АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 216/8604/13-ц 22-ц/774/1033/К/14
Справа № 216/8604/13-ц
Провадження №22ц/774/1033/К/14
Головуючий в 1-й інстанції
Доповідач - Михайлів
РІШЕННЯ

Іменем України

30 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П.,
Ляховської І.Є.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_2- ОСОБА_3,

представника відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 24
лютого 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за
договором позики у солідарному порядку
, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за
договором позики у солідарному
порядку, посилаючись на те, що за
договором позики від 25.06.2010 року він
надав в борг відповідачам, позику -
грошові кошти в розмірі 25 000 доларів
США, що еквівалентно 199 825 грн.
(офіційний курс гривні до долара США
станом на 23.09.2013 року складає: 799,3 грн. за
100 дол. США ), з виплатою щомісячних
платежів за користування позикою у
розмірі 5%. Однак, ні щомісячних
платежів, за користування позикою, ні
основної суми позики, відповідачі в
добровільному порядку не повернули, у
зв'язку з чим просив суд стягнути
солідарно з відповідачів на свою
користь заборгованість за договором
позики у загальному розмірі -5 89 401,66
грн., з яких: 199 825 грн.- сума основного
боргу та 389 576,66 грн.- проценти за
користування позикою за договором, а
також судовий збір в розмірі 3 441 грн.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 24
лютого 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач
ОСОБА_2 ставить питання про скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення про задоволення його позовних
вимог, посилаючись на порушення судом
першої інстанції вимог матеріального
та процесуального права, неповного
з'ясування обстави, що мають значення
для справи.

Так суд першої інстанції
безпідставно відмовив у задоволені
заявленого позову, при тому, як було
встановлено в судовому засіданні, що
один із відповідачів повністю визнав
заявлений позов.

Крім того, суд проігнорував той факт, що
з розписки, чітко вбачається єдина дія
відповідачів, без її конкретизації.

В наданих суду запереченнях на
апеляційну скаргу кожен із
відповідачів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
зазначає, що оскаржуване судове
рішення є законним та обґрунтованим, в
процесі розгляду справи суд не порушив
норм ні матеріального, ні
процесуального права, а тому рішення
суду слід залишити без змін, відхиливши
апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
задоволенню, а рішення суду на підставі
п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України скасуванню, з
ухваленням нового рішення про
задоволення заявленого позову.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до тексту розписки 25 червня
2010 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_7 був укладений договір позики зі
змісту якої вбачається що останні
взяли у ОСОБА_2 25 000 дол. США, що
еквівалентно 199 825 грн. (офіційний курс
гривні до долара США станом на 23.09.2013
року складає: 799,3 грн. за 100 дол. США).

Згідно розписки, на яку посилається
позивач, як підставу виникнення
правовідносин з договору позики
відповідачі повинні були виплачувати
щомісячні платежі за користування
позикою у розмірі 5%.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із відсутності між
сторонами правовідносин, що виникають
із договору позики, відповідно до ст. 1046
ЦК України, та недоведеністю позивачем
солідарного обов'язку у даних
правовідносинах.

Колегія суддів не може погодитись з
такими висновками суду, враховуючи
наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно зясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що
ухвалене судом першої інстанції
рішення вищезазначеним вимогам не
відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, спір
між сторонами виник з приводу
невиконання відповідачами
зобов'язання з повернення боргу з
урахуванням процентів за користування
позикою та наявності підстав у зв'язку
з цим для покладення на відповідачів
солідарного обов'язку з повернення
суми боргу та процентів за
користування позикою.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 у суді
першої інстанції проти позову
заперечували, пояснивши суду що, гроші
за вказаною розпискою ними не
отримувались.

Відповідач ОСОБА_7 у суді першої
інстанції повністю визнав заявлені
позовні вимоги. (а.с. 34)

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд
має сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, сприяти
здійсненню особами, які беруть участь
у справі, в реалізації їх прав.
Реалізація принципу змагальності в
цивільному процесі та доведення перед
судом обґрунтованості своїх вимог є
конституційною гарантією (ст. 129
Конституції України).

Частина 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України
покладає на кожну із сторін обов'язок з
доведення тих обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 ЦК України.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції не врахував правову позицію
Верховного Суду України, висловлену
ним при розгляді справи № 6-63цс13 18
вересня 2013 року за наслідками розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах.

Зокрема, Верховний Суд України зробив
правовий висновок про те, що письмова
форма договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Обов'язковість врахування висновків
Верховного Суду України при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
передбачено ч. 2 ст. 214 ЦПК України.

Отже, на підставі наявних матеріалів
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що відповідачами ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 не спростовано факту отримання
грошової суми по вищевказаній розписці
та укладення договору позики.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що
за договором позики одна сторона
;(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму позики або
таку ж кількість речей того ж роду та
такої якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, на підтвердження вимог названого
закону відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 так і
ОСОБА_7, надали позивачеві письмове
зобов'язання від 25.06.2010 року про
позичені гроші, яке ніким не
оспорюється. Така форма надана
договору за бажанням сторін.

Колегія суддів з урахуванням
наведеного, не погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
виникнення між сторонами інших
правовідносин, а не з договору позики.

За правилами ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового
обороту, або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з ст. 1048 ЦК України позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. За правилами ст.
599 ЦК України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7,
не виконували належним чином покладені
на них договором позики зобов'язання, у
зв'язку з чим виникла заборгованість по
кредитному договору яка, станом на
23.09.2013 року складає - 5 89 401,66 грн., з яких:
199 825 грн.- сума основного боргу та 389
576,66 грн.- проценти за користування
грошовими коштами.

Надані позивачем розрахунки суми
боргу, відповідачами по справі не
спростовано.

Суд першої інстанції не врахував, що
договір позики було укладено в червні
2010 року, позичальниками в договорі
визначені як ОСОБА_4, ОСОБА_5 так і
ОСОБА_7, договір не визнано недійсним у
встановленому законом порядку, а сама
по собі розписка останніх від 25
червня 2010 року і є договором позики.

Не може, колегія суддів, погодитись із
висновками суду з приводу того, що
оскільки умови розписки не
передбачають умови про солідарний
обов'язок відповідачів у спірних
правовідносинах по сплаті боргу.

Так, згідно до частин 1, 2, 4 ст.543 ЦК
України у разі солідарного обов'язку
боржників (солідарних боржників)
кредитор має право вимагати виконання
обов'язку частково або в повному обсязі
як від усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо. Кредитор, який
одержав виконання обов'язку не в
повному обсязі від одного із
солідарних боржників, має право
вимагати недоодержане від решти
солідарних боржників. Солідарні
боржники залишаються зобов'язаними
доти, доки їхній обов'язок не буде
виконаний у повному обсязі. Виконання
солідарного обов'язку у повному обсязі
одним із боржників припиняє обов'язок
решти солідарних боржників перед
кредитором

Таким чином у кредитора є право
вимагати виконання обов'язку частково
або в повному обсязі й від усіх
боржників разом, і від будь-кого з них
окремо; у разі, коли кредитор звернув
вимогу лише до одного з боржників, але
не одержав від такого боржника
виконання обов'язку в повному обсязі,
зобов'язання не припинилося й він має
право вимагати від інших солідарних
боржників недоодержане.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 скористався правом вимагати
виконання обов'язку в повному обсязі
від усіх боржників разом.

З огляду на викладене та на підставі
п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду
підлягає скасуванню як незаконне з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову про стягнення з
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 солідарно на
користь ОСОБА_2 заборгованості за
договором позики у сумі 589 401,66 грн..

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

За таких обставин, колегія суддів
вважає за необхідне стягнути солідарно
з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_2 понесені та документально
підтверджені судові витрати по оплаті
судового збору у загальному розмірі - 5
268 грн. (3 441 грн. - за розгляд справи в
суді першої та 1 827 грн. за розгляд
справи в суді апеляційної інстанції.)

Керуючись ст.ст. 303, ст.307, п.3.4 ч.1 ст. 309,
316,319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 24 лютого 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за
договором позики у солідарному порядку
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7
у солідарному порядку на користь
ОСОБА_2 заборгованості за договором
позики від 25 червня 2010 року у сумі 589
401,66 грн.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у
солідарному порядку на користь ОСОБА_2
судовий збір у сумі 5 268 грн .

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: