АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/1856/14
інстанції Стамбула М.І.
Доповідач: Прокопчук Л.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року вересня місяця 10 дня колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Херсонської області в складі:

Головуючого:Прокопчук
Л.П.Суддів:Полікарпової О.М., Базіль
Л.В.при секретарі:Яковенко В.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Дніпровського
районного суду м.Херсона від « 23»
червня 2006р. у справі за позовом ОСОБА_6
до ОСОБА_5 про визнання права власності
на квартиру,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2006 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з зазначеним позовом, посилаючись
на те, що 11.10.2000 року вона придбала
квартиру АДРЕСА_1 за власні кошти, які
їй подарувала матір.

Однак право власності на спірну
квартиру оформлене на відповідача т.я.
вона діяла за дорученням і оформити на
себе квартиру не могла.

Відповідач не заперечує її виключне
право власності на квартиру, оскільки
підтверджує, що це майно за спільні
кошти не придбавалось.

Просила визнати за нею право власності
на квартиру, а також встановити той
факт, що квартира придбана за кошти
ОСОБА_7 та не є їх спільною з
відповідачем власністю.

Рішенням Дніпровського районного суду
м.Херсона від 23 червня 2006 року позов
задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на
квратиру АДРЕСА_1

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на недоведеність обставин,
що мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, на порушення
норм закону, просив його скасувати.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6,
суд першої інстанції виходив з того, що
спірна квартира придбана позивачкою за
власні кошти, які були їй подаровані
матір'ю, тому таке майно, відповідно до
ч.1 ст. 57 СК України, є її особистою
приватною власністю.

Проте, з таким висновком суду колегія
суддів не може погодитися, оскільки він
не відповідає фактичним обставинам та
зроблений в порушення норм
матеріального права.

За діючим Цивільним кодексом України
такий спосіб захисту як визнання права
власності можливий відповідно до ст. 392
ЦК України, згідно з якою власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Позивачем у позові про визнання права
власності може бути лише особа, яка вже
є власником, але її право не визнається
або оспорюється.

Однак, матеріалами справи
підтверджено, що згідно з договором
купівлі-продажу від 11.10.2000 року
власником придбаної за цим договором
квартири АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_5

Той факт, що відповідач ОСОБА_5 у 2006 році
/а.с. 11/ не заперечував проти визнання за
позивачкою права власності на спірну
квартиру свідчить лише про те, що між
сторонами відсутній спір про право і
перехід права власності на квартиру
міг бути здійснений лише у законний
спосіб, а саме з підстав, передбачених у
главі 24 Цивільного кодексу України.

Висновок суду першої інстанції про те,
що квартира придбана за кошти
подаровані позивачці, зроблений на
підставі недопустимих доказів, а саме -
показів свідків, в той час, як згідно з
ч.1 ст. 244 ЦК України в редакції 1963 року,
договір дарування валютних цінностей
підлягав нотаріальному посвідченню.

Доводи позивачки про неможливість
оформлення на неї договору
купівлі-продажу квартири через те, що
на неї була оформлена довіреність на
продаж квартири також на думку колегії
є неспроможними т.я. будь-яких
застережень неможливості укладення
договору купівлі-продажу квартири з
попереднім її власником ОСОБА_8
матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
власність», який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
праця громадян є основою створення і
примноження їх власності.

Громадянин набуває права власності на
доходи від участі у суспільному
виробництві, індивідуальної праці,
підприємницької діяльності, вкладення
коштів у кредитні установи, акціонерні
товариства, а також на майно, одержане
внаслідок успадкування або укладення
інших угод, не заборонених законом.

З огляду на вищезазначене колегія
суддів приходить до висновку, що
постановлене судом першої інстанції
рішення про задоволення позову ОСОБА_6
не відповідає нормам матеріального
права, а також зібраним у справі
доказам, відтак підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, в
силу ст.ст. 12 Закону України «Про
власність», ст.ст. 328, 392 ЦК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду
м.Херсона від 23 червня 2006 року
скасувати і ухвалити нове.

Відмовити ОСОБА_6 у задоволенні її
позову.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і з цього ж часу може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді:

З оригіналом згідно:

Суддя:
Л.П.Прокопчук