Справа № 127/4710/14-ц Провадження №
22-ц/772/2021/2014Головуючий в суді першої
інстанції Борисюк І. Е.Категорія 27
Доповідач Медяний В. М.
Апеляційного суду
Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі :
Головуючого: Медяного В.М.,
Суддів : Пащенко Л.В., Жданкіна В.В.,
при секретарі : Агєєвій Г.В.,
за участю сторін у справі: представника
ПАТ «А-Банк» - Рой В.Л., відповідача
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
до ОСОБА_3 про стягнення
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
заочне рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 20 травня 2014
У березні 2014 року позивач ПАТ
«Акцент-Банк» звернувся в суд з позовом
до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості. Посилається на те, що
відповідно до укладеного договору б/н
від 04.03.2008 року ОСОБА_3 отримала кредит у
розмірі 2 200,00 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом в розмірі 24 %
на рік на суму залишку заборгованості
Свої зобов'язання за договором банк
виконав в повному обсязі. Однак,
відповідач як позичальник, в свою чергу
зобов'язання визначені умовами
договору належним чином не виконує, у
зв`язку з чим, у неї станом на 20.02.2014 року
з урахуванням процентів, комісії за
користування кредитом, штрафів виникла
Заочним рішенням Вінницького міського
суду Вінницької області від 20 травня 2014
року відмовлено в задоволені позовних
вимог ПАТ «Акцент-Банк» (а.с.58).
Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 31 липня 2014 року
заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 2005.2014 року у
даній цивільній справі залишено без
задоволення (а.с.120).

В апеляційній скарзі позивач у справі
скаржник ПАТ «Акцент-Банк» просить
рішення суду першої інстанції від 20
травня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги ПАТ КБ «Акцент-Банк» в
повному обсязі. Зазначає, що рішення
суду є незаконним і необґрунтованим
через порушення норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, висновки
суду щодо обставин справи не
відповідають дійсності. (а.с.65).

В суді апеляційної інстанції
представник позивача у справі
скаржника ПАТ «А-Банк» - Рой В.Л.
апеляційну скаргу повністю підтримав
та просив її задовольнити, посилаючись
на викладені в ній доводи.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не
визнала та заперечила проти її
задоволення, посилаючись на її
безпідставність та необґрунтованість.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення сторін, що
з'явилися до суду, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду
першої інстанції скасуванню з
ухваленням нового рішення у справі,
виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України,
при ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; наявності інших
фактичних даних, які мають значення для
вирішення справи; правовідносин,
зумовлених встановленими фактами. У
рішенні суду обов'язково повинні бути
зазначені встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.10, 57, 60 ЦПК України суд
вирішує цивільно-правовий спір на
засадах змагальності, кожна сторона
зобов'язана доказами довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, що мають
значення для справи.

Проте, зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою суду першої
інстанції.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відмовляючи в задоволені позовних
вимог ПАТ «Акцент-Банк» суд першої
інстанції встановив та виходив з того,
що 04.03.2008 року між ЗАТ «А-Банк»
правонаступником за всіма правами і
обов'язками якого є ПАТ «Акцент-Банк»
та ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір б/н, відповідно до якого
відповідач отримала кредит у розмірі 2
200,00 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом. В
заяві від 04.03.2008 року відповідач
погоджується з тим, що ця заява разом із
умовами та правилами надання
банківських послуг, а також Тарифами
становить між собою та банком договір
про надання банківських послуг.

Згідно розрахунку заборгованості
наданого позивачем, відповідач станом
на 20.02.2014 року має заборгованість перед
позивачем в розмірі 18 028,08 грн. з яких
заборгованість за кредитом - 2200,00 грн.,
заборгованість по процентах - 8 949,41 грн.,
заборгованість по комісії - 5 544,00 грн.,
штраф - 500 грн.(фіксована частина), штраф
- 834,67 грн. (процентна складова).

Встановлено, що відповідно до довідки
про стандартні умови кредитування та
орієнтовну сукупну вартість кредиту,
оформленого за технологією «Швидка
готівка», строк дії кредитної картки
виданої ОСОБА_3 становить 12 місяців,
який закінчився 04.03.2009 року і позивачем
місцевому суду не було надано доказів,
що картка перевипускалась і видавалась
відповідачеві з новим строком дії.
Відповідно до виписки по особовому
рахунку, ОСОБА_3 останній раз знімала
готівку в розмірі 2 200,00 в день видачі
кредиту, після чого інших операцій не
здійснювала.

Таким чином, суд першої інстанції,
враховуючи те, що з вимогами про
стягнення заборгованості та неустойки
з ОСОБА_3 банк звернувся лише 12.03.2014
року, тому прийшов до висновку, що банк
звернувся з даним позовом до суду зі
спливом строку позовної давності, у
зв'язку з чим позов задоволенню не
підлягає в повному обсязі.

Проте колегія суддів апеляційного суду
вважає, що такий висновок суду не можна
визнати обґрунтованим та законним.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно п.1 ст.3 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, не сприяв
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених ЦПК України.

Так, відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 N14
«Про судове рішення у цивільній
справі», рішення є законним тоді, коли
суд виконавши всі вимоги
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи із загальних засад
законодавства України.

Як вбачається з наявних матеріалів
справи, а також пояснень наданих
представником ПАТ «Акцент-Банк» в
судовому засіданні в суді апеляційної
інстанції, місцевим судом не було
враховано та не досліджено обставини,
на які він посилався в ході розгляду
справи.

Встановлено, що відповідно до умов
укладеного у формі заяви договору б/н
від 04 березня 2008 року між ЗАТ
«Акцент-Банк», правонаступником якого
є ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 остання
отримала споживчий кредит на придбання
різноманітних послуг у розмірі 2 200 грн.
у вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 24% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом.

При оформленні кредитної картки
позичальник була ознайомлена і
погодилася з Умовами і правилами
надання банківських послуг, тарифами
банку, що підтверджується її підписом
на заяві про видачу кредиту, а також на
довідці про стандартні умови
кредитування А-банку та орієнтовну
сукупну вартість кредиту, оформленого
за технологією «Швидка готівка» .

Згідно з п.23 ст.1 Закону України «Про
захист прав споживачів» кошти, які
надані кредитодавцем (банком або іншою
фінансовою установою) споживачеві на
придбання продукції є споживчим
кредитом.

Положеннями статей 1049, 1050, 1054 ЦК України
за кредитним договором банк, або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Статтею 546 ЦК України, передбачено
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

За правилами ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, згідно зі ст.256, 257 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної або настання події, з якою
пов'язано його початок.

Встановлено, що початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Тому, у разі неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором позовна давність за вимогами
кредитора про повернення кредитних
коштів та процентів за користування
кредитом, повернення яких відповідно
до умов договору визначено
періодичними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежу.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Проте, положеннями ст.267 ЦК України
визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. А також якщо суд
визнає поважними причини пропущення
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

В ході розгляду справи, а також
пояснень наданих сторонами в суді
апеляційної інстанції встановлено, що
із заявою відповідач у справі ОСОБА_3
про застосування строків позовної
давності до суду першої інстанції не
зверталась. Суд помилково застосував
загальну позовну давність до
правовідносин, що склалися між
сторонами та відмовив в задоволенні
позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з того, що статтею 11 Закону
України "Про захист прав споживачів"
встановлено, що кредитодавцю
забороняється повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув.

Проте, у вказаній ст. 11 Закону не має
жодного посилання на застосування
судами позовної давності без заяви
сторони у спорі.

Крім того, у ст. 11 Закону мова йде про
позасудовий порядок повернення
споживчого кредиту, а не про судовий
порядок.

Суд має право застосовувати наслідки
спливу строку позовної давності при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин, в тому числі,
у спорах щодо споживчого кредитування,
тільки якщо подасться заява про
застосування позовної давності. Отже,
суд першої інстанції не мав об'єктивних
підстав застосовувати позовну
давність до вимог банку, оскільки у
справі не має заяви про застосування
позовної давності.

Верховний Суд України на засіданні
судової палати у цивільних справах 20
листопада 2013 року розглянув справу №
6-126цс13, предметом якої є спір про
стягнення заборгованості за споживчим
кредитом після спливу позовної
давності.

При розгляді даної справи Верховний
Суд України зробив правовий висновок,
відповідно до якого пункт 7 частини 11
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою частиною 11 статті 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те. щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Отже, висновок місцевого суду про
відмову у задоволенні позову у зв'язку
зі спливом строку позовної давності
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі щодо вимог про повернення
споживчого кредиту та без з'ясування
причин пропущення строку позовної
давності є помилковим.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції, в порушення вимог
ст.ст.212-215 ЦПК України на зазначені
положення закону уваги не звернув,
доводів позивача належним чином не
перевірив, та дійшов помилкового
висновку про застосування строків
позовної давності без заяви
відповідача про її застосування.

За таких обставин, колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення суду не
відповідає вимогам ст.213 ЦПК України
щодо його законності й
обґрунтованості, що призвело до
неправильного вирішення спору, тому
залишатись в силі не може та підлягає
скасуванню відповідно до вимог п.п.1, 2, 3,
4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням
нового рішення у справі про
задоволення позовних вимог ПАТ
«А-Банк».

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо
суд апеляційної або касаційної
інстанції не передаючи справи на новий
розгляд, змінює рішення або ухвалює
нове, суд відповідно змінює розподіл
судових витрат.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України
визначено, що стороні на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.4, 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 20 травня 2014 року
скасувати.

Позов публічного акціонерного
товариства «Акцент-Банк» задовольнити
повністю.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_1, паспорт
серії НОМЕР_2 виданий Ленінським ВМ ВМВ
УМВС України у Вінницькій області
30.01.2006 року, проживаючої в АДРЕСА_1 на
користь публічного акціонерного
товариства «Акцент-Банк»
заборгованість у розмірі 18028,08 грн. за
кредитним договором б/н від 0403.2008 року,
яка складається : - заборгованості за
кредитом в сумі 2200,00 грн.; -
заборгованості по процентам за
користування кредитом в сумі 8949,41 грн.; -
заборгованості по комісії за
користування кредитом в сумі 5544,00 грн., -
штрафу : (фіксованої частини) в сумі 500
грн., (процентної складової) в сумі 834,67
грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_1, паспорт
серії НОМЕР_2 виданий Ленінським ВМ ВМВ
УМВС України у Вінницькій області
30.01.2006 року, проживаючої в АДРЕСА_1 на
користь публічного акціонерного
товариства «Акцент-Банк» судовий збір
в розмірі 365, 40 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :підпис.
В.М. Медяний

Судді :підписи.
Л.В. Пащенко

В.В. Жданкін

З оригіналом вірно.

Суддя:
В.М. Медяний