У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука
В.М.,,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання права власності у
порядку спадкування за заповітом, та
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним
(нікчемним), за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду
Запорізької області від 04 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5
із указаним позовом. Позовні вимоги
мотивували тим, що 24 лютого 2013 року
померла ОСОБА_6, яка за життя склала
заповіт на користь своїх синів ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та онуки ОСОБА_3, відповідно до
якого заповіла їм 1/2 частини житлового
будинку АДРЕСА_1, з прилеглими до нього
господарськими будівлями та спорудами.
Вказували, що вчасно звернулись із
заявами про прийняття спадщини, однак у
видачі свідоцтв про право на спадщину
їм було відмовлено у зв'язку з
оспорюванням заповіту відповідачем.

У зв'язку з чим просили суд визнати за
ними право власності на 2/6 частини
зазначеного житлового будинку в
порядку спадкування за заповітом від 31
січня 2013 року.

У березні 2014 року ОСОБА_5 пред'явив
зустрічний позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання заповіту недійсним
(нікчемним), посилаючись на те, що
заповіт ОСОБА_6 складений 31 січня 2013
року та посвідчений приватним
нотаріусом Жовтневого районного
нотаріального округу Миколаївської
області ОСОБА_7 за межами нотаріального
округу, у якому проживала спадкодавець.
Крім того вважав, що посвідчення
заповіту відбулося без присутності
заповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 15 квітня 2014 року у
задоволенні первинного позову ОСОБА_3,
ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов
ОСОБА_5 задоволено.

Визнано нікчемним заповіт, складений 31
січня 2013 року ОСОБА_6, посвідчений
приватним нотаріусом Жовтневого
районного нотаріального округу
Миколаївської області ОСОБА_7 і
зареєстрований в реєстрі за № 112.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 04 червня 2014
року скасовано рішення суду першої
інстанції, ухвалено нове рішення, яким
позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4 у порядку
спадкування за заповітом, складеним
ОСОБА_6 31 січня 2013 року, право власності
за кожним по 1/6 частки житлового
будинку АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду апеляційної інстанції та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову та задовольняючи зустрічний
позов, суд першої інстанції виходив з
того, що оспорюваний заповіт
посвідчений приватним нотаріусом
Жовтневого районного нотаріального
округу Миколаївської області ОСОБА_7 за
межами нотаріального округу у якому
проживала спадкодавець, у зв'язку з чим
заповіт є нікчемним в силу ст. 1257 ЦК
України.

Скасовуючи рішення районного суду,
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5, апеляційний суд виходив з
того, що оспорюваний заповіт був
посвідчений приватним нотаріусом на
своєму робочому місці, яке знаходиться
в межах нотаріального округу, в
присутності заповідача та свідків, які
підписали заповіт від імені ОСОБА_6, а
тому відсутні підстави вважати його
нікчемним. При цьому апеляційний суд
дійшов висновку про задоволення позову
ОСОБА_3, ОСОБА_4, оскільки постанова
нотаріуса про відмову у вчиненні
нотаріальної дії не скасована, їх право
на спадщину може бути встановлене лише
в судовому порядку.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна, оскільки суди дійшли їх
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
не відповідають.

Судами встановлено, що 31 січня 2013 року
ОСОБА_6 складено заповіт, згідно з яким
остання заповіла ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 1/2 частини житлового будинку
АДРЕСА_1, з прилеглими до нього
господарськими будівлями та спорудами
в рівних частках.

З матеріалів справи вбачається, що
вказаний заповіт посвідчений
приватним нотаріусом Жовтневого
районного нотаріального округу
Миколаївської області ОСОБА_7 у м.
Миколаєві. На прохання заповідача
ОСОБА_8, яка через хворобу не могла
самостійно прочитати та підписати
заповіт, він був прочитаний вголос у
присутності свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та
підписаний ОСОБА_11

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про
нотаріат» та п. п. 1,
4 Порядку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженим
Наказом Міністерства юстиції України 22
лютого 2012 року № 296/5, нотаріальні дії
вчиняються у приміщенні державної
нотаріальної контори, у державному
нотаріальному архіві, приміщенні, яке є
робочим місцем (конторою) приватного
нотаріуса. В окремих випадках, коли
фізична особа не може з'явитися в
зазначене приміщення, а також коли того
вимагають особливості посвідчуваного
правочину, такі нотаріальні дії можуть
бути вчинені поза вказаними
приміщеннями, але в межах
нотаріального округу. Нотаріус не
вправі здійснювати нотаріальну
діяльність за межами свого
нотаріального округу, за винятком
заміщення інших нотаріусів у випадках,
передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Разом з тим суд першої інстанції,
розглядаючи справу, не звернув уваги на
клопотання ОСОБА_5, заявлене у
зустрічному позові, про виклик свідків,
які могли б підтвердити стан здоров'я
заповідача на час складення заповіту,
не викликав зазначених свідків, не
витребував та не дослідив інші докази,
що мають значення для правильного
вирішення спору.

Крім того, позивач за зустрічним
позовом ОСОБА_5, як на підставу своїх
вимог, послався також на відсутність
волевиявлення заповідача, що
відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України
також є підставою для визнання
заповіту недійсним, однак вказана
обставина при вирішенні справи як
судом апеляційної, так і судом першої
інстанцій, з'ясована не була.

Також колегія суддів вважає за
необхідне звернути увагу судів на те,
що оскаржуваним рішенням апеляційного
суду за кожним з позивачів було визнано
право власності на 1/6 частки житлового
будинку АДРЕСА_1, проте підставою для
відмови нотаріуса у вчиненні
нотаріальної дії було те, що ОСОБА_6
заповіла спадкоємцям належну їй частку
будинку АДРЕСА_1, однак з листа
Миколаївського міжміського бюро
технічної інвентаризації від 16 січня
2014 року вбачається, що рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 04 лютого 2010 року було
проведено розподіл житлового будинку,
у зв'язку з чим спадкодавець стала
власником цілого житлового об'єкта, що
суперечить пред'явленим спадкоємцями
правовстановлюючим документам.

При цьому у п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» судам роз'яснено, що
свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов
для одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, рішення судів попередніх
інстанцій не відповідають вимогам ст.
213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 15 квітня 2014 року та
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 04 червня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.М. Колодійчук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

О.В. Умнова

І.М.
Фаловська