УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року

м. КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом приватного
акціонерного товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_3
про спонукання до виконання мирової
угоди та стягнення штрафних санкцій за
невиконання мирової угоди за
касаційною скаргою приватного
акціонерного товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» на рішення
Дніпровського районного суду м.
Києва від 19 червня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 8
жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року приватне
акціонерне товариство «Українська
пожежно-страхова компанія» (далі - ПАТ
«Українська пожежно-страхова
компанія») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
15 квітня 2011 року на перехресті вул.
Козацька-Сумська у м. Києві сталась
дорожньо-транспортна пригода (далі -
ДТП) за участю автомобіля марки
«Хюндай», державний номер НОМЕР_1, під
керуванням ОСОБА_3 та автомобіля
«Фіат», державний номер НОМЕР_2, під
керуванням ОСОБА_4 Згідно з постановою
Голосіївського районного суду
м. Києва від 20 травня 2011 року винним
у ДТП визнаний ОСОБА_3 Автомобіль
«Фіат» був застрахований у товаристві,
яке виплатило страхове відшкодування
його власнику та 22 листопада 2011 року
звернулось до суду з позовом у порядку
регресу до ОСОБА_3 Ухвалою апеляційного
суду м. Києва від 1 листопада 2012 року
була затверджена мирова угода, за якою
сторонами погоджена сума боргу у
розмірі 28 810 грн, яку відповідач
зобов'язався сплати поетапно: не
пізніше 31 грудня 2012 року - 6
тис. грн та не пізніше 31 березня 2013 року
- 17 810 грн.

Ураховуючи, що ОСОБА_5 не сплатив 17 810
грн за умовами мирової угоди, а
державним виконавцем було відмовлено у
відкритті виконавчого провадження у
зв'язку з тим, що указана ухвала не
відповідає вимогам ст. 18 Закону України
«Про виконавче провадження», позивач
просив зобов'язати відповідача
виконати умови мирової угоди, сплатити
указану суму боргу та стягнути з ОСОБА_5
на його користь 64 828 грн 40
коп штрафних санкцій.

Рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 19 червня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
8 жовтня 2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Українська
пожежно-страхова компанія»,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення в частині
стягнення боргу та направити справу в
цій частині на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині судові рішення не
оскаржуються, а тому у касаційному
порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК
України).

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову про
стягнення суми, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що на
правовідносини, які виникли між
сторонами щодо відшкодування шкоди, не
поширюється положення ст. 625 ЦК України.

Проте погодитись з такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Судові рішення в частині стягнення
боргу зазначеним вимогам закону не
відповідають.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з
підстав виникнення зобов'язання
встановлює завдання майнової та
моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у
випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду.

Судами встановлено, що 15 квітня 2011
року на перехресті вул.
Козацька-Сумська у м. Києві сталась
дорожньо-транспортна пригода (далі -
ДТП) за участю автомобіля марки
«Хюндай», державний номер
НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 та
автомобіля «Фіат», державний номер
НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 Згідно з
постановою Голосіївського районного
суду м. Києва від 20 травня 2011 року
винним у ДТП визнаний ОСОБА_3
Автомобіль «Фіат» був застрахований у
ПАТ «Українська пожежно-страхова
компанія», яке виплатило страхове
відшкодування його власнику та 22
листопада 2011 року звернулось до суду з
позовом у порядку регресу до ОСОБА_3
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 1
листопада 2012 року була затверджена
мирова угода, за якою сторонами
погоджена сума боргу у розмірі 28 810 грн,
яку відповідач зобов'язався сплати
поетапно: не пізніше 31 грудня 2012 року - 6
тис. грн та не пізніше 31 березня 2013 року
- 17 810 грн.

ОСОБА_5 не сплатив за умовами мирової
угоди 17 810 грн.

Таке зобов'язання, яке затверджено
ухвалою суду про мирову угоду,
зводиться до сплати грошей, відтак, є
грошовим зобов'язанням.

Судом установлено, що судовим
рішенням ОСОБА_3 взяв на себе обов'язок
сплатити позивачу 17 810 грн.

Таке зобов'язання зводиться до
сплати грошей, відтак, є грошовим
зобов'язанням.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в
разі порушення грошового зобов'язання
боржник, який прострочив його
виконання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

За змістом цієї норми закону
нарахування інфляційних втрат на суму
боргу та трьох процентів річних
входять до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів унаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

Зазначена правова позиція
висловлена Верховним Судом України у
постанові № 6-113 цс 14 від 1 жовтня 2014
року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

У порушення вимог ст. ст. 214, 215, 315 ЦПК
України суди на зазначені положення
закону уваги не звернули; доводів
сторін як на підтвердження, так і на
заперечення позову належним чином не
перевірили; зокрема доводи позивача
про те, що відповідач прострочив
грошове зобов'язання, яке було
досягнуто у мирова угода між ним та
відповідачем щодо суми боргу, про
обов'язок відповідача сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

Посилання судів на те, що спір між
сторонами уже вирішений шляхом
укладення сторонами мирової угоди,
прийнятої судом а на правовідносини,
які виникли між сторонами щодо
відшкодування шкоди, не
розповсюджуються положення ст. 625 ЦК
України, не узгоджується з наведеними
вище вимогами закону та обставинами
справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу приватного
акціонерного товариства «Українська
пожежно-страхова компанія»
задовольнити.

Рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 19 червня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 8 жовтня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О.Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А.
Черненко

5

ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ

З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ

Справа № 6-40941 св 14Головуючий у першій
інстанції Яровенко Н.О.
Доповідач Хопта С.Ф.