Справа № 136/1576/13-ц Провадження №
22-ц/772/2606/2014Головуючий в суді першої
інстанції Кривенко Д. Т.Категорія
5Доповідач Медяний В. М.
У Х В А Л А

Апеляційного суду Вінницької області

від 15 вересня
2014 року

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого судді : Медяного В.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Жданкіна В.В.,

при секретарі: Агеєвій Г.В.,

за участю сторін у справі: позивача
ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про виділення 1/2 частини майна,
що є у спільній сумісній власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Липовецького районного суду
Вінницької області від 06 березня 2014
року, -

в с т а н о в
и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_4 про виділення 1/2
частини майна, що є у спільній сумісній
власності.

Посилається на те, що 19 грудня 2003 року
між ним та ОСОБА_6 було укладено договір
купівлі-продажу 1/2 частини житлового
будинковолодіння з відповідною
часткою господарських будівель,
розташований по АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Липовецького
районного нотаріального округу
Вінницької області ОСОБА_7, за
реєстровим №1901, зареєстрованого в БТІ
25.12.2003 року.

Відповідно до рішення Липовецького
районного суду Вінницької області від
04 березня 2009 року 1/2 частина спірного
житлового будинку належить ОСОБА_4 на
праві спільної сумісної власності з
ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу
від 19 грудня 2003 року.

Однак, ОСОБА_4 самостійно зайняла
частину будинку та користується ним, у
зв'язку з чим він вимушений проживати
за іншою адресою. Вважає, що своїми
діями відповідач чинить йому перешкоди
в користуванні та розпорядженні
частиною майна, яка належить йому на
праві власності, а тому вважає за
необхідне виділити йому на праві
власності 1/2 частку від 1/2 ідеальної
частки спірного житлового будинку.

В ході розгляду справи, 26.02.2014 року
позивач ОСОБА_2 уточнив свої позовні
вимоги та просив виділити та визнати за
ним право власності на 1/2 частину від 1/2
ідеальної частки житлового
будинковолодіння, розташованого в
АДРЕСА_1 згідно договору
купівлі-продажу від 19.12.2003 року, а саме «
2-4» - житлова кімната (площею 22,7 кв.м.),
«К» - сарай, «Л» - погріб, 1/2 «№4» -
криниця (а.с.72).

Рішенням Липовецького району
Вінницької області від 06 березня 2014
року в задоволені позову ОСОБА_2
відмовлено (а.с.78).

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 30.04.2014 року позов ОСОБА_2
задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16.07.2014 року
рішення апеляційного суду Вінницької
області від 30.04.2014 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
просить рішення суду першої інстанції
від 06.03.2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким його позов
задовольнити повністю. Посилається на
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції скаржник
позивач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_3 апеляційну скаргу повністю
підтримали та просили її задовольнити,
посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнав та
заперечив проти її задоволення,
посилаючись на її безпідставність та
необґрунтованість.

Колегія суддів перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення сторін у
справі, що з'явилися до суду, дослідивши
матеріали справи вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін,
виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України,
при ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; наявності інших
фактичних даних, які мають значення для
вирішення справи; правовідносин,
зумовлених встановленими фактами. У
рішенні суду обов'язково повинні бути
зазначені встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України
суд вирішує цивільно-правовий спір на
засадах змагальності, кожна сторона
зобов'язана доказами довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, що мають
значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив
та виходив з того, що згідно рішення
Липовецького районного суду від 04.03.2009
року сторонам у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4
на праві спільної сумісної власності
належить 1/2 частина житлового будинку
АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.365 ЦПК України, майно,
що є у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).

Згідно ст.368 ЦК України спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Майно, набуте подружжям за
час шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст.370 ЦК України,
співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності. У разі виділу
частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішенням суду. Виділ частки із майна, що
є у спільній сумісній власності,
здійснюється у порядку, встановленому
статтею 364 цього Кодексу.

Згідно висновку експерта за
результатами проведення судової
будівельно-технічної експертизи
№1685/13-21 від 31.01.2014 року встановлено, що
до складу 12 частини житлового будинку
АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 на праві
спільної сумісної власності з ОСОБА_2
належить по тех. паспорту №1599 від
24.05.2013 житловий будинок «Д», ґанок,
сарай «К», погріб «Л», сарай «М», сарай
«II», криниця №4.

За результатами проведеного
дослідження експертом, порівнюючи
розмір частини по площі кожного із
співвласників 1/2 частини, яка становить
22,8 м було встановлено, що визначити
можливі варіанти розподілу житлового
будинку «Д» з відповідною частиною
господарських будівель та споруд,
розташованих по АДРЕСА_1 між сторонами
на дві частини, при ідеальних частинах:
1/2 частини та 1/2 частини з урахуванням
рівності часток співвласників, не
вбачається можливим, оскільки такий
поділ не буде відповідати умовам, що
передбачені чинними будівельними
нормами.

Відповідно до ч.2, 3 ст.364 ЦК України якщо
виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (частина друга
статті 183 цього Кодексу), співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Як зазначається в п.25. Постанови
Пленуму верховного суду України № 11
від 21.12.2007 року "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають,
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК України щодо обов'язкової згоди
одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

Таким чином виходячи з вище наведеного,
суд першої інстанції дійшов висновку
про відмову в задоволенні позову,
оскільки поділ спірного будинку з
виділенням частки у натурі відповідно
до рівності часток сторін у
будинковолодінні відповідно до
висновку експертизи без виплати
компенсації є неможливим. При цьому,
суд відповідно до принципів цивільного
судочинства не може вийти за межі
позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, встановивши такі обставини,
правильно застосувавши норми
матеріального права та не порушивши
при цьому норми процесуального права,
прийшов до вірного та обґрунтованого
висновку про відмову в задоволенні
даного позову.

Посилання скаржника на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
застосування норм матеріального та
процесуального права є безпідставним,
не обґрунтованим та таким, що
суперечить вимогам Закону та
матеріалам справи.

Зокрема, частиною 1 от. 368 ЦК України
передбачено, що спільна власність двох
або більше осіб без визначення часток
кожного з них у праві власності є
спільною сумісною власністю.

Згідно ст. 370 ЦК України, якою
регулюється питання про виділ частки
із майна, що є у спільній сумісній
власності, передбачено, що
співвласники спільної сумісної
власності, як і співвласники спільної
часткової власності мають право на
виділ у натурі частки із спільного
майна з тією лише різницею, що учасники
першої не мають завідомо визначених
ідеальних часток у праві спільної
власності, а відтак вони мають бути
передусім визначені, після чого стає
можливим виділ частки в натурі. При
визначенні розміру часток
співвласників у спільній сумісній
власності вважається, що вони є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між співвласниками,
законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється у
порядку, встановленому статтею 364 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України
кожен із співвласників спільної
часткової власності має право на виділ
у натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності. Якщо
виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (частина друга
статті 183 цього Кодексу), співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Вирішуючи даний спір, колегія суддів
з'ясувала можливість сплати першим
співвласником компенсації за відступ
від ідеальної частки (1/2 та 1/2) другому
співвласнику ? частки. Однак, сторони у
справі категорично відмовилися
сплачувати та отримувати дану
компенсацію. Крім цього, жодна із
сторін попередньо не внесла
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Крім цього, колегія суддів звертає
увагу на те, що на даний час відповідач
ОСОБА_4 проживає у спірному будинку
разом із двома неповнолітніми дітьми.

Як зазначалося вище, за результатами
проведеного дослідження експертом,
порівнюючи розмір частини по площі
кожного із співвласників 1/2 частини,
яка становить 22,8 м було встановлено, що
визначити можливі варіанти розподілу
житлового будинку «Д» з відповідною
частиною господарських будівель та
споруд, розташованих по АДРЕСА_1 між
сторонами на дві частини, при ідеальних
частинах: 1/2 частини та 1/2 частини з
урахуванням рівності часток
співвласників, не вбачається можливим,
оскільки такий поділ не буде
відповідати умовам, що передбачені
чинними будівельними нормами.

Разом з тим, вказаним висновком
експертизи також передбачено 2 можливі
варіанти розподілу частки житлового
будинку за літ. «Д» з відповідною
частиною господарських будівель та
споруд, розташованого по АДРЕСА_1, в
натурі по 1/2 частини позивачу та
відповідачу зі встановленням
компенсації за відступ від ідеальної
частки та переобладнання об'єкта з
влаштуванням окремих виходів, надані у
дослідній частині з першого питання та
відображено у додатках 4, 5 до висновку.

Відповідно до першого варіанта слід
провести відповідне переобладнання
житлового будинку, при цьому другий
співвласник 1/2 частки повинен
компенсувати за відступ від ідеальної
частки (1/2 та 1/2) першому співвласнику 1/2
частки 432 грн. 77 коп.

Другим же варіантом передбачено
проведення переобладнання житлового
будинку з компенсацією першим
співвласником 1/2 частки за відступ від
ідеальної частки (1/2 та 1/2) другому
співвласнику 1/2 частки 169 грн. 23 коп.

Відповідно до положень ст. ст. 183, 367 ЦК
України виділ частки в натурі (поділ
будинку) може мати місце за наявності
технічної можливості виділення кожній
із сторін відокремленої частини
будинку із самостійним виходом
(квартири), яка відповідає розміру їх
часток у приватній власності, або
наявності технічної можливості
переобладнання будинку в ізольовані
квартири.

У тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання або
перепланування будинку, він
провадиться за наявності на це дозволу
виконавчого комітету місцевої ради (ст.
152 ЖК УРСР).

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної
інстанції з урахуванням вимог ст. 10 ЦПК
України з метою всебічного і повного
з'ясування обставин справи та
забезпечення здійснення прав сторін
повинні відповідно до заявлених вимог
запропонував сторонам у справі подати
або за їх клопотанням витребувати,
зокрема, висновки технічної експертизи
щодо можливих варіантів поділу будинку
в натурі, висновки органів державного
архітектурно-будівельного контролю,
пожежної і санітарної інспекцій тощо
про допустимість пов'язаних із цим
поділом переобладнань і перепланувань;
дані про дозвіл виконавчого комітету
місцевої ради на переобладнання і
перепланування жилого будинку; дані
про характер робіт і їх вартість, які
необхідно здійснити для відокремлення
виділеної частки будинку або поділу
будинку.

На що позивач ОСОБА_2 надав суду лише
копію рішення виконавчого комітету
Турбівської селищної ради
Липовецького району Вінницької
області № 75 від 29.08.2014 року, яким
вирішено: за погодженням відділу
архітектури та містобудування
Липовецької РДА надати дозвіл ОСОБА_2
здійснити перепланування та
переобладнання житлового будинку
АДРЕСА_1 без втручання в несучі
конструкції житлового будинку. При
цьому, не надавши висновки зазначених
вище органів щодо технічної можливості
виділення кожній із сторін частини
будинку, про що зазначено в ухвалі
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16.07.2014 року.

Позивач не бажає визнати тільки
ідеальні частки в будинковолодінні без
його реального поділу та залишення
цього майна у їх спільній частковій
власності з відповідачем. Такої ж думки
і відповідач у справі.

Колегія суддів вирішуючи спір, звертає
увагу на вищезазначені положення
закону; перевіривши належним чином
доводи сторін та приймаючи до уваги
висновки проведеної експертизи та
надавши їм належну оцінку з
урахуванням положень ст. ст. 183, 367 ЦК
України та ст. 152 ЖК Української РСР,
вважає доводи апеляційної скарги
безпідставними та повністю
погоджується за таких підстав з
рішенням суду першої інстанції..

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 УПК України
кожна сторона зобов'язана доказами
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
чи заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Таким чином суд апеляційної інстанції
може вийти за межі доводів апеляційної
скарги, однак при цьому не може вийти за
межі заявлених позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів повністю
погоджується з висновками суду першої
інстанції, оскільки судом першої
інстанції повно з'ясовані фактичні
обставини справи, які мають істотне
значення для справи в межах наданих
сторонами доказів, правильно визначені
правовідносини, що склалися між
сторонами, їх об'єктивний склад, права
та обов'язки сторін, вірно застосовані
норми матеріального права та не
порушені норми процесуального права, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують та не дають
достатніх підстав для скасування
рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Липовецького районного суду
Вінницької області від 06 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:підпис.
В.М.Медяний

Судді:підписи.
О.В. Ковальчук

В.В. Жданкін

З оригіналом вірно.

Суддя:
В.М. Медяний