У Х В А Л А

іменем україни

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А. С.,

суддів: Гончара В. П.,
Савченко В. О.,

Карпенко С. О.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Головного управління
юстиції у м. Києві в інтересах
громадянина Сполученого Королівства
Великої Британії та Північної Ірландії
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Орган
опіки і піклування Святошинської
районної в м. Києві державної
адміністрації, про забезпечення
повернення неповнолітньої дитини до
Сполученого Королівства Великої
Британії та Північної Ірландії, за
касаційними скаргами ОСОБА_5 та її
представника ОСОБА_6 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
05 червня 2013 року та рішення
Апеляційного суду м. Києва
від 03 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року Головне управління
юстиції у м. Києві в інтересах
громадянина Сполученого Королівства
Великої Британії та Північної Ірландії
ОСОБА_4 звернулось до суду із позовом до
ОСОБА_5, третя особа - Святошинська
районна у м. Києві державна
адміністрація, про забезпечення
повернення неповнолітньої дитини до
Сполученого Королівства Великої
Британії та Північної Ірландії.
Позивач зазначав, що 10 квітня 2010 року
ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_5
зареєстрували шлюб у ВРАЦС
Солом'янського РУЮ у м. Києві.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у Великобританії в
подружжя народився син - ОСОБА_9. Дитина
разом з батьками постійно мешкала у
Великобританії. У квітні 2012 року сім'я
поїхала до України з метою
відвідування родичів відповідачки.
22 квітня 2012 року сім'я мала намір
повернутися до постійного місця
проживання, однак після конфлікту, який
виник у подружжя, ОСОБА_4 повернувся до
Великобританії раніше. В обумовлений
день ОСОБА_5 разом із дитиною до
Великобританії не повернулись. Позивач
вважає, що відповідачка самостійно
змінила місце проживання малолітньої
дитини без згоди батька та незаконно
утримує дитину в Україні, що позбавляє
батька права на піклування про дитину.

На підставі викладеного Головне
управління юстиції у м. Києві просило
визнати незаконним утримання на
території України малолітньої дитини
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачкою
ОСОБА_5 та повернути дитину до місця
постійного проживання у
Великобританії, а в разі якщо рішення
не буде виконано в добровільному
порядку - зобов'язати ОСОБА_5 передати
дитину батьку ОСОБА_4, який проживає у
Великобританії, для забезпечення
повернення дитини.

Рішенням Печерського районного
суду м. Києва від 05 червня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва
від 3 вересня 2013 року рішення суду
першої інстанції скасовано та ухвалено
нове рішення про задоволення позову.

У поданих касаційних скаргах ОСОБА_5
та її представник ОСОБА_6,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалене у
справі рішення суду першої інстанції в
частині вирішення питання щодо
розподілу судових витрат просять
змінити, а рішення суду апеляційної
інстанції - скасувати.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційних
скарг та перевіривши матеріали справи,
дійшла висновку, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню на
таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив із того,
що у матеріалах справи відсутні докази,
які б свідчили про незаконність
утримання на території України
неповнолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1,
відповідачкою ОСОБА_5 Такого висновку
суд дійшов, виходячи з того, що позивач
ОСОБА_4 за власним бажанням залишив
Україну без будь-яких поважних на те
причин. У той же час відповідачка
ОСОБА_5 самостійно повернутися до
Великобританії не мала об'єктивної
можливості за станом свого здоров'я.
Позивач на прохання відповідачки не
вжив дієвих заходів щодо забезпечення
повернення дитини з відповідачкою до
місця їх проживання, що, на думку суду,
свідчило про підтвердження згоди
позивача на утримання дитини
відповідачкою на території України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, апеляційний
суд виходив із того, що батько дитини
ОСОБА_4 не давав усної або письмової
згоди на зміну постійного місця
проживання дитини, а тому утримання
відповідачкою дитини на території
України без згоди батька відповідно до
положень Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей 1980 року, яка
була ратифікована Україною 11 січня 2006
року та 01 червня 2011 року набула
чинності між Україною та
Великобританією
(далі - Конвенція) є незаконним, що
позбавляє права батька здійснювати
піклування про сина. Відповідачка не
позбавлена можливості брати участь у
вихованні дитини на території
Великобританії до вирішення судового
спору про визначення місця проживання
дитини з одним із батьків, а висновок
суду першої інстанції про те, що
повернення дитини до Великобританії є
неможливим у зв'язку з існуванням
загрози заподіяння їй фізичної або
психічної шкоди, створення для дитини
нетерпимої обстановки, зроблено на
підставі пояснень відповідачки та
свідків, що не підтверджені належними
доказами.

Проте з такими висновками
апеляційного суду повністю погодитися
не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 10 квітня 2010
року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували
шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 у Великобританії в
подружжя народився син - ОСОБА_9. Дитина
разом з батьками постійно мешкала у
Великобританії. У квітні 2012
року сім'я поїхала до України з метою
відвідування родичів відповідачки. 22
квітня 2012 року сім'я мала намір
повернутися до постійного місця
проживання, однак після конфлікту, який
виник у подружжя, ОСОБА_4 повернувся до
Великобританії раніше. В
обумовлений день ОСОБА_5 разом із
дитиною до Великобританії не
повернулись. Малолітня дитина проживає
разом із матір'ю у квартирі АДРЕСА_1, яка
належить відповідачці на праві
приватної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції
переміщення або утримання дитини
розглядаються як незаконні, якщо: при
цьому порушуються права піклування про
дитину, що належать будь-якій особі,
установі або іншому органу, колективно
або індивідуально, відповідно до
законодавства держави, у якій дитина
постійно мешкала до переміщення або
утримання; у момент переміщення або
утримання ці права ефективно
здійснювалися, колективно або
індивідуально, або здійснювалися б,
якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3
Конвенції права піклування, про які
йдеться в частині першій цієї норми,
можуть виникнути, зокрема, на підставі
будь-якого законодавчого акта, або в
силу рішення судової або
адміністративної влади, або внаслідок
угоди, що спричиняє юридичні наслідки
відповідно до законодавства такої
держави.

Відповідно до статті 12 Конвенції,
якщо дитина незаконно переміщена або
утримується так, як це передбачено
статтею 3, і на дату початку процедур у
судовому або адміністративному органі
тієї Договірної держави, де
знаходиться дитина, минуло менше
одного року з дати незаконного
переміщення або утримання, відповідний
орган видає розпорядження про негайне
повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган
навіть у тих випадках, коли процедури
розпочаті після спливу річного
терміну, також видає розпорядження про
повернення дитини, якщо тільки немає
даних про те, що дитина вже прижилася у
своєму новому середовищі.

Таким чином, виходячи зі змісту
Конвенції, вбачається, що для прийняття
рішення про повернення дитини
необхідно встановити, по-перше, що
дитина постійно мешкала в Договірній
державі безпосередньо перед
переміщенням або утриманням (пункт «а»
частини першої статті 3 Конвенції);
по-друге, переміщення або утримання
дитини було порушенням права на опіку
або піклування згідно із
законодавством тієї держави, де дитина
проживала (пункт «b» частини першої
статті 3 Конвенції); по-третє, заявник
фактично здійснював права на опіку до
переміщення дитини або здійснював би
такі права, якби не переміщення або
утримання (пункт «b» частини першої
статті 3 Конвенції).

Разом із тим частиною другою статті
12, частинами першою, другою статті 13 та
статтею 20 Конвенції визначено
вичерпний перелік обставин, за
наявності яких суд має право відмовити
у поверненні дитини до місця
постійного її проживання.

Обов'язок доведення наявності
підстав для відмови у поверненні
дитини Конвенція покладає на особу, яка
вчинила протиправне вивезення або
утримання дитини.

Так, стаття 13 Конвенції передбачає,
що судовий або адміністративний орган
запитуваної держави не зобов'язаний
видавати розпорядження про повернення
дитини, якщо особа, установа або інший
орган, що заперечує проти її
повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що
піклуються про дитину, фактично не
здійснювали права піклування на момент
переміщення або утримання, або дали
згоду на переміщення або утримання, або
згодом дали мовчазну згоду на
переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що
повернення поставить дитину під
загрозу заподіяння фізичної або
психічної шкоди або іншим шляхом
створить для дитини нетерпиму
обстановку.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний
суд виходив із того, що предметом і
підставою позову є незаконне утримання
малолітньої дитини відповідачкою на
території України без згоди батька
дитини - громадянина Великобританії, а
також порушення нею норм Конвенції. При
цьому апеляційний суд виходив із того,
що в розумінні статей 3, 5 Конвенції
переміщення та утримання дитини
відповідачкою в Україні без згоди на те
батька дитини є протиправним.

У той же час, ухвалюючи рішення про
задоволення позову, на порушення
приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний
суд не встановив юридичних фактів,
передбачених статтями 3, 12, 13 та 20
Конвенції, які є підставою для
порушення в суді питання про
повернення дитини відповідно до
Конвенції, зокрема, чи здійснювалося
піклування про дитину в місці
постійного проживання до моменту
переміщення, чи існує серйозний ризик
того, що повернення поставить дитину
під загрозу заподіяння фізичної або
психічної загрози або іншим шляхом
створить для дитини нетерпиму
обстановку, а також чи таке повернення
допускається з урахуванням основних
принципів запитуваної держави.

З огляду на таке висновки
апеляційного суду про підставність
позову є передчасними.

Порушення апеляційним судом при
розгляді справи норм процесуального
права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для її
правильного вирішення, тому ухвалене
ним рішення не може вважатись законним
і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягає скасуванню із
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та її
представника ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва
від 03 вересня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А. С. Олійник

Судді:
В. П. Гончар

С. О. Карпенко

В. О. Савченко

Д. О. Остапчук