Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/9838/2014
Головуючий у 1-й інстанції -
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Рубан С.М.,

Желепи О.В.

при секретарі - Лапіній К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 11 червня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства «Дарницький
вагоноремонтний завод» про визнання
права користування жилим приміщенням
та зобов'язання не чинити перешкод у
користуванні ним,

за зустрічним позовом Державного
підприємства «Дарницький
вагоноремонтний завод» до ОСОБА_2 про
визнання незаконним вселення.

Заслухавши доповідача, пояснення
позивача та її представника,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної
скарги,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 11 червня 2014 року
відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_2 до ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод» про визнання
права користування жилим приміщенням
та зобов'язання не чинити перешкоди у
користуванні ним.

У задоволенні зустрічного позову ДП
«Дарницький вагоноремонтний завод» до
ОСОБА_2 про визнання незаконним
вселення відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду в частині
вирішення позовних вимог за первісним
позовом та ухвалити новее рішення, яким
задовольнити первісний позов. Вважає,
що рішення суду першої інстанції у
зазначеній частині є незаконним,
необґрунтованим, не відповідає нормам
матеріального та процесуального права.
Зазначає те, що судом не було взято до
уваги рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 30 квітня 2010 року, яке
набрало законної сили, в справі за
позовом ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод» до ОСОБА_2 про
виселення з гуртожитку без надання
іншого жилого приміщення та зняття з
реєстраційного обліку, яким було
відмовлено у задоволенні позовних
вимог. Не враховано копію листа
керівництва ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод» від 12 серпня 2013
року за № 2057 про те, що на кімнату, де
мешкає позивач з 1987 року, виданий
«ордер на проживання сім'ї працівника
заводу», листи ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод» за №751/10 від 8
червня 2010 року та № 817/10 від 20 вересня 2010
року з вимогами про вселення в кімнату
АДРЕСА_1 інших осіб.

В судове засідання апеляційного суду
відповідач не прибув, про час та місце
розгляду справи повідомлений в
установленому законом порядку,
направив до суду клопотання про
відкладення розгляду справи з причини
перебування представника

відповідача у відрядженні - участі його
у розгляді інших судових справ, яка не
визнана судовою колегією поважною
причиною неявки з огляду на те, що
відповідач є юридичною особою та мав
можливість направити іншого
працівника для представництва його
інтересів у даному судовому засіданні.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 21
грудня 1977 року була прийнята на посаду
няні до дошкільного закладу № 220, 02
червня 1980 року переведена на посаду
вихователя.

З 23 березня 1988 року ОСОБА_2, за
переведенням з дошкільного закладу №220
була прийнята на посаду вихователя в
яслі-садок № 83, який підпорядковувався
Південно-Західній ордена Леніна
залізниці.

28 червня 1996 року позивач була звільнена
в порядку переведення вихователем
дитячого закладу №701 Дніпровського
району м. Києва та 01 липня 1996 року була
прийнята вихователем в порядку
переведення з цієї ж посади дитячого
закладу №83/701.

25 серпня 1999 року позивач звільнена з
посади вихователя шляхом переводу в
середню школу №126. Свою трудову
діяльність в середній
загальноосвітній школі №126 ОСОБА_2
продовжувала до 15 жовтня 2010 року та
була звільнена за власним бажанням у
зв'язку з виходом на пенсію за вислугою
років (а.с. 10-12)

20 травня 1987 року ОСОБА_2 була поселена
до гуртожитку по АДРЕСА_1, який
підпорядковується ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод», на підставі
направлення на поселення в гуртожиток
від 20 травня 1987 року, виданого
заступником начальника заводу
(Дарницький вагоноремонтний завод) по
кадрам та побуту, начальника відділу
кадрів, секретаря комітету ВЛКСМ, як
особа яка прибула на роботу в дитячий
садок №220 на посаду вихователя та
приступила до роботи з 1977 року (а.с. 149).

Відповідно до довідки форми 3, виданої
ДП «Дарницький вагоноремонтний завод»
19 березня 2014 року № 21, ОСОБА_2
зареєстрована з 1987 року у кімнаті
гуртожитку по АДРЕСА_1 (а.с. 115).

ДП «Дарницький вагоноремонтний завод»
зверталося до суду з позовом про
виселення ОСОБА_2 з гуртожитку без
надання іншого жилого приміщення та
зняття з реєстраційного обліку, у
задоволенні вказаного позову рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва
від 30 квітня 2010 року відмовлено.

Зазначеним рішенням суду, яке набрало
законної сили 25 серпня 2010 року,
встановлено, що ОСОБА_2 на законних
підставах тривалий час проживає та
зареєстрована у гуртожитку по АДРЕСА_1,
немає власного житла та неї
поширюється дія Закону України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків».

У вересні 2013 року ОСОБА_2, звернулася до
суду з даним позовом, просила визнати
за нею право користування кімнатою
АДРЕСА_1; зобов'язати Державне
підприємство «Дарницький
вагоноремонтний завод» не чинити їй
перешкод в користуванні зазначеною
кімнатою. В обґрунтування позовних
вимог посилалась на те, що
розпорядженням Дніпровської районної
у м. Києві державної адміністрації від
17 грудня 2007 року № 1407 «Про затвердження
реєстру гуртожитків та житлових
будинків, які використовуються під
гуртожитки у АДРЕСА_1 зареєстрована як
гуртожиток державної форми власності,
який перебуває на балансі ДП
«Дарницький вагоноремонтний завод». В
кімнаті АДРЕСА_1 вказаної будівлі
позивач проживає та зареєстрована з 1987
року, протягом всього часу проживання у
цій кімнаті вона добросовісна
сплачувала всі необхідні платежі за
користування кімнатою. Рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва
від 30 квітня 2010 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
25 серпня 2010 року, у позові ДП
«Дарницький вагоноремонтний завод» до
ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку без
надання іншого жилого приміщення та
зняття з реєстраційного обліку було
повністю відмовлено. Цим рішенням було
встановлено, що позивач на законних
підставах з 1987 року поселена в
гуртожиток за адресою АДРЕСА_1,
проживає та зареєстрована у ньому, не
має власного житла, на неї
розповсюджуються сфера дії Закону
України «Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитків».
Проте відповідач вважає, що позивач
незаконно займає кімнату №6 у
гуртожитку, намагається створити їй
нестерпні умови з метою виселення з
цієї кімнати, на протязі тривалого часу
представники відповідача письмово та
усно вимагають від позивача звільнити
займане нею приміщення, в серпні 2013
року відповідач видав ордер на
проживання на займану позивачем
кімнату іншим особам.

Відповідач позов не визнав, 19 березня
2014 року звернувся до суду із зустрічним
позовом про визнання незаконним
вселення ОСОБА_2 в гуртожиток за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.112-114).
Обгрунтовував свої вимоги тим, що 20
травня 1987 року ОСОБА_2 тимчасово була
поселена на ліжко-місце в рахунок
ліміту вільної площі в гуртожиток, що
знаходиться на балансі Державного
підприємства «Дарницький
вагоноремонтний завод», оскільки вона
була працівником дитячого дошкільного
закладу № 83 (на даний час № 701)
Південно-Західної залізниці. ДП
«Дарницький вагоноремонтний завод» не
входив до складу ДТГО
«Південно-Західна залізниця», а
дитячий, дошкільний заклад № 83 (701) не
входив до складу ДП «Дарницький
вагоноремонтний завод», і позивач не
була працівником відповідача,
адміністрацією підприємства не
приймалося рішення про її поселення до
кімнати гуртожитку, спеціальний ордер
на поселення до гуртожитку не
видавався, отже вона була поселена до
кімнати гуртожитку без законної
підстави. Вважає, що на позивача
розповсюджується Закон України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків», проте не
вважає доцільним застосування даного
закону, оскільки, згідно з ч. 2 ст. 1
вказаного Закону його положення не
поширюються, зокрема, на осіб, які
мешкають гуртожитку без законних
підстав.

У задоволенні зустрічного позову судом
першої інстанції відмовлено, і в цій
частині рішення суду сторонами не
оскаржується.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що закріплення за ОСОБА_2, якій
було надано діжко-місце у гуртожитку,
судовим рішенням права користування
кімнатою у гуртожитку буде суперечити
положенням ЖК України та іншим
нормативно-правовим актам, якими
встановлюється порядок надання та
проживання громадян у гуртожитках, а
також порушить права відповідача, у
якого на балансі перебуває гуртожиток.

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду, вважає, що він
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що позивач тривалий час проживає у
кімнаті№6 гуртожитку, добросовісно
користується нею, сплачує плату за
користування, не може бути виселена без
надання іншого жилого приміщення
відповідно до Закону України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків», не
спростовують висновків суду про
неможливість визнання за позивачем
права користування кімнатою №6 у
гуртожитку, зважаючи на те, що позивачу
надавалось для проживання ліжко-місце
у гуртожитку, а не кімната.

В апеляційній скарзі позивач також
посилається на те, що суд першої
інстанції не дав належної оцінки тим
обставинам, що відповідач намагається
виселити позивача з кімнати №6 без
надання іншого жилого приміщення,
направляючи такі вимоги позивачу,
проте такі доводи скарги не
підтверджуються матеріалами справи, з
яких вбачається, що відповідач
письмово звертався до позивача з
питання поселення працівника ДП
«Дарницький вагоноремонтний завод» у
кімнату №6, яка за площею розрахована
на два ліжко-місця, переселення до
іншої кімнати гуртожитку - а.с. 17, 18, 19, 50,
51, 52, 61-63, 65-67, і ці дії відповідача не
можна визнати такими, що перешкоджають
позивачу у користуванні наданою їй
жилплощею у гуртожитку.

З огляду на наведене, судова колегія не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 11 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня проголошення шляхом подання
касаційної скарги до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: