У х в а л а

іменем україни

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гончара В.П.,

Колодійчука В.М., Умнової
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Акціонерний
комерційний банк «Київ», треті особи:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, про повернення депозиту
та відшкодування збитків за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Акціонерний комерційний
банк «Київ» на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 03 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 22 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 13 вересня 2009 року уклав із
публічним акціонерним товариством
«Акціонерний комерційний банк «Київ»
(далі - ПАТ «АКБ «Київ», банк) договір
про банківський вклад, відповідно до
умов якого вклав 35 313,33 доларів США з
кінцевим терміном повернення до 13
липня 2010 року. Звернувшись до банку 13
липня 2010 року із заявою про повернення
банківського вкладу, він дізнався, що 22
лютого 2010 року його вклад був виданий
невідомій йому особі, за довіреністю,
яку він ніколи не видавав. Посилаючись
на те, що банк належним чином не
перевірив повноважень особи, якій
видав його банківський вклад, позивач
просив стягнути з відповідача
банківський вклад у розмірі 35 313,47
доларів США, що еквівалентно 279 088 грн. 31
коп., нараховані відсотки у розмірі 3
575,47 доларів США, що еквівалентно 28 257
грн. 65 коп. та моральну шкоду у розмірі 50
тис. грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 03 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 22 травня
2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Стягнуто з ПАТ «АКБ «Київ» на
користь ОСОБА_3 заборгованість у
розмірі 334 501 грн. 87 коп. В іншій частині
позову відмовлено. Розподілено судові
витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «АКБ «Київ»
просить змінити судові рішення в
частині задоволення позову,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
й відмовити у задоволенні позову.

Судові рішення в частині відмови у
позові ОСОБА_3 не оскаржені, тому в
касаційному порядку не переглядаються
(ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що ПАТ «АКБ «Київ» належним чином
не перевірив наявності у ОСОБА_5
повноважень на отримання депозитного
вкладу згідно довіреності від імені
ОСОБА_3 й видав цей вклад
невстановленій особі, а, відтак, має
сплатити позивачеві суму вкладу з
нарахованими на нього відсотками.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що 13 вересня 2009
року ОСОБА_3 уклав із ПАТ «АКБ «Київ»
договір про банківський вклад,
відповідно до умов якого вклав 35 313,33
доларів США з кінцевим терміном
повернення до 13 липня 2010 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 послався на
те, що 22 лютого 2010 року його вклад був
виданий невідомій йому особі, за
довіреністю, яку він ніколи не видавав.

За положеннями ст. ст. 626, 629 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, який є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Частинами 1-2 ст. 1060 ЦК України
передбачено, що договір банківського
вкладу укладається на умовах видачі
вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу)
або на умовах повернення вкладу зі
спливом встановленого договором
строку (строковий вклад). За договором
банківського вкладу незалежно від його
виду банк зобов'язаний видати вклад або
його частину на першу вимогу вкладника,
крім вкладів, зроблених юридичними
особами на інших умовах повернення, які
встановлені договором. Умова договору
про відмову від права на одержання
вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Згідно і п. 10.13 Інструкції про порядок
відкриття, використання і закриття
рахунків у національній та іноземних
валютах, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 12 листопада 2003 року № 492 (далі -
Інструкція), видаткові операції за
вкладними (депозитними) рахунками
фізичних осіб здійснюються за
розпорядженням власника рахунку або за
його дорученням на підставі
довіреності, засвідченої нотаріально,
а у випадках, визначених
законодавством України, - іншими
уповноваженими на це особами. Якщо в
процесі обслуговування вкладного
(депозитного) рахунку його власник -
фізична особа надає право
розпорядження рахунком іншій фізичній
особі, то довірена особа під час
першого звернення до банку з метою
використання рахунку має пред'явити
паспорт або інший документ, що
посвідчує особу, і підтвердити свої
повноваження щодо розпорядження
рахунком. Фізична особа-резидент
додатково має пред'явити документ,
виданий органом державної податкової
служби, що засвідчує її реєстрацію в
Державному реєстрі фізичних осіб -
платників податків. Довірена особа має
заповнити картку із зразками підписів
(додаток 4) і зазначити зразок свого
підпису. Ця картка складається
відповідно до глави 18 цієї Інструкції.
Уповноважений працівник банку
ідентифікує довірену особу і
підтверджує здійснення ідентифікації
копіюванням паспорта або іншого
документа, що посвідчує особу, і
документа, виданого органом державної
податкової служби, що засвідчує її
реєстрацію в Державному реєстрі
фізичних осіб - платників податків, у
порядку, установленому главою 2 цієї
Інструкції. Документ, що підтверджує
право розпорядження рахунком
довіреною особою (довіреність або
копія довіреності, засвідчена
нотаріально), а також копії документів,
які підтверджують здійснення банком
ідентифікації довіреної особи,
зберігаються в справі з юридичного
оформлення рахунку.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами (ч. ч. 1, 3 ст. 244
Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 239 ЦК України правочин,
вчинений представником, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України на наведене уваги не звернули
та не врахували, що, звертаючись із
вимогою про повернення банківського
вкладу позивача, ОСОБА_5 надав
довіреність від імені ОСОБА_3, свій
паспорт та довідку про присвоєння йому
ідентифікаційного номера. Суди
належним чином не перевірили, чи
достатньо було цих документів для
видачі банківського вкладу повіреній
особі та чи входило за законом до
обов'язків банку здійснювати додаткову
перевірку дійсності наданої
нотаріально засвідченої, виготовленої
на спеціальному нотаріальному бланку
довіреності.

Висновок судів про те, що банк не мав
права видавати вклад ОСОБА_5 на
підставі наданої ним довіреності,
оскільки довіреність ОСОБА_3
нотаріусом не видавалася та не
посвідчувалася, про що нотаріус
написав у заяві від 24 січня 2013 року, є
передчасним з огляду на наступне.

Відповідно до п. 25 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 03.03.2004 року № 20/5 (чинної на час
виникнення спірних правовідносин),
кожній нотаріальній дії присвоюється
окремий порядковий номер. Номер, під
яким нотаріальна дія зареєстрована в
реєстрі для реєстрації нотаріальних
дій, позначається на документах, що
видаються нотаріусом, чи в
посвідчувальних написах. Запис у
реєстрі для реєстрації нотаріальних
дій є доказом вчинення нотаріальної
дії.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Тобто, законом встановлена презумпція
правомірності правочину. Правочин,
доручення, у встановленому порядку
недійсним не визнавався.

Суди першої та апеляційної інстанцій
не врахували того, що надана банку
довіреність була виготовлена на
спеціальному бланку, містила відмітку
про реєстрацію та відповідний номер, а
також була скріплена підписом та
печаткою приватного нотаріуса. У
порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України
суди не перевірили, чи була зазначена
довіреність у встановленому порядку
визнана недійсною. Тобто рішення суду
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, ухвалено на
припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК
України.

Крім того, суди належним чином не
з'ясували позицію відносно даного
спору у ОСОБА_5, довіреність на ім'я
якого була пред'явлена банку при
зверненні із заявою про повернення
банківського вкладу та копія якої
міститься у матеріалах справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 212 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Акціонерний
комерційний банк «Київ» задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 03 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22
травня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.П. Гончар

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова