Справа №1412/8107/12 29.09.2014 29.09.2014 29.09.2014
Провадження № 22ц-784/2442/14
інстанції Корнешова Т.В.
апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Рішення

Іменем
України

29 вересня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Кушнірової Т.Б.,
Серебрякової Т.В.,

при секретарі Яценко Л.В.,

за участю:

- представників позивача ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 23 липня 2014 року

за позовом

ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7

про

визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,

та зустрічним позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_6

про

усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням шляхом вселення,

в с т а н о
в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_6 звернувся в
суд з позовом до відповідачів про
визнання їх такими, що втратили право
користування житловим приміщенням.

Позивач зазначав, що перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 Їх
сім'я проживала у квартирі АДРЕСА_1, де
також були зареєстровані його колишня
дружина ОСОБА_5 та донька ОСОБА_7

Після розірвання шлюбу, відповідачі
забрали всі свої особисті речі і
виїхали із цієї квартири та проживають
за іншою адресою, однак добровільно
виписатися з квартири не бажають.
Посилаючись на викладене, а також на те,
що відповідачі понад шість місяців без
поважних причин не проживають в
спірній квартирі, позивач просив
визнати їх такими, що втратили право
користування даним жилим приміщенням.

У лютому 2014 року ОСОБА_5 звернулася
із зустрічним позовом до ОСОБА_6
посилаючись на те, що останній створює
перешкоди щодо користування спірним
житловим приміщенням, встановив на
дверях нові замки, чим перешкоджає їй в
користуванні вказаною квартирою.

Рішенням Заводського районного
суду м. Миколаєва від 23 липня 2014 року
позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_7 такими, що
втратили право користування квартирою
АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні
первісного позову ОСОБА_6 відмовити, її
зустрічний позов задовольнити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній
скарзі доводи та дослідивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що вона
підлягає частковому задоволенню із
наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_6,
суд вважав доведеним, що оскільки
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 понад встановлені ст.
ст. 71,72 ЖК України строки без поважних
причин не проживають в цій квартирі, то
є підстави для про визнання їх такими,
що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1.

Проте повністю з такими
висновками суду погодитися не можна із
наступних підстав.

Відповідно до правил ст. ст. 71,72 ЖК
України наймач або члени його сім'ї
можуть бути визнані судом такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, зокрема, якщо вони в ньому
не проживають без поважних причин
понад шість місяців.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5
перебували в зареєстрованому шлюбі з
1990 року. Мають доньку ОСОБА_7 1991 року
народження.

З матеріалів справи вбачається, що
квартира АДРЕСА_1, неприватизована і є
власністю Миколаївської
територіальної громади.

Наймачем вказаної квартири є ОСОБА_6
(а.с.7,30).

В цьому жилому приміщенні з вересня 1995
року зареєстрована колишня дружина
ОСОБА_6 - ОСОБА_5, а з червня 2008 року -
донька ОСОБА_7, про що свідчить довідка
ЖЕК-3 комунального підприємства «Бриз»
Миколаївської міської ради від 17 січня
2013 року.

Починаючи з 2001 року ОСОБА_5 виїхала на
заробітки в Італію, де працює й наданий
час, має посвідку на постійне
проживання в цій країні. Позивач за
первісним позовом залишився проживати
в спірній квартирі. Весь цей час ОСОБА_5
мала вільний доступ до спірної
квартири й будь - які перешкоди
проживати у вказаній квартирі та
користуватись нею відповідачці ОСОБА_5
не чинилися.

Зі слів представника позивача,
колишня дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_5
створила нову сім'ю в Італії,
зареєструвавши шлюб з іншим чоловіком.
На період відпусток вона приїжджала до
України, але жодного разу не намагалася
скористатися своїм правом на
проживання у вищевказаній квартирі та
не приймала участі у комунальних
витратах. У встановленому законом
порядку не вселялася в спірну квартиру
та не мала наміру на вселення. Ці
обставини ніким не заперечувались.

Встановивши наведене, суд першої
інстанції вірно вважав, що
відповідачка ОСОБА_5 втратила зв'язок
зі спірним приміщенням та право
користування ним, так як була відсутня
понад строки, передбачені ч. 1 ст. 71 , ст.
72 ЖК України, без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про
те, що в спірній квартирі вона не
проживає оскільки існують перешкоди з
боку позивача, не заслуговують на
увагу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Між тим, належних доказів на
підтвердження своїх доводів (вжиття
будь-яких дій направлених на
проживання в спірному житловому
приміщенні, звернення до
правоохоронних органів з приводу
усунення перешкод у користуванні
будинком) матеріали справи не містять.

За наведених обставин рішення суду
стосовно відсутності підстав для
задоволення зустрічного позову
ОСОБА_5 про її вселення в квартиру
АДРЕСА_1 є вірним.

Разом з тим, не можна погодитись із
висновком суду в частині визнання
доньки позивача ОСОБА_8 втратившою
право користування спірним житлом,
виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_7 проживала у спірній квартирі
разом зі своїми батьками, де була
зареєстрована по досягненню
шістнадцяти років. До повноліття
тимчасово вимушена була проживати у
своєї бабусі у зв'язку з розірванням
шлюбу між батьками та виїздом матері на
роботу в Італію.

В даний час не проживає у вказаній
квартирі, оскільки не має доступу до
неї - ключі від квартири знаходяться у
ОСОБА_6, який не допускає її до спірного
житлового приміщення.

Наведені обставини свідчать про
наявність перешкод з боку позивача
щодо проживання доньки у спірній
квартирі, що є поважною причиною її
непроживання більше ніж 6 місяців.

Суд помилково вважав достатнім
доказом тривалої відсутності ОСОБА_8 у
квартирі акт, складений сусідами
сторін за участі представника ЖЕК,
оскільки цей доказ не містить
достовірних відомостей щодо причин
відсутності останньої у спірному
жилому приміщенні, а тому не може бути
розцінений як достовірний доказ на
підтвердження вимог позивача за
первісним позовом.

За таких обставин відповідно до п. 2
ч.1 ст. 307, пунктів 1, 3 ч.1 ст. 309 ЦПК України
є підстави для скасування
оскаржуваного рішення в частині
визнання ОСОБА_8, що втратила право
користування житловим приміщенням і
ухвалення в цій частині нового рішення,
яким ОСОБА_6 слід відмовити в
задоволенні позову в частині
визнання ОСОБА_8 такою, що втратила
право користування квартирою АДРЕСА_1
за недоведеністю.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 23 липня 2014 року в частині
визнання ОСОБА_8 такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням скасувати і в цій частині
ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
про визнання ОСОБА_8 такою, що втратила
право користування квартирою АДРЕСА_1
відмовити, у зв'язку з недоведеністю.

В іншій частині вказане судове рішення
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді