СУД МІСТА КИЄВА
вул. Солом»янська, 2-А
Справа № 22-ц/796/ 5605/2014 р.
Головуючий у 1 інстанції - Трусова О.В.
Доповідач - Мараєва Н.Є.
10.09.2014 р. колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м.Києва в складі :
Головуючого - Мараєвої Н.Є.,
Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.
При секретарі - Дубик Ю.Г.
Розглянули у відкритому судовому
засіданні в м.Києві
Цивільну справу за апеляційною скаргою
Комунального підприємства
«Господар Дарницького району м. Києва»
на рішення Дарницького районного
суду м.Києва від 7.02.2014 р.
в справі за позовом Комунального
підприємства «Господар Дарницького
до ОСОБА_1 у власних інтересах та в
інтересах неповнолітнього
ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3- особи : ОСОБА_4
Володимирівна, Служба у справах дітей
Дарницької районної в м. Києві
адміністрації як орган опіки та
піклування, Дарницький районний відділ
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві
про визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
заслухавши доповідь судді Мараєвої
Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
Рішенням Дарницького районного суду
м.Києва від 7.02.2014 р. частково
задоволено позов Комунального
підприємства «Господар Дарницького
району м. Києва» до ОСОБА_1 у власних
інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3- особи
: ОСОБА_4, Служба у справах дітей
Дарницької районної в м. Києві
державної адміністрації як орган опіки
та піклування, Дарницький районний
відділ Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
про визнання осіб такими, що втратили
право користування жилим приміщенням.

Визнано ОСОБА_1. та ОСОБА_3 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 та
стягнуто судовий збір. В задоволені
решти позовних вимог, а саме : в частині
визнання таким, що втратили право
користування жилим приміщенням
неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 -
відмовлено.

В апеляційній скарзі на зазначене
рішення позивач просить це рішення
скасувати в частині відмови у визнанні
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням неповнолітнього
ОСОБА_2, і постановити в цій частині
нове рішення, яким позов задовольнити,
посилаючись, зокрема, на те, що суд
неповно з»ясував обставини справи, не
дав належної оцінки доказам, порушив
норми матеріального і процесуального
права.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Постановлюючи рішення суд виходив з
того, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
перебуваючи на реєстраційному обліку
за вищевказаною адресою, понад 5 років в
гуртожитку у спірному жилому
приміщенні не проживають без поважних
причин, витрат по утриманню житла не
несуть, що є підставою для визнання їх
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням; що доказів того, що
неповнолітній ОСОБА_2 обрав собі інше
місце проживання, суду не надано, що за
таких обставин визнання
неповнолітнього ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням, буде порушувати його
житлові права, гарантовані чинним
законодавством.

Тому, суд дійшов висновку щодо
задоволення позовних вимог в частині
визнання такими, що втратили право
користування жилим приміщенням
відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, і
відмовив у задоволенні позовних
вимог в частині неповнолітнього
ОСОБА_2.

Такі висновки суду відповідають
вимогам закону та обставинам справи з
огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи і
встановлено судом, гуртожиток по
АДРЕСА_1 відноситься до комунальної
власності територіальної громади м.
Києва і перебуває на балансі КП
«Господар Дарницького району м. Києва»
(а.с. 3, 4-6).

У цьому гуртожитку в кімнаті НОМЕР_1
зареєстровані 3-особа : ОСОБА_4 та члени
її сім'ї : чоловік ОСОБА_1, повнолітній
син ОСОБА_2 та неповнолітній син ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7).

Судом також встановлено, що
відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
перебуваючи на реєстраційному обліку
за вищевказаною адресою, понад 5 років в
гуртожитку не проживають, витрат по
утриманню житла не несуть. Вказана
обставина підтверджується даними
актів комісії ЖЕД-223 від 24.09.2013 р. та
7.02.2014 р.

Згідно ст.71 ЖК України за тимчасово
відсутнім наймачем або членами його
сім'ї зберігається право користування
жилим приміщенням протягом шести
місяців, однак цей термін може бути
продовжений в разі поважності причин
відсутності.

Доказів, які б підтверджували, що
відповідачі цікавилися житлом,
сплачували комунальні послуги та
намагалися вселитися в кімнату, суду не
надано. Також суду не надано доказів
поважності причин відсутності
відповідачів спірному житлі понад
встановлені строки.

Тому, беручи до уваги надані позивачем
докази, суд першої інстанції правильно
вважав доведеним те, що відповідачі
понад 5 років не проживають у спірному
жилому приміщенні без поважних причин,
що є підставою для визнання їх такими,
що втратили право користування жилим
приміщенням.

Рішення суду в цій частині ніким не
оскаржено.

Що стосується визнання таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням неповнолітнього ОСОБА_2, то
суд правильно вважав, що ці вимоги не
підлягають задоволенню з огляду на
наступне.

Згідно ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки
проживають окремо, місце проживання
дитини, яка досягла чотирнадцяти років,
визначається нею самою.

Так, з 1995 р. у кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку
по АДРЕСА_1 зареєстроване місце
проживання батька неповнолітнього -
відповідача ОСОБА_1

В 2002 р. неповнолітній ОСОБА_2 у
п'ятирічному віці вселився до спірного
житлового приміщення разом з матір'ю
ОСОБА_4 та братом ОСОБА_2

На час розгляду справи судом першої
інстанції у спірному жилому
приміщенні залишалася перебувати на
реєстраційному обліку і проживала
мати неповнолітнього - 3- особа : ОСОБА_4

Обґрунтовуючи своє рішення в цій
частині, суд, зокрема, зазначав, що не
надано доказів, які б свідчили про те,
що неповнолітній ОСОБА_2 обрав собі
інше місце проживання, а заслухати з
цього приводу думку самого
неповнолітнього неможливо.

За таких обставин вважав, що визнання
неповнолітнього ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням, буде порушувати його
житлові права, гарантовані Декларацією
прав дитини, прийнятою резолюцією 1386
(XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20
листопада 1959 р. Сімейним кодексом
України та Законом України «Про
охорону дитинства».

Такі висновки суду відповідають
вимогам закону та обставинам справи.

Крім того, в судовому засіданні
апеляційної інстанції неповнолітній
ОСОБА_2 та його представник пояснили, що
він був тимчасово відсутній на
спірній житловій площі, оскільки,
тимчасово проживав у бабусі у
Львівській області, де навчався у
школі, що підтверджується відповідною
довідкою (а.с.117).

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно вважав, що позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов"язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд повно з"ясував обставини справи,
дав належну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду
не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства «Господар Дарницького
району м. Києва» - відхилити, а
рішення Дарницького районного суду
м.Києва від 7.02.2014 р. - залишити без
змін.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :