
реєстрації, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Одеської області від 27 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, Комунального
підприємства «Бюро технічної
інвентаризації Одеської міської ради»
(далі - КП «БТІ Одеської міської ради»),
реєстраційної служби Одеського
міського управління юстиції про
визнання договорів купівлі-продажу
недійсними і скасування державної
реєстрації.

На обґрунтування позовних вимог
вказувала, що вона є власником квартири
АДРЕСА_1, яку в подальшому
переобладнала, а результаті чого її
площа збільшилася.

На підставі заочного рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 31 січня 2011 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7
набули право власності на квартиру
АДРЕСА_1, що є прибудовою до квартири
АДРЕСА_1 за вказаною адресою, та
відчужили її ОСОБА_5 згідно з
договором купівлі-продажу від 22 травня
2011 року, який, в свою чергу, продав
спірне житло ОСОБА_8 23 серпня 2012 року.

Посилаючись на те, що вказана квартира
відчужена ОСОБА_6 та ОСОБА_7 незаконно,
оскільки рішення, яким за ними визнано
право власності, скасоване рішенням
апеляційного суду Одеської області від
22 травня 2012 року, спірні
договори купівлі-продажу не були
направлені на настання реальних
правових наслідків, а предмета
договору взагалі не існує, просила
визнати договори купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 05 травня 2011 року,
укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5,
і від 23 серпня 2012 року, укладений між
ОСОБА_5 та ОСОБА_8, недійсними та
державну реєстрацію прав ОСОБА_5 і
ОСОБА_8 на вказану квартиру скасувати.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 01 квітня 2014 року
позов задоволено. Визнано договори
купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 05 травня 2011 року, укладений
між ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, та від 23
серпня 2012 року, укладений між
ОСОБА_5 та ОСОБА_8, недійсними.
Державну реєстрацію прав ОСОБА_5 і
ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1
скасовано. Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_6,
ОСОБА_5, ОСОБА_8 на користь
ОСОБА_4 473 грн судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 27 травня 2014 року рішення
місцевого суду скасовано та ухвалено
нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення апеляційного суду скасувати та
залишити в силі рішення місцевого суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові, апеляційний суд дійшов
висновку про те, що права особи, яка
вважає себе власником майна, не
підлягають захисту шляхом задоволення
позову до добросовісного набувача з
використанням механізму,
передбаченого ч. 2 ст. 216 ЦК України.
Такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо для цього існують підстави,
передбачені ст. 388 ЦК
України.

Такі висновки апеляційного суду
ґрунтуються на матеріалах справи й
відповідають вимогам закону.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України
у разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

При цьому ч. 3 ст. 216 вказаного Кодексу
визначено, що правові наслідки,
передбачені частинами першою та другою
цієї статті, застосовуються, якщо
законом не встановлені особливі умови
їх застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Водночас ст. 388 ЦК України врегульовано
право власника на витребування майна
від добросовісного набувача, як
особлива умова для захисту майнового
інтересу власника, яка не пов'язується
з визнанням недійсними окремих
правочинів, власник яких не був їх
стороною.

Таким чином, оскільки добросовісне
набуття в розумінні ст. 388 ЦК України
можливе лише тоді, коли майно
набувається не безпосередньо у
власника, а в особи, яка не мала права
його відчужувати, наслідком правочину,
здійсненого з таким порушенням, є не
двостороння реституція (ч. 2 ст. 216 ЦК
України), а витребування майна із
чужого незаконного володіння -
віндикація (ст. ст. 387, 388 ЦК України).

Судом установлено, що згідно із
договором купівлі-продажу від
09 лютого 2007 року ОСОБА_4 є власником
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 28,4
кв. м.

Внаслідок самочинного здійснення
позивачкою перебудови загальна площа
зазначеної квартири збільшилася до 213,2
кв. м.

У жовтні 25 травня 2011 року ОСОБА_6, ОСОБА_7
було продано ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1,
власниками якої вони на той час були
згідно із заочним рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси
від 31 січня 2011 року.

22 травня 2012 року рішення місцевого
суду, яким визнано за ОСОБА_6, ОСОБА_7
право власності на вищевказану
квартиру, скасовано.

23 серпня 2012 року ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_8
придбала квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. ст. 335, 337 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими. Суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає,
що рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

За таких обставин апеляційний суд,
встановивши, що 25 травня 2011 року
між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири в момент, коли було чинне
рішення суду та вони були власниками
спірної квартири, а після укладення
вказаного договору судове рішення було
скасовано, у зв'язку з чим
ОСОБА_6, ОСОБА_7 не вправі були укладати
вказаний договір відчуження, та ОСОБА_5,
в свою чергу, також не міг продавати
його за договором від 23 серпня 2012 року
ОСОБА_8, дійшов правильного висновку
про те, що право позивачки підлягає
захисту шляхом витребування майна із
чужого незаконного володіння на
підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України, та
правильно відмовив у позові.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, апеляційний суд
правильно застосував правові норми та
ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого колегія
суддів не знаходить.

Наведені у касаційній скарзі доводи
висновків суду апеляційної інстанції
не спростовують.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 27 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко В.І. Журавель