Суддя Маслов М. І.
Справа № 644/7240/14-ц
Провадження № 2/644/2026/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2014 р. Орджонікідзевський районний
суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Маслова М.І.,

при секретарі - Шпиця Л.В.;

за участю позивача - ОСОБА_1;

представника позивача - ОСОБА_2;

представника відповідача - Федосенко
Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Комунального
спеціалізованого підприємства
«Інженерні мережі», третя особа -
ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,

ВСТАНОВИВ:

23 липня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
Орджонікідзевського районного суду м.
Харкова з позовом до Комунального
спеціалізованого підприємства
«Інженерні мережі», третя особа -
ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про
поновлення на роботі. 28 липня 2014 року
представником позивачки за
довіреністю була подана уточнена
позовна заява, в якій представник
позивачки також додатково просив
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу (а.с. 12-14).

В судове засідання позивачка та її
представник з'явилися, позовні вимоги
підтримали у повному обсязі, просили
суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову
заперечувала, просила суд відмовити в
їх задоволенні у повному обсязі. Через
канцелярію суду 27 серпня 2014 року подала
письмові заперечення на позовну заяву
(а.с. 29-31).

Третя особа - ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився. В поданому відзиві на
позовну заяву заперечував проти
задоволення позову, просив розглядати
справу без його участі (а.с. 26).

Третя особа - ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явилася, в поданій заяві просила
суд розглядати справу без її участі на
підставі матеріалів справи.

Перевіривши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін,
дослідивши інші докази окремо та в їх
сукупності з іншими доказами, суд
вважає, що позовні вимоги позивача не
обґрунтовані та в їх задоволенні слід
відмовити з наступних підстав.

При цьому суд виходить з того, що
позивачка звернувся до суду з позовом
до КСП «Інженерні мережі», третя особа -
ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, в якому з
урахуванням уточнень просила:

- визнати наказ КСП «Інженерні мережі»
№ 3- від 23 червня 2014 року про
звільнення ОСОБА_1 з посади заступника
головного бухгалтера КСП «Інженерні
мережі» незаконним;

- скасувати наказ КСП «Інженерні
мережі» № 3- від 23 червня 2014 року
про звільнення ОСОБА_1 з посади
заступника головного бухгалтера КСП
«Інженерні мережі»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника
головного бухгалтера КСП «Інженерні
мережі» з 07 липня 2014 року;

- стягнути з КСП «Інженерні мережі» на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу, починаючи з 07
липня 2014 року по день ухвалення
судового рішення.

Позовні вимоги позивачка
обґрунтовувала тим, що з 01.01.2012 року
позивачка працювала на посаді
заступника головного бухгалтера
Комунального спеціалізованого
підприємства «Інженерні мережі». 23.06.2014
року нею була написана заява на ім'я
директора підприємства про звільнення
її з займаної посади за власним
бажанням з 07 липня 2014 року, на підставі
якої в той же день було видано наказ за
№ 3- про звільнення її з посади з 07
липня 2014 року. Однак, 04 липня 2014 року
вона звернулася до Комунального
закладу охорони здоров'я «Харківська
міська поліклініка № 9» з первинним
діагнозом: вагітність 17 тижнів,
вегето-судинна дистонія по
гіпотонічному типу, де, згідно позовної
заяви, знаходилась на денному
стаціонарі до 18 липня 2014 року
відповідно до листка непрацездатності
серії АГА № 462542 (а.с. 6).

04 липня 2014 року, позивачкою було
направлено цінний лист з описом
рекомендованим повідомленням через
відділення поштового зв'язку № 106, яке
розташовано за адресою: м. Харків, вул.
Миру, 82 на ім'я директора КСП «Інженерні
мережі» ОСОБА_4 заяву про відкликання
заява про звільнення її з посади за
власним бажанням від 23 червня 2014 року
та довідку № 52 від 03 липня 2014 року
Харківської міської поліклініки № 9
щодо знаходження її на обліку.

Лист, згідно позовної заяви та
поштового повідомлення (а.с. 5), було
отримано підприємством 09.07.2014 року.

З наказом про звільнення позивачка не
згодна, оскільки видача наказу, 23
червня 2014 року про її звільнення з
підприємства з 07 липня 2014 року на
підставі заяви від 23 червня 2014 року, на
думку позивачки, позбавило її
можливості продовжити роботу на
займаній посаді.

В той же час, в судовому засіданні
позивачка суду пояснила, що заяву про
звільнення написала особисто, за
власним бажанням, без будь-якого тиску,
на той час була вже вагітна та для
уникнення моральної та психологічної
загрузки для себе вирішила звільнитись
з роботи, однак протягом певного часу
змінила свій намір та вирішила
відкликати свою заяв про звільнення. На
сьогодні має намір поновитись на
посаді заступника головного
бухгалтера КПС «Інженерні мережі» та
працювати протягом певного часу до
виходу у відпустку по вагітності та
пологам. Також пояснила суду, що до 18
липня 2014 року знаходилась на
лікарняному, на денному стаціонарі,
однак листок непрацездатності не
надавала на КПС «Інженерні мережі», з
її слів, через те, що її звільнили, також
особисто на підприємство на час
проведення судового засідання вона не
з'являлась. Також окремо пояснила, що
лист від відповідача з пропозицією
з'явитись для отримання трудової
книжки та оформлення акту
прийому-предачі ввіреного їй майна
підприємства отримувала, та після
лікарняного не намагалась приступити
до виконання своїх обов'язків.

Таким чином, позивачкою фактично не
заперечувався той факт, що про причини
неявки на роботу з 04 липня 2014 року
належним чином КПС «Інженерні мережі»
до судового розгляду фактично не
повідомила, лікарняний - лист
непрацездатності підприємству не
надавала, після хвороби на роботу не
вийшла, дій, що могли б свідчити про
намагання отримати трудову книжку чи
розрахунок при звільнення не
здійснила.

Представником позивача також
подавалася заява про забезпечення
доказів про витребування в ТЕО
«Delivery-Auto» квитанції про вручення заяви
від 04 липня 2014 року КСП «Інженерні
мережі», яка була судом задоволена.
Проте з наданої відповіді ТОВ
«Делівері», вбачається, що
підприємство не має змоги надати таку
інформації, через знаходження актів
отримання багажу в місці бойових дій в
м. Донецьку, через події в якому
підприємство взагалі призупинило свою
роботу.

Представник відповідача КСП
«Інженерні мережі» - Федосенко Н.А.
проти позову заперечувала в повному
обсязі, пояснила, що звільнення, на
думку відповідача, було проведено з
дотриманням усіх норм законодавства,
позивач добровільно написав заяву про
звільнення за власним бажанням.

Згідно пояснень представника
відповідача, заява про звільнення
ОСОБА_1 з 07 липня 2014 року була прийнята
підприємством без заперечень.
Відповідно до заяви позивачки, 07 липня
2014 року вимога була задоволена і ОСОБА_1
було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП
України за наказом № 3- від 23
червня 2014 року КСП «Інженерні мережі».
Також, 07 липня 2014 року на підставі
наказу про звільнення, було проведено
всі необхідні процедури щодо належного
оформлення процедури звільнення та на
виконання вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП
України здійснено остаточний
розрахунок (компенсація за
невикористану відпустку, заробітна
плата) у сумі 3637,06 грн., шляхом
перерахування коштів 07 липня 2014 року на
картковий рахунок позивачки, відкритий
в АТ «УкрСиббанк», згідно Договору №
1 від 19.05.2014 року, у термін
відповідно до ст. 116 КЗпП України, які
позивачка могла отримати у будь-якому
банкоматі, або звернувшись до
відділення банку. Про звільнення та
розрахунок, відповідач належним чином
повідомив позивачку листом № 1389 від 07
липня 2014 року, в якому також ОСОБА_1 було
запропоновано з'явитися до КСП
«Інженерні мережі» за адресою: м.
Харків, пр. Перемоги 50-Б для отримання
трудової книжки з записом про
звільнення та для оформлення актів з
передачі наданого її у тимчасове
користування майна КСП «Інженерні
мережі». Повідомлення було направлено
поштою через те, що з 04 липня 2014 р.
позивачка не з'являлась на роботу.

Представник відповідача звернула
увагу на те, що протягом двотижневого
терміну з боку позивачки не було
будь-яких намірів продовжувати трудові
відносини у КСП «Інженерні мережі» ні
письмових, ні усних. Навіть, коли вона
не з'явилась на роботу з 4.07.14 -07.07.14 рр.,
до моменту її звільнення, вона жодним
чином не намагалась сповістити
керівництво підприємства про своє
рішення продовжувати трудові
відносини з підприємством та
відкликати заяву про звільнення за
власним бажанням. Також відповідно до
протоколу загальних зборів
працівників КСП «Інженерні мережі» № 2
від 07.07.2014 року, станом на 07.07.2014 року
позивачка правом, наданим
законодавством не скористалася, тобто
не заявила про бажання продовжувати
роботу. Таким чином, було запропоновано
задовольнити прохання ОСОБА_1 про
звільнення та виконати повний
розрахунок з нею. відповідно до ст. 116
КЗпП України.

Заява про відкликання заяви про
звільнення була отримана
підприємством вже після закінчення
строку попередження про звільнення, а
саме отримана безпосередньо
уповноваженою особою підприємства
09.07.2014 року, що підтверджується штампом
на квитанції (а.с. 5). До заяви було
додана довідка № 52 від 03.07.2014 КЗОЗ
«Харківська отака поліклініка № 9» про
те, що позивачка стоїть на обліку по
вагітності на 18 тижневому строку та
витяг з адвокатського договору про
надання юридичних послуг позивачці
адвокатом ОСОБА_6. Щодо видання наказу
про звільнення позивачки від 23 червня
2014, тобто у день написання нею заяви за
власним бажанням, представник
відповідача зазначила те, що наказ про
звільнення позивачки містить
розпорядження керівника про
звільнення її саме в день, про який
просить позивачка, а саме 07 липня 2014
року, з наказом позивачка ознайомлена.
Наказ після підписання керівником та
позивачкою направлений до кадрової
служби підприємства для вчасного
здійснення розрахунку та
підготовлення всіх необхідних
документів. Наказ не передбачав
будь-яких дій до 07 липня 2014 року щодо
звільнення, відповідав вимогам
законодавства по формі та змісту.
Представник КСП «Інженерні мережі»
звернула увагу суду на те, що позивачка
не надавала відповідачу листок
непрацездатності та про знаходження її
на лікарняному нічого не було відомо до
судового засідання по справі,
позивачка жодним чином не намагалась
реалізувати свій намір щодо
продовження трудових відносин з
відповідачем, приступити до виконання
своїх обов'язків після лікарняного,
якщо вона хворіла та довести свій
дійсний намір поновлення на посаді
своїми будь-якими дійми окрім листа,
який відповідач отримав 09.07.2014р. В
запереченні на позовну заяву,
відповідач зазначав, що позивачка мала
корпоративний телефон, яким могла
скористуватися для повідомлення про
відкликання заяви про звільнення,
проте ним не скористалася, натомість
відправила заяву 04 липня 2014 року, з вже
укладеним адвокатським договором про
надання юридичних послуг позивачці
адвокатом ОСОБА_6, що може свідчити
також про навмисне розпалювання
конфлікту з боку позивачки та
доведення справи до суду з метою
отримання додаткових грошових коштів,
та аж ніяк не про дійсне бажання
позивачці повернутися на роботу.

До того ж, представник позивача надав
суду інформацію та письмові докази
того, що на посаду позивачки в порядку
переведення вже запрошено іншу особу:
лист-запрошення працівника в порядку
переведення (а.с. 43), відповідь ПП
«Аудіторська фірма «ІНФО БУХГАЛТЕР»
(а.с. 44), заяву ОСОБА_5 про прийняття на
роботу (а.с. 45), наказ про прийняття на
роботу (а.с. 46), витяг з трудової книжки
новопризначеного працівника (а.с. 47-48).
Призначення ОСОБА_5 було узгоджено між
керівниками підприємств відповідача
та підприємства, з якого особу було
переведено. Одразу після звільнення
позивачки ОСОБА_5 було прийнято на
посаду заступника головного
бухгалтера КСП «Інженерні мережі», а
КСП «Інженерні мережі», таким чином, не
має ні юридичних підстав, ні можливості
за штатним розладом поновлювати на
посаді позивачку та посилаючись також
на ч. 4 ст. 24 КЗпП України представник
відповідача просила суд відмовити у
задоволені позову.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання
не прибув, в поданій заяві позовні
вимоги позивачки не визнав, вважав, що
позовні вимоги є необґрунтованими та
такими, що не відповідають дійсним
обставинам справи і не підлягають
задоволенню. Зазначив, що звільнення
позивачки відбувалося на підставі її
особистої ініціативи, відповідно до
поданої заяви на його ім'я, як директора
КСП «Інженерні мережі», про звільнення
її за власним бажанням у відповідності
до вимог чинного законодавства про
працю, без будь яких порушень прав
позивачки.

Третя особа - ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явилася, в поданій заяві просила
суд розглядати справу без її участі на
підставі матеріалів справи. В даній
заяві також зазначила, що на момент
розгляду справи вона дійсно працює в
КСП «Інженерні мережі» заступником
головного бухгалтера.

Судовим розглядом встановлено, що 23
червня 2014 року позивачка написала та
особисто подала на ім'я директора КСП
«Інженерні мережі» заяву про
звільнення її за власним бажанням з 07
липня 2014 року.

Наказом № 3- від 23 червня 2014 року
КСП «Інженерні мережі» вона була
звільнена 07 липня 2014 року (а.с. 3, 33).

04 липня 2014 року позивачка написала
заяву на ім'я директора КСП «Інженерні
мережі» про відзив своєї попередньої
заяви про звільнення, яку надіслала до
керівництва підприємства поштою,
вказана заява роботодавцем отримана
лише 09.07.2014р, тобто за межами
двотижневого терміну (а.с. 5).

Заява позивачки ОСОБА_1 про звільнення
з 07 липня 2014 року була прийнята
підприємством без заперечень, з
необхідним наданням передбаченого ст.
38 КЗпП України 2-тижневого строку, тому
порушення права позивачки на
продовження роботи згідно відкликаної
заяви відсутнє.

За змістом ст. 38 КЗпП України сторони
трудового договору вправі домовитися
про будь-який строк звільнення після
подання працівником заяви про це в
межах двотижневого строку.

Так, згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість: вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом І групи; вихід
на пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Згідно ч. 2 ст. 38 КЗпП України якщо
працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» від 06
листопада 1992 року працівник, який
попередив власника або уповноважений
ним орган про розірвання трудового
договору, укладеного на невизначений
строк, вправі до закінчення строку
попередження відкликати свою заяву і
звільнення в цьому випадку не
проводиться, якщо на його місце не
запрошена особа в порядку переведення
з іншого підприємства, установи,
організації.

Згідно ч. 5 ст. 24 КЗпП України особі,
запрошеній на роботу в порядку
переведення з іншого підприємства,
установи, організації за погодженням
між керівниками підприємств, установ,
організацій, не може бути відмовлено в
укладенні трудового договору.

Таким чином, підприємство-відповідач
не має змоги продовжувати з позивачкою
трудові відносини через зобов'язання,
які взяло на себе перед іншим
працівником, якому відповідно ч. 5 ст. 24
КЗпП України не може бути відмовлено в
укладанні трудового договору, та
листом № 1544 від 11 липня 2014 року
сповістило позивачку про те, що їй
відмовлено у задоволені заяви про
відкликання заяви про звільнення,
через неможливість продовження з нею
трудових відносин, що підтверджується
відповідними письмовими доказами, які
містяться в матеріалах справи та
досліджені у судовому засіданні (а.с.
41-42).

Позивачкою на підтвердження доводів
щодо повідомлення відповідача про
намір продовження працювати та про
перебування позивача на лікарняному в
порушення ч.3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
належних та допустимих доказів надано
не було. Пояснення позивачки,
відповідно до ст. 57 ЦПК України не є
доказом.

Відповідно до ст. 40 ч. 3 КЗпП України, не
допускається звільнення працівника за
ініціативою власника в період його
тимчасової непрацездатності. Проте,
звільнення відбулось на підставі заяви
позивачки, тобто за ініціативою
працівника, а не підприємства, в зв'язку
з чим посилання на цю норму є
необґрунтованим. Перешкод для
звільнення працівника під час
тимчасової непрацездатності за
власним бажанням норми КЗпП не містять.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України та 1
ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Таким чином, суд приходить до висновку
про те, що всі вимоги, передбачені
діючим трудовим законодавством
України у частині звільнення позивачки
відповідач виконав та про відсутність
підстав для застосування положень ст.
235 КЗпП, внаслідок чого позовні вимоги
про скасування наказу про звільнення,
про поновлення на роботі, про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та наявних у
справі матеріалів, керуючись ст.ст. 3, 6,
9, 11, 15, 30, 60, 61, 77, 88,118-123, 202, 209, 212-215, 218, 294,
295 ЦПК України ст.ст. 24, 38, 40, 47 235 КЗпП
України суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Комунального спеціалізованого
підприємства «Інженерні мережі», третя
особа - ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів
після проголошення рішення через
Орджонокідзевський районний суд м.
Харкова , а особам, що не були присутні
під час проголошення рішення -
протягом 10 днів після отримання його
копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя:
Маслов М.І.