У Х В А Л А

Іменем України

01 жовтня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах

апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючої - Боднар
О.В.

суддів - Джуги С.Д.,
Готри Т.Ю.

при секретарі -
Чейпеш С.І.

з участю - представників ОСОБА_1., ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Свалявського
районного суду від 20 червня 2014 року
справу за позовом ОСОБА_3 до
Свалявської державної нотаріальної
контори, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа:
Дусинська сільська рада, про визнання
недійсними свідоцтва про право
власності та свідоцтва про право на
спадщину та визнання права власності, -

у с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Свалявської
державної нотаріальної контори, в
якому на підставі ст.392 ЦК України та
ст.549 ЦК Української РСР, 1963 р., з
врахуванням уточнень, викладених в
заяві від 22 травня 2014 року (а.с. 109-110),
просив визнати недійсними свідоцтво
про право власності від 18 червня 1988
року, свідоцтво про право на спадщину
за законом від 18 червня 1988 року та
визнати за ним право власності на
будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування
після смерті його батька ОСОБА_6, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Позов мотивував тим, що оскільки шлюб
між його батьком та матір'ю ОСОБА_7 було
розірвано 09 квітня 1982 року, а його брат
ОСОБА_8 подав у Свалявську державну
нотаріальну контору заяву про те, що
спадщину він не прийняв і звертатися із
заявою про продовження строку для
прийняття спадщини не буде, вони не
мали права на спадщину. Крім того,
зазначені свідоцтва не зареєстровані в
КУП «Свалявське РБІ». Зазначає, що він
після смерті батька вступив в
управління та володіння майном, що
підтверджується також тим, що в даному
будинку проживає та зареєстрований
його син ОСОБА_6, який оплачує
комунальні послуги.

Судом першої інстанції до участі в
справі були залучені в якості
співвідповідачів спадкоємці ОСОБА_8 -
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а також в якості
третьої особи без самостійних вимог -
Дусинська сільська рада Свалявського
району.

Рішенням Свалявського районного суду
від 20 червня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення Свалявського
районного суду від 20 червня 2014 року та
ухвалити нове рішення про задоволення
його позову. Доводи апеляційної скарги
аналогічні доводам, викладеним в
позовній заяві.

Розглянувши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи,
апеляційний суд визнав, що скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер ОСОБА_6 (а.с. 23). Спадкоємцями його
майна, а саме житлового будинку
АДРЕСА_1, в рівних частинах відповідно
до Свідоцтва про право на спадщину за
законом від 18 червня 1988 року,
посвідченого державним нотаріусом
Свалявської державної нотаріальної
контори Гуледзою С.М., зареєстрованого
в реєстрі за № 910 є його дружина ОСОБА_10
та його син ОСОБА_8 (а.с. 12).

Інші спадкоємці ОСОБА_11 та позивач
ОСОБА_3 подали в Свалявську державну
нотаріальну контору заяву про те, що
спадщину вони не прийняли, звертатися в
народний суд для продовження строку на
прийняття спадщини не будуть (а.с. 22).

ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право
на спадщину 18 червня 1988 року отримала
свідоцтво про право власності на 1/2
частину вказаного житлового будинку
(а.с. 11).

Як вбачається з довідки, виданої
виконкомом Дусинської сільської ради 27
листопада 2012 року № 2331 ОСОБА_7 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року. На день її смерті в
дворогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1,
проживали її син ОСОБА_8 та внук ОСОБА_6
(а.с. 89).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року
(свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1, а.с.
56). Його діти ОСОБА_4 20 жовтня 2009 року та
ОСОБА_5 11 листопада 2009 року звернулися
до Свалявської державної нотаріальної
контори із заявами про прийняття
спадщини, яка складалася з житлового
будинку з належними до нього
надвірними спорудами, що знаходиться в
АДРЕСА_1 (а.с. 59-60). В заяві від 28 жовтня 2013
року ОСОБА_5 підтвердив, що не бажає
оформити спадщину після смерті свого
батька ОСОБА_8 та просив вважати заяву
про прийняття ним спадщини від 11
листопада 2009 року такою, що не була
подана (а.с. 54).

Відповідно до ст.524 ЦК Української
РСР 1963 р. (далі ЦК УРСР), який був чинним
на день відкриття спадщини померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6, спадкоємство
здійснюється за законом і за заповітом.

ОСОБА_6 заповіту не залишив, тому
спадкування відбувається за законом.
При спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги є, в рівних
частках, діти (у тому числі усиновлені),
дружина і батьки (усиновителі)
померлого (ч.1 ст.529 ЦК УРСР).

Для придбання спадщини необхідно,
щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини (ст.548 ЦК УРСР).

Відповідно до ст.549 ЦК УРСР
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину, якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені в цій статті дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям за законом
після закінчення шести місяців з дня
відкриття спадщини (ч.1 ст.561 ЦК УРСР).

Відповідно до ст.44 Кодексу про
шлюб та сім`ю, 1969 року, який був чинним
на день ухвалення рішення про
розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
шлюб вважається припиненим з моменту
реєстрації розлучення в органах
запису актів громадянського стану.

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був
укладений 10 вересня 1950 року, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження НОМЕР_2 (а.с. 3).

Як вбачається з листа відділу
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Свалявського РУЮ Закарпатської
області від 07 березня 2014 року № 352-06.2/2-14,
відмітки про розірвання шлюбу в записі
акту про шлюб № 7 від 10 вересня 1950 року,
складений виконавчим комітетом
Дусинської сільської ради
Свалявського району на ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 - немає (а.с. 89 а). Отже, шлюб між
ними припинено не було, тому ОСОБА_7
мала право на спадщину відповідно до ч.1
ст.529 ЦК УРСР, як спадкоємець першої
черги.

Інший спадкоємець, брат позивача
ОСОБА_8, успадкував 1/2 частину
спадкового майна, що підтверджується
вищезазначеним свідоцтвом про право на
спадщину за законом. Він проживав у
спадковому будинку на день смерті
батька ОСОБА_6 і на день смерті матері
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 р. Згідно з
адресно-довідковими матеріалами
Свалявського РС ГУ ДМС України в
Закарпатській області, був знятий з
реєстраційного обліку з адреси:
АДРЕСА_1, 08 жовтня 2009 року у зв'язку зі
смертю, актовий запис № 31 від 15 вересня
2009 року (а.с. 108).

Судом першої інстанції була досліджена
копія спадкової справи, заведена
Свалявською державною нотаріальною
конторою після смерті ОСОБА_6 (а.с. 20-32). В
матеріалах даної справи відсутня заява
ОСОБА_8, в якій він зазначає, що не
прийняв спадщину за померлим батьком
та не буде звертатися в народний суд із
заявою про продовження строку на
прийняття спадщини, на яку посилається
позивач як на підставу відсутності у
ОСОБА_8 права на спадкове майно (а.с. 5).
Натомість в матеріалах спадкової
справи містися спільна заява позивача
та його брата ОСОБА_11, в якій вони
зазначили, що не прийняли спадщину та
не будуть звертатися в народний суд для
продовження строку на для прийняття
спадщини (а.с. 22).

Крім того, відповідно до п.121 Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами
Української РСР, затвердженої наказом
Міністерства юстиції української РСР
від 31 жовтня 1975 р. № 45/5 ( Інструкція
втратила чинність на підставі Наказу
Мін'юсту № 18/5 від 14.06.94 ), яка була чинною
на час відкриття спадщини, заяви про
прийняття спадщини, про відмову від
неї або про видачу свідоцтва про право
на спадщину повинні бути зроблені в
письмовій формі.

Справжність підписів спадкоємців
на цих заявах засвідчується органом,
який вчиняє нотаріальні дії.

Засвідчувати справжність підпису
не потрібно, якщо спадкоємець особисто
прибув до державної нотаріальної
контори за місцем відкриття спадщини і
подав заяву. У цьому випадку державний
нотаріус встановлює особу спадкоємця і
перевіряє справжність його підпису,
про що робить відмітку на заяві і
зазначає найменування документа, що
посвідчує особу, його номер, дату
видачі, найменування установи, яка
видала документ, та рік народження
спадкоємця.

Якщо заява, на якій справжність
підпису спадкоємця не засвідчена,
надійшла поштою, вона приймається
державним нотаріусом, а спадкоємцю
пропонується надіслати заяву,
оформлену належним чином, або прибути
особисто до державної нотаріальної
контори.

Надана позивачем заява, вимогам
Інструкції не відповідає, оскільки на
ній відсутня дата її складання,
відсутня відмітка про встановлення
справжності підпису спадкоємця,
відсутній рік народження спадкоємця.
За таких обставин вона не може бути
взята судом до уваги як належний доказ.

Суд не приймає до уваги заяву ОСОБА_5
про відмову від прийняття спадщини,
оскільки відповідно до ст. 1273 ЦК
спадкоємець за заповітом або за
законом може відмовитися від прийняття
спадщини протягом строку,
встановленого ст. 1270 ЦК. Після
закінчення цього строку частка у
спадщині не може бути збільшена з тих
підстав, що хто-небудь зі спадкоємців
відмовляється від спадщини на користь
інших спадкоємців. У таких випадках
особа, яка прийняла спадщину, має право
розпорядитись усім або частиною майна,
отриманого в порядку спадкування,
шляхом відчуження її іншому
спадкоємцеві за договором
купівлі-продажу, дарування, міни тощо.
Визначення додаткового строку для
подання заяви про відмову від спадщини
чинним законодавством України не
передбачено.

Доводи позивача, що його володіння та
управління майном підтверджується тим,
що у даному будинку проживає його син
ОСОБА_6, який оплачує комунальні
послуги, до уваги не беруться, оскільки
він не є спадкоємцем ОСОБА_6 - батька
позивача.

Крім того, згідно з правовою
позицією, висловленою Верховним судом
України в постанові від 6 лютого 2013 року
в справі № 6-167цс12, згідно з положеннями
ст.ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання
спадщини необхідно, щоб спадкоємець її
прийняв. Для прийняття спадщини
необхідне волевиявлення спадкоємця і
здійснення ним певних дій. Спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що
спадкоємець за законом або за
заповітом має право відмовитися від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. Вважається, що
відмовився від спадщини той
спадкоємець, який не вчинив жодної з
дій, що свідчить про прийняття
спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за
заповітом, так і за законом є правом
спадкоємця й залежить виключно від
його власного волевиявлення. Для
прийняття спадщини необхідне
волевиявлення спадкоємця і здійснення
ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може
бути виражено фактично, коли
спадкоємець протягом строку,
встановленого для прийняття спадщини,
не здійснює дій, що свідчать про намір
прийняти спадщину, або може бути
виражено явно, коли спадкоємець шляхом
подачі заяви в нотаріальну контору
виражає свою незгоду прийняти
спадщину.

Як зазначено в Методичних
рекомендаціях щодо вчинення
нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям
заходів щодо охорони спадкового майна,
видачею свідоцтв про право на спадщину
та свідоцтв про право власності на
частку в спільному майні подружжя,
схвалених рішенням Науково-експертної
ради з питань нотаріату при
Міністерстві юстиції України 29.01.2009 р.,
під фактичним вступом у володіння або
управління спадковим майном, що
підтверджує факт прийняття спадщини,
слід мати на увазі різні дії спадкоємця
по управлінню, розпорядженню і
користуванню цим майном, підтриманню
його в належному стані або сплату
податків та інших платежів тощо.

Доказом вступу в управління чи
володіння спадковим майном можуть
бути: довідка житлово-експлуатаційної
організації, правління
житлово-будівельного кооперативу,
відповідної місцевої державної
адміністрації чи органу місцевого
самоврядування про те, що спадкоємець
безпосередньо перед смертю
спадкодавця проживав разом з ним;
довідка державної податкової служби
або страховика чи іншого органу про те,
що спадкоємець після відкриття
спадщини сплачував податки або
страхові платежі по обов'язковому
страхуванню; копія рішення суду, що
набрало законної сили, про
встановлення факту прийняття спадщини;
запис у паспорті спадкоємця або в
будинковій книзі, який підтверджує, що
спадкоємець був постійно прописаний
(зареєстрований) у спадковому будинку
(квартирі); інші документи, що
підтверджують факт постійного
проживання разом зі спадкодавцем.

Воля позивача знайшла своє вираження в
поданій ним до нотаріальної контори
заяві про відмову від прийняття
спадщини за законом.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, позивач на день смерті
спадкодавця і на даний час проживає за
адресою: АДРЕСА_1

Жодних доказів на підтвердження факту
фактичного вступу в управління та
володіння спадковим майном позивачем
не надано.

За таких обставин, ухвалене судом
рішення відповідає вимогам ст.ст. 213-215
ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310
цього Кодексу підстав для його
скасування немає.

Апеляційна скарга доводів, які можуть
бути підставою для скасування або
зміни рішення суду першої інстанції, не
містить.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Свалявського районного суду
від 20 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Готра Т.Ю. Боднар
О.В. Джуга С.Д.