АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/4211/14
Справа № 2011/5388/12
Головуючий 1 інст. -
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів -
Коростійової В.І., Івах А.П.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «АХА Страхування» на рішення
Дзержинського районного суду міста
Харкова від 27 березня 2014 року за
позовом ОСОБА_1 до Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «АХА Страхування», третя
особа - Публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк» про визнання договору
частково недійсним, стягнення
страхового відшкодування, пені
(неустойки), 3% річних, інфляційних
витрат, відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

У березні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із вказаним позовом.

В уточнених позовних вимогах просив:

- визнати недійсним п.п.21.4.15
Договору страхування серія ИБ №
114089105АВ від 15 листопада 2010 року;

- стягнути з Приватного
акціонерного товариства (далі ПАТ)
«Страхова «АХА Страхування»: суму
страхового відшкодування у розмірі 91
856 грн.; грошову компенсацію моральної
шкоди у розмірі 10 000 грн.; пеню у розмірі
10 122 грн. 53 коп.; 3% річних у розмірі 8 310
грн. 60 коп.; інфляційні витрати у
розмірі 4 703 грн. 03 коп.

Посилався на те, що йому на праві
власності належить автомомбіль марки
«MITSUBISHI Lanser 2.0 INVITE», державний номер
НОМЕР_1, 2007 року випуску. Зазначений
автомобіль був придбаний ним за кошти
отримані за кредитним договором,
укладеним з ПАТ «УкрСиббанк».
Відповідно до умов кредитування, 15
листопада 2010 року автомобіль був
застрахований у ПАТ «Страхова компанія
«АХА Страхування», шляхом укладення
договору страхування автотранспорту
серії ИБ № 1140891/05АВ на умовах програми
КАСКО «Все включено» - Базова. Строк дії
договору страхування з 16 листопада 2010
року по 15 листопада 2011 року включно.
Відповідно до умов договору автомобіль
був оснащений протиугінною
сигналізацією фірми «Шериф» з
двостороннім зв'язком. На виконання
договору ним були внесені страхові
платежі - 15 листопада 2010 року у розмірі 1
805 грн. та 14 лютого 2011 року у розмірі 1 805
грн.. 12 січня 2011 року він виявив
відсутність автомобіля, про що в той ж
день повідомив працівників міліції та
страхову компанію. За даним фактом було
порушено кримінальну справу. 13 січня 2011
року він звернувся до страхової
компанії із заявою про сплату
страхового відшкодування та надав
письмові пояснення з приводу втрати
реєстраціїниї документів та
викрадення автомобіля. У квітні 2011 року
ПАТ СК «АХА Страхування» письмово
повідомила його про відмову у виплаті
страхового відшкодування з тих
підстав, що Страувальник порушив умови
договору та не надав Страховику
обумовлених договором докуменів.
Ввважає що умови викладені у п.п.21.4.15
Договору страхування є
несправедливими відповідно до п.п.3,15,16
ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав
споживачів», такими що обмежують його у
праві на отримання страхового
відшкодування.

Рішенням Дзержинського районного суду
міста Харкова від 27 березня 2014 року
позов задоволено частково: визнано
недійсним п.п.21.4.15 Договору страхування
серія ИБ № 114089105АВ від 15 листопада 2010
року; на користь позивача з
відповідача стягнуто суму страхового
відшкодування - 91 856 грн., пеню - 10122 грн.,
3% річних - 4703 грн., відмовлено у
стягнення моральної шкоди, та вирішено
питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «Страхова
компанія «АХА Страхування»,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у позові
відмовити.

Зокрема, ПАТ «Страхова компанія «АХА
Страхування», зазначає, що судом
першої інстанції не взято до уваги тієї
обставини що умовами договору
страхування передбачений обов'язок
страхувальника у випадку викрадення
автомобіля, передати страховику, серед
інших документів, свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу. Однак
даних умов договору ним не було
виконано, що і стало правовою підставою
для відмови у виплаті страхувальникові
страхових виплат. Крім того, суд
безпідставно визнав недійсним умови
п.п.21.4.15 Договору, посилаючись на його
несправедливість.

В суді апеляційної інстанції
представник ПАТ «Страхова компанія
«АХА Страхування», апеляційну скаргу
підтримала.

ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції
не з'явився. На адресу останнього
неодноразово направлялись судові
повістки, зокрема, на 05 червня 2014 року
(судова повістка отримана адресатом,
але останній до суду не з'явився), на 26
червня, 08 серпня та 21 серпня 2014 року
судові повістки повернулись за
закінченням терміну зберігання, при
цьому про дату засідання 08 серпня 2014
року ОСОБА_1 додатково повідомлявся
телефонограмою, але до суду не
з'являвся. Будь-яких заяв про
поважність неявки до суду ОСОБА_1 не
надав. Про той факт, що позивачу
достаменно відомо про розгляд скарги
апеляційним судом свідчить і те, що
останнім на адресу суду направлені
письмові заперечення на апеляційну
скаргу. За таких обстаин, судова
колегія вважає, що позивач належним
чином повідомлений про час та місце
розгляду справи, а відтак є підстави
для розгляду справи у відсутність
останнього.

Представник третьої особи до суду не
з'явився, про час розгляду справи
повідомлений належним чином, що
відповідно до ст.305 ЦПК України, не
перешкоджає розгляду справи
апеляційним судом.

Заслухавши доповідь головуючого,
пояснення, дослідивши матеріали справи
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Ухвалюючи рішення в частині
задоволення позовних вимог районний
суд виходив з того, що позивач належним
чином виконував умови договору
страхування транспортного засобу і
після викрадення автомобіля набув
право на страхову виплату. Натомість
відповідач безпідставно відмовив йому
у цьому, а тому стягненню в примусовому
порядку підлягають як страхові
виплати, так і пеня, інфляційні
відшкодування та 3% річних через
прострочення виконання зобов'язання.
Що ж до умов п.п.21.4.15 договору
страхування, на які посилався
страховик відмовляючи у такій виплаті,
то відповідно до ст.18 Закону України
«Про захист прав споживачів», такі є
несправедливими, що дає підстави для
визнання цього пункту договору
недійсним.

Судова колегія з таким висновком не
погоджується. Рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам
ст.ст.213,214 ЦПК України, його не можна
визнати законним та обгрунтованим,
судом не надана оцінка доводам
відповідача, на які той посилався як на
підставу своїх заперечень.

Статтею 8 Закону України «Про
страхування» визначено, що страховий
випадок - подія, передбачена договором
страхування або законодавством, яка
відбулася і з настанням якої виникає
обов'язок страховика здійснити виплату
страхової суми (страхового
відшкодування) страхувальнику,
застрахованій або іншій третій особі.

Договір страхування - це письмова угода
між страхувальником і страховиком,
згідно з якою страховик бере на себе
зобов'язання у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату страхувальнику або іншій
особі, визначеній у договорі
страхування (подати допомогу, виконати
послуг тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору (ст. 16
Закону України «Про страхування»).

Відповідно до ст. 979 ЦК України за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 15 листопада 2010 року
між ОСОБА_1 та АТ «Страхова компанія
«АХА Україна», правонаступником якої є
ПАТ «СК «АХА Страхування», було
укладено договір добровільного
страхування наземного транспорту,
автомобіля марки «MITSUBISHI Lanser 2.0 INVITE»,
державний номер НОМЕР_1, 2007 року
випуску, власником якого є позивач.
Вигодонабувачем за договором було
визначено АТ «УкрСиббанк», оскільки
зазначений автомобіль знаходився у
заставі банку та забезпечував кредитні
зобов'язання ОСОБА_1 за договором від 16
червня 2007 року.

За повідомлення АТ «УкрСиббанк» (т.2
а.с.84) 22 січня 2013 року заборгованість
ОСОБА_1 перед баком погашена у повному
обсязі. АТ «УкрСиббанк» зазначив про
відсутність у нього підстав для
пред'явлення до страхової компаній
вимог про стягнення страхового
відшкодування.

12 січня 2011 року близько 06 години ОСОБА_1
залишив свій автомобіль біля будинку
АДРЕСА_1, а приблизно о 8.00 год. того ж дня
він виявив відсутність автомобіля і
повідомив працівників міліції про факт
викрадення транспортного засобу,
звернувшись із заявою до Франківського
райвідділу міліції м.Львова.

За даним фактом 21 січня 2011 року СВ
Франківського РВ ЛМУ ГУ УМВС України у
Львівській області порушена
кримінальна справа за ознаками
злочину, передбачено ч.3 ст.289 КК України
(т.1 а.с.135).

13 січня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ
«СК «АХА Страхування» із заявою про
сплату страхового відшкодування, а 14
квітня 2011 року страхова компанія
листом відмовила у виплаті
відшкодування, посилаючись на те, що
позивачем не надано страховику
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу ( не виконано умов
договору). (т.1 а.с.22,23).

У відповідності до п. 18.1.11
вищезазначеного договору, у разі
настання передбаченої у п. 15.2 договору
події, страхувальник зобов'язаний у
випадку викрадення транспортного
засобу передати представнику
страховика основний та додатковий
комплекти ключів до замку запалювання
транспортного засобу, ключі
механічного протиугінного пристрою,
пристрої дистанційного управління
прогінної системи, а також документи,
які мають право на управління
застрахованим транспортним засобом (в
тому числі, але не виключно: свідоцтво
про реєстрацію транспортного засобу,
довіреність, тимчасовий реєстраційний
талон, подорожній лист службового
автомобіля), або довідку їх вилучення
органами МВС.

Судом встановлено, та не заперечується
позивачем, що при складанні заяви про
виплату страхового відшкодування, ним
не було подано страховику свідоцтва
про реєстрацію транспортного засобу.
При цьому ОСОБА_1 зазначав, що 10 січня
2011 року він виявив відсутність
свідоцтва про реєстрацію автомобіля.

З п. 17.2 договору вбачається, що
страхувальник зобов'язаний виконувати
всі умови договору та правил.

Статтею 991 ЦК України та ст. 26 Закону
України «Про страхування» визначені
підстави для відмови в здійсненні
страхової виплати та зазначено, що
договором страхування можуть бути
передбачені також інші підстави для
відмови здійснити страхову виплату,
якщо це не суперечить закону.

Пунктом 21.4.15 договору страхування
передбачено право страховика
відмовити у виплаті страхового
відшкодування у випадку невиконання
страхувальником обов'язків,
передбачених умовами договору,
зокрема, якщо страхувальник не надав у
разі викрадення транспортного засобу
документи, що надають право на
управління застрахованим транспортним
засобом (в тому числі, але не виключено
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу, довіреність,
тимчасовий реєстраційний талон,
подорожній лист службового
автомобіля)(за виключення викрадення
транспортного засобу шляхом грабежу
та/або розбою).

Зазначені обставини свідчать про те, що
позивач належним чином не виконав умов
договору страхування (не надав
страховику свідоцтва про реєстрацію
автомобіля), що в свою чергу надало
право страховику відмовити
страхувальникові у виплаті страхового
відшкодування.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він
об'єктивно не міг надати відповідачу
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу, оскільки таке
було втрачено, не свідчить про
виконання останнім умов договору
страхування.Факт втрати
реєстраційного документу, без
своєчасного (до настання події)
повідомлення про те страховика, не
позбавляє страхувальника обов'язку
надати цей документ у разі настання
події що може бути кваліфікована як
страховий випадок. За пояснннями
самого позивача, він виявив
відсутність свідоцтва 10 січня 2011 року
та до 12 січня користувався автомобілем
немаючи при собі реєстраційних
документів (що вже само по собі є
порушенням умов договору страхування),
повідомив же страховика про втрату
свідоцтва лише після викрадення
автомобіля. Посилання позивача на
довідку Франківського РВ ЛМУ ГУ МВС
України у Львівській області, в якій
зазначено про втрату реєстраційного
свідоцтва, правового значення для
вирішення даного спору немає.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України
«Про захист прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. За
змістом ч. 3 ст. 18 Закону умови договору
можуть бути визнані несправедливими.

Якщо положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним (ч.5 ст.18
Закону).

Суд першої інстанції вважав
несправедливою умову договору
страхування, передбачену п.п.21.4.15,
пославшись на п.п.3,15 та 16 ч.3 ст.18 Закону,
де зазначено, що несправедливими є
умови про: встановлення жорстких
обов'язків споживача, тоді як надання
послуги обумовлене лише власним
розсудом виконавця (п.3); обмеження
відповідальності продавця (виконавця,
виробника) стосовно зобов'язань,
прийнятих його агентами, або
обумовлення прийняття ним таких
зобов'язань додержанням зайвих
формальностей (п.15); встановлення
обов'язку споживача виконати всі
зобов'язання, навіть якщо продавець
(виконавець, виробник) не виконає своїх
(п.16);

При цьому суд, всуперень ст.212 ЦПК
України, належним чином не встановив і
не мотивував, чому саме ці умови
договору є несправедливими та чи
зумовили вони зміну інших і яких саме
умов договору.

Посилання суду на наявність обставин,
передбачених п.3 ч. 3 ст.18 Закону, є
безпідставним, оскільки жодних доказів
на підтвердженя цього факту позивачем
не надано, а зміст договору страхування
свідчить про низку обов'язків
страховика по відношенню до
страхувальника.

Умову договору про необхідність у разі
настання події «викрадення» надати
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу не можна вважати
«зайвою формальністю», оскільки
невиконання цією умови
страхувальником істотно впливає на
ступінь страхового ризику, адже, вчасне
повідомлення страховика про втрату
реєстраційних документів
страхувальником може попередити таку
подію, а отже посилання на п.15 ч.3 ст.18
Закону також помилкове.

Не відповідає фактичним обставинам
справи і посилання на п 16 ч.3.ст.18 Закону,
оскільки позивач не надав жодних
доказів про невиконання страховиком
обумовлених договором обов'язків.

Не можна визнати обгрунтованим і
посилання суду першої інстанції на те,
що п.п.21.4.15 договору страхування є
несправедливим, оскільки позивач був
позбавлений можливості виконати умови
договору про надання страховику
реєстраційного свідоцтва, яке ним було
втрачене, а страховик зловживав своїм
правом. Той факт, що страхувальник з
суб'єктивних причин (втрата свідоцтва)
не міг надати цей документ, не може
свідчити про несправедливість умов
договору у розумінні положень Закону
«Про захист прав споживачів». Як
зазначено вище, ОСОБА_1 не був
позбавлений можливості одразу після
втрати рееєстраційного свідоцтва
повідомити про це страховика (а не
після викрадення автомобіля), і у
такому випадку були в інші правові
наслідки - у разі настання події
(викрадення) така могла бути
кваліфікована страховиком як
стразовий випадок..

Крім того, слід зазначити наступне.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 627 ЦК України вказано, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 при підписанні договору
страхування був ознайомлений з його
змістом, погодився з ним та виконував
умови договору. Під час дії договору
страхування жодна із сторін не
зверталася одна до одної з
пропозиціями щодо включення або
виключення окремих частин правочину, а
з вимогою про недійсність окремих умов
договору позивач звернувся лише після
відмови йому страховій виплаті.

Враховуючи, що судом не встановлено
порушення прав позивача відповідачем,
відсутні підстави для задоволення
позовних вимог про стягнення моральної
шкоди відповідно до ст.1167 ЦК України.

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1
ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «АХА Страхування»
задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду
міста Харкова від 27 березня 2014 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді