Справа № 2-2433/12 Головуючий у І
інстанції Волчко А.ЯПровадження №
22-ц/780/4658/14 Доповідач у 2 інстанції
СліпченкоКатегорія 1
РІШЕННЯ

Іменем України

28 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Сліпченка О.І.

суддів Іванової І.В., Олійника В.І.

при секретарі: Горошук І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Енергобанк» на рішення
Києво -Святошинського районного суду
Київської області від 15 червня 2012 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання майна спільною
сумісною власністю та визнання
договору дарування недійсним ,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,

встановила:

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернувся з
вказаним позовом, який обґрунтовував
тим, що рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від З0
березня 2012 року, було встановлено факт
спільного проживання позивача з ОСОБА_2
з вересня 1997 року однією сім'єю без
реєстрації шлюбу. Вважав, що враховуючи
цю обставину, він має повне право на все
майно, яке було набуте ОСОБА_2 під час їх
спільного проживання на праві спільної
сумісної власності.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 15
червня 2012 року позов задоволено
частково.

Визнано спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яке набуте за час
спільного проживання: земельну ділянку
площею 0,25 га; житловий будинок з
надвірними спорудами; чотирикімнатну
квартиру.

У апеляційній скарзі апелянт просить
скасувати вказане рішення, прийняти
нове, яким в позові відмовити в повному
обсязі, при цьому посилається на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами , які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального і
процесуального права. Норми
матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції з посиланням на вимоги ч.3
ст.61 ЦПК України виходив з того, що
рішенням Києво-Святошинського
районного суду від 30 березня 2012 року
встановлено, що майно набуте ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 за період з вересня 1997 року по З0
березня 2012 року є їх спільною сумісною
власністю.

З таким висновком суду першої
інстанції погодитись не можна з
наступних підстав.

За змістом ст. ст. 3, 60, 63, 65, 69, 70, 74 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Дружина та чоловік
мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним, як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладання
договору, який потребує нотаріально
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріального
засвідчена. Дружина і чоловік мають
право на поділ майна, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
незалежно від розірвання шлюбу. У разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

З матеріалів справи вбачається, що 11
лютого 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області
розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Енергобанк» на рішення Києво -
Святошинського районного суду
Київської області від 30 березня 2012 року
вказане рішення скасувала та в
задоволенні заяви ОСОБА_1 про
встановлення юридичного факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу відмовлено.
При цьому колегією суддів було
встановлено, що при укладені договорів
іпотеки ОСОБА_2 надала банку
нотаріально посвідчену заяву від 29.10.2010
року в якій вказала, що на момент
укладання договорів іпотеки у
зареєстрованому шлюбі та у фактичних
шлюбних відносинах вона не перебуває,
однією сім'єю з особами, з якими мала би
намір укласти шлюб на момент
підписання цього договору не проживала
та не проживає. Також встановлено, що 07
жовтня 2010 року між ПАТ «Енергобанк» та
ТОВ «Магістраль Фулл» директором якого
є ОСОБА_2 укладено договір кредитної
лінії № 1010- 02 зі змінами та
доповненнями та з метою забезпечення
зобов'язань було укладено договір
іпотеки від 29.10. 2010 року № 2651 із змінами
і доповненнями, відповідно до якого
ОСОБА_4 передала в іпотеку банку
нерухоме майно, а саме: - житловий
будинок з надвірними спорудами,
загальною площею 357,1 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що
належить останній на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно та земельну ділянку, що
розташована за адресою АДРЕСА_2, що
належить ОСОБА_4 на підставі Державного
акту на право власності на земельну
ділянку.

28.10.2010 року був укладений договір
іпотеки № 2639 із змінами і доповненнями
від 14.01.2011 року та від 01.03.2011 року
відповідно до якого ОСОБА_4 передала в
іпотеку банку нерухоме майно а саме: -
4-х (чотирьохкімнатну) квартиру,
площею 122,1 кв м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. Право власності
належить останній на підставі договору
купівлі - продажу від 26 червня 2008 року №
2233.

Розглядаючи справу, колегія суддів
прийшла до висновку, що дії ОСОБА_1
стосовно подачі заяви про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання
такої заяви ОСОБА_2 були спрямовані не
на офіційне оформлення їхнього
спільного проживання однією сім'єю, а
на уникнення ОСОБА_2 відповідальності
за невиконання власних договірних
зобов'язань.

Вказане рішення набрало законної сили.

Відтак у силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

У зв'язку із цим не можна погодитись із
висновком місцевого суду, що майно
набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з
вересня 1997 року по З0 березня 2012 року є
їх спільною сумісною власністю.

Враховуючи викладене, колегія суду
вважає, що оскаржуване рішення
ухвалене судом першої інстанції
рішення ухвалено з порушенням норм ст.
ст. 60, 212, 213 ЦПК України, оскільки
доказова процесуальна діяльність суду
здійснюється не лише за фактами, які не
підлягають доказуванню.

У той же час передбачена ч. 3 ст. 61 ЦПК
України приюдиційність фактів
ґрунтується на правовій властивості
законної сили судового рішення і
визначається його суб'єктивними та
об'єктивними межами, за якими сторони й
інші особи, які брали участь у справі, а
також їх правонаступники не можуть
знову оспорювати в іншому процесі
встановлені судом у рішенні в такій
справі факти та правовідносини.

А відтак факти, встановлені рішенням
суду, що набрало законної сили, не
доводяться знову при розгляді інших
цивільних справ, в яких беруть участь
ті самі особи.

Таким чином колегія суддів приходить
до висновку, що в матеріалах справи
відсутні належні та допустимі докази
того, що спірне нерухоме майно придбано
за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2, тому
підстави для задоволення позову
відсутні.

З урахуванням наведеного, рішення суду
першої інстанції необхідно скасувати,
оскільки воно ухвалено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права та ухвалити нове про відмову в
задоволенні позовних вимог;

Керуючись ст.ст. 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Енергобанк»
- задоволити.

Рішення Києво -Святошинського
районного суду Київської області від 15
червня 2012 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання майна спільною сумісною
власністю та визнання договору
дарування недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: