Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №284/395/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

Головуючого-судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі
Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа - Комунальне підприємство
«Народичікомунсервіс» про виселення
та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
треті особи Народицька селищна рада,
Комунальне підприємство
«Народичікомунсервіс» про позбавлення
права користування квартирою, визнання
права на проживання та користування
квартирою

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Народицького районного суду
Житомирської області від 30 вересня 2014
року,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з названим позовом. В
обгрунтування своїх вимог зазначала,
що відповідач по справі - її колишній
співмешканець вселився в квартиру
АДРЕСА_1 та проживає в ній без законних
на те підстав, у зв»язку з чим вона з
сином змушена тимчасово проживати в
іншому місці. Просила виселити ОСОБА_2 з
квартири АДРЕСА_1.

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зустрічною позовною заявою. Свої
вимоги обґрунтовував тим, що з ОСОБА_1 з
2003 року проживали однією сім»єю та вели
спільне господарство в м. Овручі. У 2004
році він був направлений для
проходження служби в ОВС ДАІ
Народицького РВ УМВС України в
Житомирській області, де йому було
запропоновано спірну квартиру.
Зазначену квартиру вони отримували
разом з ОСОБА_1, договір оренди було
складено на її ім»я. У 2010 році ОСОБА_1 з
сином переїхала проживати в будинок
своєї матері в м. Овручі. Він у спірній
квартирі проживає один, здійснює
покращення житлово-побутових умов,
оплачує комунальні послуги. Вважаючи
своє вселення та проживання в АДРЕСА_1
правомірним, просив визнати за ним
право на користування квартирою,
позбавити ОСОБА_1 права на користування
зазначеною квартирою та зобов»язати
Народицький районний сектор Державної
міграційної служби зняти її з
реєстрації в цій квартирі.

Рішенням Народицького районного суду
Житомирської області від 30 вересня 2014
року первісний позов задоволено.
Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
відмовлено. Вирішено питання судових
витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
провадження у справі закрити. Вказує,
що суд не взяв до уваги законні
підстави його вселення в спірну
квартиру та його доводи з даного
приводу. Зазначає, що ОСОБА_1 у спірній
квартирі не проживає з вересня 2010 року,
а тому втратила право на користування
нею.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст.303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_2 не надав доказів на
підтвердження тих обставин, що після
укладення договору оренди 09.10.2013 року
він не втратив право користування
квартирою, набуте ним у відповідності
до договору найму від 11.02.2005 року.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено матеріалами справи
Рішенням виконавчого комітету
Народицької селищної ради від 11.02.2005
року №15 „Про надання житла для
тимчасового проживання" ОСОБА_1 на
склад сім"ї 2 чол. надано житло для
тимчасового проживання в АДРЕСА_1 /а.с.3/.

11.02.2005 року, тобто того ж дня, між
Народницьким виробничим підприємством
житлово-комунального господарства та
ОСОБА_1 було укладено договір №3 найму
житлового приміщення з фонду житла для
тимчасового проживання /а.с.43/.

Відповідно до п. 1.1. цього договору
наймодавець надав наймачу ОСОБА_1 і
членам її сім"ї - ОСОБА_2 -чоловік /так в
договорі/ та ОСОБА_4 - син, житлове
приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Строк
договору не зазначено.

09.10.2013 року між КП
„Народичікомунсервіс" та ОСОБА_1
укладено договір оренди житлового
приміщення, за яким наймодавець
передав у строкове платне користування
наймачу та членам його сім"ї (прізвищ не
зазначено) квартиру в АДРЕСА_1 /а.с.4/.

Із довідки Народицької селищної ради
№1227 від 06.05.2014 року слідує, що сім"я
ОСОБА_1 складається з двох чоловік -
вона та син /а.с.5/.

Судом також встановлено та не
заперечується сторонами, що вони
проживали у АДРЕСА_1 разом з 2005 року до
2010 року, в подальшому ОСОБА_1 з дитиною
переїхала проживати в м.Овруч, а ОСОБА_2
продовжує проживати у спірній
квартирі.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів
сім'ї наймача належать дружина наймача,
їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в
установленому порядку за письмовою
згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. У такому випадку особи, що
вселилися в жиле приміщення як члени
сім'ї наймача, набувають рівного з
іншими членами сім'ї права
користування жилим приміщенням, якщо
при вселенні між цими особами, наймачем
та членами його сім'ї, які проживають з
ним, не було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням.

Отже, у ОСОБА_2, який вселився у спірну
квартиру, виникли усі права й обов'язки
за договором найму жилого приміщення,
оскільки він постійно проживав разом
із ОСОБА_1, вів з нею спільне
господарство та був визнаний членом її
сім'ї.

Водночас, як пояснили сторони в суді
апеляційної інстанції смт. Народичі
відноситься до зони безумовного
(обов"язкового) відселення. Наведене
підтверджується переліком населених
пунктів Житомирської і Київської
областей, віднесених до зон
радіоактивного забруднення внаслідок
чорнобильської катастрофи,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України №106 від 23.07.1991р. та
розпорядженням Кабінету Міністрів
України №17 від 12.01.1993 року.

Відповідно до ст.12 Закону України „Про
правовий режим території, що зазнала
радіоактивного забруднення внаслідок
Чорнобильської катастрофи" у зонах
відчуження та безумовного
(обов"язкового) відселення
забороняється постійне проживання
населення.

Договори найму житлового приміщення
від 11.02.2005 року та від 09.10.2013 року
укладались ОСОБА_1 на підставі рішення
виконкому Народницької селищної ради
від 11.02.2005 року №15 „Про надання житла
для тимчасового проживання", яке ніким
не скасовано та є чинним. Доказів про
те, що приймалось інше рішення про
надання житла ОСОБА_1 суду не надано.

На бланку договору від 11.02.2005 року
зазначено, що він затверджений наказом
Держкомунгоспу України 14.05.2004 року №98.
Як зазначено в цьому наказі, він
прийнятий відповідно до вимог п.3
постанови Кабінету Міністрів України
від 31.03.2004 року №422 „Про затвердження
Порядку формування фондів житла для
тимчасового проживання та Порядку
надання і користування житловими
приміщеннями з фондів житла для
тимчасового проживання"

Відповідно до п.3 цієї постанови
визначено Державному комітетові з
питань житлово-комунального
господарства затвердити форму обліку
житлових приміщень з фондів житла для
тимчасового проживання, форму реєстру
заяв громадян, що потребують надання
житлових приміщень з фондів житла
для тимчасового проживання, та
форму договору найму житлового
приміщення з фонду житла для
тимчасового проживання.

З огляду на наведене, надана
ОСОБА_1 квартира є житлом для
тимчасового проживання. Рішення
виконавчого комітету Народницької
селищної ради щодо передачі спірної
квартири у постійне користування
ОСОБА_1 не приймалось, ордер на вселення
у зазначену квартиру, що передбачено
ст.ст.51,58 Житлового Кодексу Української
РСР, не видався.

Відтак, ОСОБА_1 є тимчасовим
мешканцем, самостійного права на
житлове приміщення вона не набула, а
тому виходячи із загальних засад
цивільного судочинства щодо захисту
порушеного права, її вимоги про
виселення ОСОБА_2 є безпідставними.

Оскільки ОСОБА_3 також має статус
тимчасового мешканця, то його вимоги за
зустрічним позовом також є
безпідставними.

З огляду на наведене рішення суду
першої інстанції в частині задоволення
первісного позову підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про
відмову в позові.

В решті рішення залишається без
змін.

Керуючись ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 313,
314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія
суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Народицького районного
суду Житомирської області від 30
вересня 2014 року в частині задоволення
вимог ОСОБА_1 про виселення та
стягнення судового збору скасувати,
ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, третя особа - Комунальне
підприємство «Народичікомунсервіс»
про виселення відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий Судді