Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/4236/14р.
Головуючий у 1-й інстанції
Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова
О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду
м. Донецька від 29 січня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
комунального підприємства «Служба
єдиного замовника Київського
району м. Донецька», про виселення
та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_4, КП «Служба
єдиного замовника Київського району м.
Донецька» про визнання ордеру
недійсним, виселення, зняття з
реєстраційного обліку, стягнення
моральної шкоди.

В позові зазначала, що з 07.09.1994 року
вона проживала в гуртожитку за адресою:
АДРЕСА_1. У лютому 2011 року їй стало
відомо, що її кімнату зайняв відповідач
ОСОБА_4 та отримав на неї ордер від
11.01.2011 року, виданий КП «Служба єдиного
замовника Київського району м.
Донецька». Коли вона почала з'ясовувати
обставини, чому на її кімнату був
виданий ордер, вона дізналася, що КП
«СЄЗ» звернулося до Київського
районного суду м. Донецька з позовом
про визнання її такою, що втратила
право користування житлом. 07 лютого 2010
року було ухвалено рішення суду, яким
вона була визнана такою, що втратила
право користування кімнатою АДРЕСА_1. В
подальшому вказане заочне рішення суду
за її заявою було скасовано. При новому
розгляді справи, 01.04.2011 року Київським
районним судом м. Донецька було
ухвалено рішення, яким у задоволенні
позовних вимог КП «СЄЗ» Київського
району м. Донецька було відмовлено у
повному обсязі. Вказане рішення суду
від 01.04.2011 року ухвалою апеляційного
суду Донецької області було залишено
без змін. Після цього, вона була
поновлена у реєстрації за вищевказаною
адресою, однак до теперішнього часу до
своєї кімнати для проживання потрапити
не може, оскільки її займає ОСОБА_4
разом з донькою ОСОБА_5 Вона
неодноразово зверталася до КП «СЄЗ», до
прокурора, начальника УВС м. Донецька,
однак їй ніхто не допоміг, тому вона
проживала у своїх знайомих або знімала
кімнату. Зі слів начальника КП «СЄЗ»
наказ від 11.01.2011 року № 12-ОС, на підставі
якого був виданий ордер скасований,
однак кімната зайнята ОСОБА_4 Крім того,
вона неодноразово зверталася до КП
«СЄЗ» зі скаргами про виселення ОСОБА_4
з її кімнати, однак до теперішнього
часу КП СЄЗ до суду з позовом про
виселення ОСОБА_4 не звернулися. ОСОБА_4
зустрічатися з нею не бажає, змінив
замки та до кімнати її не пускає.
Впродовж року вона відчуває моральні
страждання від того, що її незаконно
позбавили житлової площі, вона
вимушена нести додаткові витрати на
найм житла. Постійно перебуває у
нервовому напруженні, порушився її
нормальний образ життя, вона не має
належних побутових умов для проживання
та харчування, кімната, в якій вона
проживала, єдине її житло та вона не
може придбати або отримати інше.
Вважає, що відповідачами було
спричинено їй моральні страждання, які
вона оцінює у 50000 гривень.

Посилаючись на викладені обставини,
просила суд визнати ордер №3 серії 01,
виданий 11.01.2011 року КП «Служба єдиного
замовника Київського району м.
Донецька» на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5
недійсним; виселити з кімнати АДРЕСА_1
ОСОБА_4 та ОСОБА_5; стягнути солідарно з
відповідачів на її користь 50000 грн., в
рахунок відшкодування моральної шкоди,
98 грн. судового збору, 120,00 грн., витрати,
понесені на інформаційно - технічне
забезпечення розгляду справи, а всього
50718 грн. У травні 2012 року позивач
змінила заявлені нею позовні вимоги та
просила суд, також зняти з
реєстраційного обліку у кімнаті
АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 29 січня 2014 року у
задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог. Вважає, що рішення суду
суперечить нормам матеріального та
процесуального законів.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 31 березня 2014 року
апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено
частково. Рішення Київського районного
суду м. Донецька від 29 січня 2014 року у
цій справі скасовано. Позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено частково. Виселено
ОСОБА_4 та його малолітню доньку ОСОБА_5,
2010 року народження, з кімнати АДРЕСА_1
без надання іншого жилого приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
моральну шкоду в сумі 1000,00 грн. та
судові витрати - судовий збір в розмірі
171,80 грн. та витрати на
інформаційне-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 60,00 грн.
Стягнуто з КП «Служба єдиного
замовника Київського району м.
Донецька» на користь ОСОБА_3 моральну
шкоду в сумі 5000,00 грн. та судові витрати
- судовий збір в розмірі 315,40 грн. та
витрати на інформаційне-технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі
60,00 грн. В інший частині позову
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 09 липня 2014 року
рішення апеляційного суду Донецької
області від 31 березня 2014 року
скасовано. Справу направлено на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до розпорядження ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 2710/38-11 від 02.09.2014 року про зміну
територіальної підсудності судових
справ у відповідності до Закону
України «Про здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції» підсудність даної справи
визначено апеляційному суду
Запорізької області.

В засідання апеляційного суду позивач,
будучи належно та своєчасно
повідомленою про час та місце судового
засідання не з'явилася. 03 листопада
2014р. до апеляційного суду Запорізької
області надійшла заява позивача від
31.10.2014р., в якій ОСОБА_3 судове засідання,
призначене на 12 листопада 2914р. об 16год.
40хв. просить розглядати за її
відсутності, просить задовольнити її
апеляційну скаргу. Судова колегія на
місці ухвалила про можливість
розглядати справу за відсутності
позивача.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_4, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін. Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини та відповідні
правовідносини.

ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 була
зареєстрована з 07.09.1994р. з особовим
рахунком НОМЕР_1 (ліжко-місце).

Будинок у АДРЕСА_1 є гуртожитком ЦМКЛ
№1.

За рішенням Київського районного суду
м. Донецька від 07.12.2010р. про визнання
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням ОСОБА_3 знята з
реєстрації за вказаною адресою.

11.01.2011р. ОСОБА_4 та його доньці ОСОБА_5,
2010р.н. видано ордер на кімнату АДРЕСА_1.

У зв'язку із скасуванням вказаного
рішення і ухваленням Київським
районним судом м. Донецька нового
рішення від 27.01.2011р., яким відмовлено у
визнанні ОСОБА_3 такою, що втратила
право користуванням житловим
приміщенням, останній 10.06.2011р.
поновлено реєстрацію місця проживання
за вказаною адресою.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 24.04.2012р. визнаний недійсним
виданий 11.01.2011р. ОСОБА_4 та його доньці
ОСОБА_5, 2010р.н. ордер на кімнату АДРЕСА_1.

Під час апеляційного розгляду справи
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що суд першої
інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212
- 215 ЦПК України належно оцінив надані
сторонами докази, виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно з законом, вирішивши
питання наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
позову.

Суд першої інстанції правильно
встановив, що позивач була вселена у
гуртожиток на ліжко-місце.

Гуртожитки, як зазначено у статті 127 ЖК
України, призначаються для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
їх роботи або навчання.

Особи, які проживають у гуртожитку,
мають право на зайняття в ньому
койко-місця і не наділені правом на
звернення до суду з вимогами щодо
житлових прав інших мешканців
гуртожитку, у тому числі виселення
останніх, зняття їх з реєстрації.

Згідно ст. 18 ЖК України наділені таким
правом власник гуртожитку або
уповноваженим ним орган у межах,
визначених власником.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що позивач не
наділена правом звернення до суду за
пред'явленими нею позовними вимогами.

Такий висновок відповідає ст.ст. 127, 130,
132 ЖК України, якими не надано право
мешканцю гуртожитку, якому надано
ліжко-місце у кімнаті, звертатися з
позовними вимогами до інших мешканців
гуртожитку, оскільки гуртожитки мають
самостійний особливий правовий режим.

Згідно Примірного положення про
гуртожитки, затвердженого постановою
Ради Міністрів УРСР 03.06.1986р. № 208
встановлено права, обов'язки мешканців
гуртожитку. Встановлено особливості
житлових прав мешканців гуртожитку,
які певним чином обмежені порівняно з
правами наймачів, встановленими ст. 61,
64, 65, 117 гл.2 розділу 3 ЖК України щодо
користування житловими приміщеннями у
будинках державного і громадського
жилого фонду.

Згідно п.19 вказаного Примірного
положення позивач має право на
переселення в разі необхідності з
одного жилого приміщення в інше в
даному гуртожитку за рішенням
адміністрації.

Відповідно, є правильним висновок
рішення суду першої інстанції про
відсутність у позивача права вимоги
щодо виселення ОСОБА_4 з донькою,
визнання недійсним ордеру на зайняття
ними кімнати НОМЕР_2 у вказаному
гуртожитку, зняття їх з реєстрації.

Такий висновок відповідає ст.ст. 3, 15 ЦПК
України, за якими право на звернення до
суду особа має на захист своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод та інтересів, а за
захистом прав інших осіб можуть
звертатися органи та особи лише у
випадках, встановлених законом.

Оскільки мешканець гуртожитку, якому у
користування надано ліжко-місце, не
наділений законом звертатися до суду з
позовом, який пред'явлений в інтересах
адміністрації, власника або
уповноваженої ним особи гуртожитку.
Перелічені позовні вимоги ОСОБА_3
обґрунтовано визнано такими, що не
підлягають задоволенню.

Є правильним висновок рішення суду
першої інстанції щодо безпідставності
позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення на
відшкодування моральної шкоди
солідарно з ОСОБА_4 та КП «СЄЗ» 50000грн.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів. У п.п. 3, 9
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (зі змінами та доповненнями)
роз'яснено, що під моральною шкодою
слід розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних фізичній
чи юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб.

Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає
загальні підстави відшкодування
моральної шкоди: моральна шкода,
завдана фізичній особі неправомірними
діями чи бездіяльністю,
відшкодовуються особою, яка її завдала
за наявністю її вини у спричиненні
такої шкоди.

Частиною другою пункту 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року № 4 "Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" визначено, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту
відшкодування моральної шкоди позивач
в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України
зобов'язаний на засадах змагальності
переконливими, належними та
припустимими доказами довести правову
та фактичну підставу заявлених ним
вимог.

Всупереч наведеним нормам
матеріального і процесуального права
позивач не надала суду доказів
наявності факту спричинення їй
моральної шкоди спільними діями
відповідачів, оскільки просить про
солідарне стягнення, або заподіяння їй
моральної шкоди кожним з них окремо.

Доводи апеляційної скарги щодо
неправильності рішення суду щодо
відмови у задоволенні позовних вимог
не можуть спростувати висновки рішення
суду, оскільки полягають у висловленні
ОСОБА_3 незадоволення відносно
ситуації, яка склалася відносно
фактичного проживання в кімнаті НОМЕР_2
відповідача з донькою.

Апелянт вважає, що кімната НОМЕР_2 є її
кімнатою і вона має право вимагати
виселення відповідача і його доньки.

Вказані доводи спростовані під час
апеляційного розгляду справи, оскільки
судом першої інстанції належним чином
встановлено і підтверджено наявними у
справі письмовими доказами, що ОСОБА_3
надавалося ліжко-місце у вказаній
кімнаті, що не надає їй прав наймача
житлового приміщення, а право бути
позивачем у справі за пред'явленими нею
до ОСОБА_4 вимогами має власник
гуртожитку або уповноважений ним
орган, що відповідає ст. 18 ЖК України.

Доводи апеляційної скарги щодо
наявності у ОСОБА_4 можливості зайняти
інші вільні кімнати у гуртожитку є
неприйнятними, оскільки позивач не є
особою, уповноваженою власником
гуртожитку або уповноваженим ним
органом, пропонувати іншим особам
місця для заселення у гуртожиток.
Вказані доводи не відповідають ст.ст.
127, 128 ЖК України щодо визначення
поняття гуртожитку та порядку надання
житлової площі у гуртожитку.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4
підлягає виселенню без надання іншого
жилого приміщення не мають правових
підстав, оскільки виданий йому ордер на
кімнату НОМЕР_2 цього гуртожитку
визнаний недійсним не з підстав
неправомірності його дій. Тому
положення ч. 3 ст.116, ч. 1 ст. 117 ЖК України,
які вказує позивач підставою вимог про
виселення, застосуванню до нього не
підлягають.

Доводи апеляційної скарги, що їй не
було запропоновано іншого місця у
гуртожитку не можуть спростувати
висновки рішення суду, оскільки
виходять за визначенні ст.ст. 11, 303 ЦПК
України межі розгляду справи.

Зокрема справа розглядається в межах
позовних вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

Позовних вимог щодо надання позивачу
іншого місця у гуртожитку у справі не
заявлено. З цього слідує, що вказані
обставини не є предметом судового
розгляду у цій справі і не
перевіряються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги щодо
неправильності рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди не
знайшли свого підтвердження під час
апеляційного розгляду справи.

Ці доводи суперечать вимогам ст. ст. 10,
60 ЦПК України, які зобов'язують
позивача на засадах змагальності
доводити свої вимоги переконливими,
належними та припустимими доказами.
Фактично апелянт вимагає від суду
зробити припущення щодо наявності
факту спричинення їй моральної шкоди,
не надавши доказів на підтвердження
цього факту. Вказане прямо заборонено
ч. 4 ст. 60 ЦПК України, яка визначає, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та для постановляння нового
рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Донецька від 29 січня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: