СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Кирилюк Г.М., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
5 червня 2014р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

про розірвання і визнання недійсним
умов договору, відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,

встановила:

у жовтні 2013р. позивач звернувся до суду
з позовом про розірвання договору від 30
листопада 2011р. на виготовлення
шафи-купе, ліжка та вхідних дверей,
укладений з ФОП ОСОБА_2, просив стягнути
з відповідача сплачені за договором 16
000грн., 3% пені за прострочку виконання
робіт, зобов'язати відповідача
виконати демонтаж, вивезти та
утилізувати власним коштом
виготовлену шафу-купе та ліжко, визнати
недійсним пункт 8.4. договору, та
стягнути з відповідача 309грн. 38коп. за
послуги Дарницької СЕС і 27грн. 12коп.
поштових витрат, і моральну шкоду у
сумі 80 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що 30 листопада 2011р.
уклав з ФОП ОСОБА_2 договір на
виготовлення, доставку та монтаж
спального гарнітура «Еггер», ліжка під
матрац з натурального дерева ясень та
вхідних дверей з масиву ясень, за що
сплатив 16 000грн., а відповідач
зобов'язався виконати доставку
замовлення за його адресою за спільно
затвердженими ескізами не пізніше 31
січня 2012р. Проте, відповідач свої
зобов'язання виконав частково тільки 21
квітня 2012р., а вхідні двері доставлені
не були.

Позивач стверджував, що
відповідачем не було виготовлено
ескізи у двох екземплярах, не надано
розрахунковий документ, акт виконаних
робіт та акт приймання-передавання, що
виготовлені меблі не відповідають
встановленим стандартам.

Крім того, 16 серпня 2012р.
працівникам Дарницької СЕС проведені
заміри повітря у кімнаті та
зафіксовано концентрація фенолу та
формальдегіду, які значно перевищують
допустимі норми, чим були порушені його
права, як споживача, проте, на вимоги
усунути недоліки відповідачем
відповіді не надано.

Також позивач вважав, що умови
договору про виплату пені у розмірі 0,1%
від суми договору за кожний день
прострочки, але не більше 5% від суми
договору обмежують його права
споживача, тому є недійсними.

У травні 2014р. позивач уточнив
позовні вимоги і просив стягнути з
відповідача 14 210грн., сплачених за
договором.

Рішенням суду від 5 червня 2014р.
позов задоволено частково. Розірвано
укладений сторонами 30 листопада 2011р.
договір, стягнуто з відповідача на
користь позивача 14 200грн. збитків, 10
000грн. моральної шкоди, 336грн. судових
витрат, повернуто відповідачу

- 2 -

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/9306/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Сухомлінов
С.М.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Рейнарт І.М.виготовлені ним
шафу-купе та ліжко.

У поданій апеляційній скарзі
позивач просить скасувати рішення суду
в частині відмови у стягненні пені та
визнання недійсним п. 8.4. договору від 30
листопада 2011р. та ухвалити в цій
частині нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Апелянт посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального права.

Відповідач, будучи належним
чином повідомленим про день та час
розгляду апеляційної скарги, як
відповідно до ст. 76, так і ч. 6 ст. 74 ЦПК
України, у судове засідання не з'явився,
про зміну свого місця проживання не
повідомив, клопотання про перенесення
судового засідання не направив, тому
колегія суддів відповідно до положень
ст. 305 ЦПК України провела судовий
розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши
суддю доповідача, пояснення апелянта,
який підтримав апеляційну скаргу,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона задоволенню не підлягає
з таких підстав.

Судом встановлено, що 30
листопада 2011р. між сторонами був
укладений договір, за яким відповідач
зобов'язався виготовити за
індивідуальним замовленням позивача,
доставити та виконати монтаж спального
гарнітура «Еггер», ліжка під матрац з
натурального дерева ясень та вхідних
дверей з масиву ясень. Вартість робіт
сторони визначили у 20 300грн., строк
виконання встановили до кінця січня
2012р.

Задовольняючи позовні вимоги
про розірвання договору та стягнення з
відповідача 14 200грн., суд першої
інстанції виходив з того, що поставлені
відповідачем позивачу шафа-купе та
ліжко мають істотні недоліки.

Рішення суду в цій частині не
оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст.
303 ЦПК України не є предметом
апеляційної перевірки.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про стягнення пені та
визнання недійсним п. 8.4. умов договору,
суд першої інстанції виходив з їх
безпідставності.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Пунктом 8.4. договору сторони
погодили, що у разі несвоєчасного
виконання виконавцем своїх
зобов'язань по доставці виробу,
виконавець виплачує замовнику пеню у
розмірі 0,1% від суми даного договору за
кожний прострочений день. У разі, якщо
сума пені перевищила 5% від суми
договору, то пеня виплачується не
більше 5% від суми даного договору.

Заявляючи вимоги про визнання
недійсним даного пункту договору,
позивач посилався на несправедливість
умов договору, оскільки пунктом 8.5.
визначений розмір пені, який повинен
сплачувати замовник і який не
обмежений у розмірі, тому відповідно до
положень ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» спірний пункт
є недійсним.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими, зокрема
виключення або обмеження прав
споживача стосовно продавця
(виконавця, виробника) або третьої
особи у разі повного або часткового
невиконання чи неналежного виконання
продавцем (виконавцем, виробником)
договірних зобов'язань, включаючи
умови про взаємозалік, зобов'язання
споживача з оплати та його вимог у разі
порушення договору з боку продавця
(виконавця, виробника) та встановлення
вимоги щодо сплати споживачем
непропорційно великої суми
компенсації (понад п'ятдесят відсотків
вартості продукції) у разі невиконання
ним зобов'язань за договором. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний

- 3 -

дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду споживача. Якщо
положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

Проте, пункт 8.4. договору, який був
укладений сторонами, таких положень не
містить, його зміст не суперечить
Закону України «Про захист прав
споживачів», тому підстав для визнання
його недійсним не має.

Крім того, даним пунктом встановлена
відповідальність виконавця, а не
замовника, яким є позивач, тому він не
стосується обов'язків позивача, як
споживача.

Заявляючи вимоги про розірвання
договору та повернення сплачених
коштів, позивач посилався на ст. 8
Закону України «Про захист прав
споживачів», а підставами розірвання
договору зазначав наявність істотних
недоліків у поставленій йому
продукції.

Частиною 9 даної норми передбачено
сплату неустойки за несвоєчасне
усунення недоліків товару, проте,
позивачем не було заявлено вимог про
безоплатне усунення недоліків товару,
у зв'язку з чим відсутні й підстави для
стягнення на його користь неустойки
згідно ч. 9 ст. 8 Закону.

Вимоги позивача про стягнення
неустойки обґрунтовані положеннями ч. 4
ст. 10 Закону України «Про захист прав
споживачів», але вказана норма
передбачає сплату неустойки у разі
порушення умов договору про виконання
робіт, на підставі чого позивачем не
заявлялися вимоги про розірвання
договору.

Крім того, оскільки розірвання
договору має наслідки повернення
виконавцем сплаченої за товар суми, а
замовником - товару, то вимога про
стягнення неустойки за порушення
строку доставки продукціїзадоволенню
не підлягає, так як розірвання договору
та сплата неустойки за порушення
виконавцем умов договору про виконання
робіт є різними правовими наслідками і
їх одночасне застосування суперечить
нормам матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правомірно відмовив у задоволенні
позовних вимог про визнання пункту
договору недійсним та стягнення
неустойки за порушення виконання
зобов'язання.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
рішення суду в частині задоволення
позовних вимог про стягнення моральної
шкоди суперечить нормам Закону України
«Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення суду.

Пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України
визначено, що загальними засадами
цивільного законодавства є
справедливість, добросовісність та
розумність.

Рішення суду в частині задоволення
позовних вимог про стягнення з
відповідача моральної шкоди вказаним
засадам не відповідає.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення
моральної шкоди, позивач посилався на
норму статті 1167 ЦК України.

Проте, вказана норма матеріального
права передбачає відшкодування
моральної шкоди при деліктних
правовідносини, а між сторонами
виникли зобов'язальні (договірні)
відносини, до яких дана норма
матеріального права не застосовується.

Пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону
України «Про захист прав споживачів»
передбачено, що споживачі під час
придбання, замовлення або використання
продукції, яка реалізується на
території України, для задоволення
своїх особистих потреб мають право на
відшкодування майнової та моральної
шкоди, завданої внаслідок недоліків
продукції (дефекту в продукції),
відповідно до закону.

Поняття шкоди визначено у ст. 1 Закону
України «Про відповідальність за
шкоду, завдану внаслідок дефекту в
продукції» як завдані внаслідок
дефекту в продукції каліцтво,

-
4 -

інше ушкодження здоров'я або смерть
особи, пошкодження або знищення
будь-якого об'єкта права власності, за
винятком самої продукції, що має дефект
.

Відповідно до ст. 711 ЦК України шкода,
завдана майну покупця, та шкода,
завдана каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю у зв'язку з
придбанням товару, що має недоліки,
відшкодовується відповідно до
положень глави 82 цього Кодексу.

Підстави відшкодування шкоди, завданої
внаслідок недоліків товарів, робіт
(послуг), передбачені параграфом 3 глави
82 ЦК.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що у спорах про захист прав
споживачів діюче цивільне
законодавство передбачає
відшкодування моральної шкоди у тих
випадках, якщо така завдана майну
споживача або шкода завдана каліцтвом,
іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995
р. (із змінами, внесеними згідно з
постановами Пленуму № 5 від 25 травня 2001
р., № 1 від 27 лютого 2009 р.) надав
роз'яснення, що спори про відшкодування
заподіяної фізичній чи юридичній особі
моральної (немайнової) шкоди
розглядаються, коли право на
відшкодування моральної шкоди
безпосередньо передбачене нормами
Конституції України або випливає з її
положень, або закріплене
законодавством, яке встановлює
відповідальність за заподіяння
моральної шкоди.

Проте, позивачем суду не було
надано доказів, що істотні недоліки
придбаного товару завдали шкоду його
майну або спричинили ушкодження його
здоров'я.

За таких обставин, правових
підстав для задоволення позовних вимог
про відшкодування моральної шкоди суд
першої інстанції не мав.

Оскільки при вирішенні позовних
вимог про стягнення моральної шкоди,
судом були допущені порушення норм
матеріального права, колегія суддів
вважає необхідним рішення суду в цій
частині скасувати та постановити нове
про відмову у задоволенні позовних
вимог про стягнення моральної шкоди за
безпідставністю таких вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 5 червня 2014р. у частині
відмови у задоволенні позовних вимог
залишити без змін.

У порядку ч. 3 ст. 303 ЦПК України
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 5 червня 2014р. в частині
задоволення позовних вимог про
стягнення моральної шкоди скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким у позові ОСОБА_1 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: