Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2014 року
Ленінський районний суд м. Харкова в
скаладі:

головуючого судді
Пашнєва В.Г.,

при секретарі
Крещенко М.А.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 про визнання договору дарування
удаваним правочином, визнання
вчиненого правочину договором
купівлі-продажу та переводі прав та
обов'язків покупця, -

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду із
позовом, в якому просить визнати
удаваним правочином договір дарування
32/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_2,
на користь ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
31.10.2005 року за р. №4891.

Визнати укладений правочин договором
купівлі-продажу і перевести на ОСОБА_1,
ОСОБА_2, права та обов'язки покупців 32/100
частини домоволодіння в м. Харків,
АДРЕСА_2 на умовах фактично здійсненого
між ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_3
правочину купівлі-продажу.

В обґрунтування позовних вимог
посилаючись на те, що 31 жовтня 2005 року
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за р. № 4891 було посвідчено Договір
дарування 32/100 частини домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_2, Україна, від імені
відповідачів ОСОБА_7 - (32/400 частини),
ОСОБА_4 - (32/200 частини) ОСОБА_5 (32/400
частини) на ім'я відповідача ОСОБА_3.

При цьому вказує, що вона ОСОБА_1, з
донькою ОСОБА_2, є власниками 35/100
частини цього домоволодіння на
підставі договору дарування,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 26.10.2004 року за реєстром №
5689. Право власності зареєстровано КП
«Харківське міське бюро технічної
інвентаризації» 02.10.2006 року.

Спірні 32/100 частини домоволодіння
належали:

- ОСОБА_4 (32/200) - на підставі Рішення
Ленінського районного суду м. Харкова
від 09.09.1992 року. Право власності
зареєстровано в КП «Харківське міське
бюро технічної інвентаризації БТІ»
14.09.1993 року № 1410.

- ОСОБА_7 (32/400) - на підставі
Свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого 2-ю ХДНК 31.10.2005 року за
р. №4-1127.

- ОСОБА_5 (32/400) - на підставі
Свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого 2-ю ХДНК 31.10.2005 року за
р. № 4-1129. Право власності зареєстровано
в КП «Харківське міське бюро технічної
інвентаризації БТІ» 31.10.2005 року № 1410.

Вважає, що договір дарування на користь
відповідача ОСОБА_3-32/100 домоволодіння є
удаваним правочином, вчинений з метою
приховати фактично вчинений правочин
купівлі - продажу частини
домоволодіння, який не відповідає
вимогам Цивільного законодавства ні по
формі, ні по порядку його реалізації
(здійснений без врахування переважного
права співвласників на купівлю) і при
цьому безпосередньо порушує їх права
як співвласників на переважне право
купівлі спірної частини домоволодіння.

Оскільки між сторонами (відповідачами)
насправді було встановлено інші
правовідносини, права і обов'язки
виникли не ті, що випливають з договору
дарування, то вважає, що спір має бути
вирішено із застосуванням норм, що
регулюють фактично вчинений правочин.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1,
та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9 позов
підтримали у повному обсязі, просили
його задовольнити, надавши пояснення в
якості свідків, які в своїх показах при
викладенні обставин послались на те, що
відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5 - являлись
на момент укладення договору
громадянами Російської Федерації,
постійно проживали в Росії, наміру
поселитися в Україні не мали, то після
смерті колишнього співвласника
ОСОБА_11 в березні 2005 року, вони
оголосили про продаж належної їм
частини домоволодіння.

Зазначаючи, ще до оформлення
документів на спадщину, відповідачі
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулися до
агентства з нерухомості, і в
домоволодіння почали приходити
ріелтери і покупці. В свою чергу вони
запросили до себе ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та як
свідка - співвласника ОСОБА_12 і
повідомили їх про свій намір купити
належну їм частину домоволодіння,
відповідачі назвали їм ціну, але третій
відповідач - ОСОБА_7, не приймала участі
в переговорах, місце її реєстрації і
фактичного проживання різне, тому
зустрітися з нею не було можливості.
Відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 пообіцяли
нам, що зустрінуться з ОСОБА_7,
домовляться про умови і ціну продажу,
одержать відповідні документи на
спадщину і продадуть нам свою частку
домоволодіння.

За ніякий договір дарування мова не
йшла - навпаки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 назвали
нам досить високу ціну, мотивуючи, що їм
потрібні гроші для купівлі житла в
Росії. В подальшому, одночасно з
відчуженням спірної частини
домоволодіння, ОСОБА_4 і ОСОБА_5
придбали в м. Ліски кожна по окремому
житловому будинку, що видно з їх
реєстрації на момент одержання
спадщини, та зміну місця реєстрації
після продажу спадщини в м. Харків.

Однак, в порушення їх домовленостей, а
також законного права, наданого ст. 362
ЦК України про переважне право купівлі
співвласником перед сторонніми
особами, відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5
приїхали з Росії і з допомогою
агентства нерухомості не бажаючи
витрачати час на повідомлення нас про
продаж, ціну, та умови - за один день
одержали свідоцтво на спадщину,
зареєстрували в БТІ і продали
відповідачу ОСОБА_3, без повідомлення
про вчинений правочин. Це ж саме
агентство нерухомості одночасно
сприяло розселенню сім'ї ОСОБА_3, в
першій половині дня 31.10.2005 року, вони
продали належну їм квартиру за адресою:
АДРЕСА_1, за частину виручених грошей
тут же батьки ОСОБА_3 придбали собі
квартиру меншої площі, а ОСОБА_3 купив
32/100 частини домоволодіння.

Надаючи пояснення в якості свідків
позивачка ОСОБА_1, та представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_9 наполягали на тому, що з
метою приховання від них факту
оплатної передачі частки у праві
власності на домоволодіння,
відповідачі уклали між собою договір
дарування.

Про те, що ОСОБА_3 передав гроші за
частину домоволодіння колишнім
власникам не приховував, навпаки не
дозволяючи співвласникам
користуватися подвір'ям і городом,
мотивував тим, що він заплатив за дім і
землю гроші, тому забороняє будь - кому
користуватися двором і городом.

Поселившись в домоволодінні
відповідач ОСОБА_3 почав створювати їм
нестерпні умови для проживання, з метою
позбавитись сусідів. З цією метою
ОСОБА_3 і його співмешканка ОСОБА_16
вчиняли сварки, бійки, висловлювали
погрози фізичної розправи,
перешкоджали користуватися подвір'ям,
без погодження з ними поставили замки
на воротах і хвіртці, змусили їх до
свого помешкання перелазити через
паркан, мішками зі сміттям заблокували
вихід з їхнього житла, складали на них
наклепи в міліцію. Крім того, шляхом
погроз фізичної розправи, ОСОБА_3
перешкоджав користуватися городом, за
який вони оплачували податок.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_13, проти позову заперечували,
пояснив, що між сторонами дійсно був
укладений саме договір дарування, а не
договір купівлі продажу. При цьому
відповідач та його представник просили
у позові відмовити так як позивач, на
якого покладається тягар доказування,
не надав суду жодних доказів, які б
підтвердили, що це був дійсно договір
купівлі продажу, а не договір
дарування.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, прийшов до висновку,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Так у судовому засіданні достовірно
встановлено, що з приводу
правовідносин, які склалися між
сторонами, позивачка вперше звернулася
до суду 30 жовтня 2006 року, позов залишено
без розгляду 01.03.2011 року. Повторно позов
поданий 29 лютого 2012 року.

З приводу пояснень сторони позивачів,
як свідків суд вважає вказати наступне,
що засобом доказування будуть
вважатися лише такі пояснення сторін,
які дані зазначеними особами лише в
судовому засіданні. В той же час даний
засіб доказування є більш ефективним
для правильного вирішення справи,
оскільки за надання суду неправдивої
інформації сторона може бути
притягнутою до кримінальної
відповідальності. При цьому, до цього
часу зазначені особи сторони позивачів
не заявляли про свій намір дати покази
в якості свідка, коли справа
розглядалась на протязі п"яти років в
іншому складі суду, не висловлювали
свою думку давати такі покази і не
виявляли такого бажання, що ставить під
сумнів ефективність їх свідчень по
спливу строку відтворити відомості про
факти, які згідно із законом повинні
доводити сторони, пригадуючи певні
специфічні дані, які стосуються даного
факту.

Суд встановив, в межах судового
доручення, що факти про які повідомили
позивачі спростовуються показами
відповідачів :

Так, ОСОБА_4, що допитувалась в судовому
засіданні Ліскинського районного суду
Воронезької області, пояснила, що з
донькою ОСОБА_5 і чоловіком ОСОБА_11
проживала в АДРЕСА_2. Після смерті
чоловіка до неї перейшла у спадок - 1/2
частка домоволодіння, а її доньці
ОСОБА_5 - 1/4. Подарували вони свої частки
ОСОБА_3, оформили угоду в нотаріуса,
договір купівлі-продажу між ними
укладений не був, грошей від останнього
вона не отримувала. З ОСОБА_1 та ОСОБА_2
не знайома, вони придбали будинок вже
після їх виселення. /а.с.133/

ОСОБА_5, пояснила про те, що після смерті
батька ОСОБА_11 до неї перейшла спадщина
- 1/4 домоволодіння в АДРЕСА_2, а її матері
ОСОБА_4 - 1/2 частка. Вони з матір"ю їздили
в м. Харків спеціально, щоб подарувати
свої частки. Вказала, що у нотаріуса
підписувала договір дарування, догором
купівлі-продажу угоду не вважає. Гроші
ніякі не отримувала, але ОСОБА_1
приїжджала до них в м. Ліски, прохала
переоформити домоволодіння,
погрожувала, вони їй відмовили. /а.с.147/

Згідно відповіді нотаріуса ОСОБА_6, що 31
жовтня 2005 року посвідчила Договір
дарування частини домоволодіння, за
реєстровим № 4891, за яким ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_7 подарували ОСОБА_3 32/100 частини
домоволодіння АДРЕСА_2, за наявності
всіх необхідних документів, при цьому
послалась на те, що декілька років тому,
її неодноразово викликали до суду.
Просила розглянути справу за її
відсутності, ухваливши рішення на
розсуд суду. /а.с.236/

Як свідчить зміст заяви, нотаріально
засвідченої 14 січня 2009 року ОСОБА_14,
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
договір підписала у нотаріуса
власноруч, співласники переконали її в
тому, що договір краще оформити, як
дарування. Вона не вникала в форму
договору, вважаючи, що головне
правильно отримати кошти. Заява
підписана у зв"язку з хворобою ОСОБА_7
на дому. /а.с.243/

В судовому засіданні суд встановив, що
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, у віці 89
років. /а.с.38/

Свідок ОСОБА_15 допитана в суді,
показала, з приводу відомих їй
обставин, що з 20.09.2006 року по 25.10.2006 року
вона допомагала знайомій ОСОБА_1
проводити ремонт в її будинку в
АДРЕСА_2, підтвердила факти, викладені в
нотаріальній заяві від 04 лютого 2009 року
стверджуючи, що ОСОБА_3 купив хату з
землею. Його мати на ім"я Зіна заявила
при цьому, що : "Ми купили хату і землю за
гроші чоловіка для нашого сина". /а.с.247/

На запит суду від 29.04.2014 року Західна
ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у
Харківській області надає копію
декларації про доходи, отримані ОСОБА_3
у 2005 році. Згідно вказаних відомостей
ОСОБА_3 сплатив податок з фізичних осіб
за договором дарування від 31.10.2005 року,
виходячи з суми нарахованого доходу в
розмірі 29 891,00 грн., що підтверджується
копією квитанції. /а.с.311-314/

Отже, щодо посилань позивачки ОСОБА_1 на
інші докази, до яких суд відноситься
критично, факту сплати грошей ОСОБА_3 за
32/100 частини спірного домоволодіння,
слід вказати, що на підставі ч.4 ст.60 ЦПК
України доказування не може
грунтуватись на припущеннях, тобто
твердженнях, які самі по собі
потребують доведення.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який
сторони насправді вчинили.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», за удаваним
правочином сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини.

Удаваний правочин не має іншої мети,
ніж приховати інший правочин, при цьому
суб'єкт, який вимагає визнання
правочину таким, який укладено з метою
приховати інший правочин, повинен
довести, що правочин укладений саме з
такою метою.

Судом не встановлено, а позивачами не
надано беззаперечних, належних та
допустимих доказів того, що у сторін,
при укладенні вищевказаного правочину,
були наявні всі істотні умови для
вчинення купівлі-продажу спірного
майна.

Таким чином, не можна погодитися з
доводами позивачки та представника,
оскільки позивачі не довели до суду ті
обставини на які вони посилались як на
підставу своїх вимог та не спростували
доводи відповідачів.

Суд, оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності, вважає, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Суд постановляє рішення в межах
заявлених ними вимог і на підставі
наданих сторонами доказів.

Керуючись вимогами ст.ст. 3,10,11,60,212-215 ЦПК
України, ст.ст. 235 ЦК України, Постанови
пленуму Верховного Суду України №9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» ,-

в с т а н о в и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання
договору дарування удаваним
правочином, визнання вчиненого
правочину договором купівлі-продажу та
переводі прав та обов'язків покупця -
залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.Г. Пашнєв