Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3191/14
Головуючий у 1 інстанції: Вдовенко В.О.
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„25" вересня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Стрелець Л.Г., Краснокутської
О.М.

при секретарі: Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 на рішення
Новомиколаївського районного суду
Запорізької області від 06 липня 2011 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до
Новомиколаївської селищної ради про
визнання права власності на самочинно
збудовані будівлі, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2011 року ОСОБА_4 звернувся в суд
із позовом до Новомиколаївської
селищної ради Новомиколаївського
району Запорізької області про
визнання права власності на самочинно
збудовані будівлі.

У позові зазначав, що на підставі
договору дарування від 23 березня 2001
року набув право власності на 41/100
частин житлового будинку по АДРЕСА_1.,
до складу яких входив жилий будинок
літ."А", сарай літ."В".

У 2009 році він без відповідних дозволів
добудував до будинку літ."А" житлову
прибудову, також на садибній ділянці
площею 0,1501 га у 2000 році було
споруджено паркан та ворота, у 2003 році -
водяна колонка.

Посилаючись на те, що рішення
виконавчого комітету
Новомиколаївської селищної ради № 75
від 22.09.2010 року про узаконення вказаних
будівель було скасовано постановою
Запорізького окружного
адміністративного суду від 12.01.2011 року
з підстав відсутності у виконавчого
комітету повноважень щодо узаконення
самовільно побудованих будівель, а
Новомиколаївська селищна рада у
задоволенні його заяви про узаконення
зазначених самочинних будівель
відмовила, на підставі ст. 376 ЦК України
просив визнати за ним право власності
на житлову прибудову, паркан, ворота,
колонку за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Новомиколаївського районного
суду Заполрізької області від 06 липня
2011 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право приватної
власності на споруди, розташовані за
адресою: АДРЕСА_1: житлову прибудову,
позначену в план-схемі садибної
ділянки літ. „А-1" вартістю 72960 грн.,
паркани, позначені в план-схемі
садибної двлянки №1 вартістю3678 грн. і
№ 3 вартістю 6150 грн., ворота № 2
вартістю 2662 грн., водяну колонку № 5,
позначену в план-схемі садибної
ділянки № 5 вартістю 1549 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3, який є
співвласником належного ОСОБА_4
будинку і до участі у справі не
залучався, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
відмову у позові.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду доповідача, пояснення учасників
процесу, перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд
виходив з того, що оскільки житлова
придубова „А-1", паркани № 1 і № 3, ворота
№ 2, водяна колонка були збудовані
позивачем без належного дозволу і
затвердженого проекту на земельній
ділянці площею 0,1501 га, власником якої
він являється відповідно до державного
акту серії ЗП №084871 від 07.05.2004 року,
виданого на підставі рішення
Новомиколаївської селищної ради від 25
грудня 2003 року №10 і збудовані об"єкти
права і інтереси інших осіб не
порушують, то вказані обставини є
достатніми підставами для визнання за
ОСОБА_4 права власності на зазначені
об"єкти в порядку ст. 376 ЦК України.

З висновками суду погодитися не можна,
оскільки суд дійшов їх без повного
з"ясування фактичних обставин, що мають
значення для справи, з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

За змістом ст. 309 ЦПК України підствами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з"ясування
судом обставин справи, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які судом вважаються встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення суду, якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

За змістом ст.ст. 316, 317 ЦК України право
власності - це право особи володіти,
користуватися та розпоряджатися своїм
майном на свій розсуд, але у межах,
передбачених законом.

Здійснення особою самочинного
будівництва відповідно до ч.2 ст. 376 ЦК
України не породжує в неї права
власності на таке майно.

Разом з тим, як передбачено ч.5 ст. 376 ЦК
України на вимогу
власника(користувача) земельної
ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно, яке
самочинно збудоване на ній, якщо це не
порушує права інших осіб.

Вирішуючи справу за позовом
власника(користувача) земельної
ділянки про визнання права власності
на самочинно збудоване нерухоме майно,
суди зобов"язані встановлювати усі
обставини справи, зокрема: чи є позивач
власником (користувачем) земельної
ділянки; чи звертався він до
компетентного державного органу про
прийняття забудови до експлуатації; чи
є законною відмова у такому прийнятті;
чи є порушені будівельні норми та
правила істотними.

Розглядаючи справу по суті, суд виходив
з того, що ОСОБА_4 є власником
присадибної ділянки площею 0,1501 га, на
якій розташований житловий будинок
АДРЕСА_1 однак не звернув уваги на те, що
позивач є власником ліше 41/100 часток
розташованого на ділянці будинку
АДРЕСА_1. При цьому питання про те, хто є
співвласником інших часток будинку
належним чином не з"ясовувалось, хоча
за даними наданого позивачем технічого
паспорту на будинок власником 59/100
часток зазначений саме ОСОБА_2, який до
участі у справі, як співвласник
будинку, в порядку ст. 33 ЦПК України в
якості відповідача або в порядку ст. 35
ЦПК України в якості третьої особи
залучений не був, не зважаючи на те, що
судове рішення впливає на його права та
обов"язки.

Не була залучена до участі у справі
відповідно до ч.3 ст. 45 ЦПК України і
відповідна інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю
для надання висновків на виконання її
повноважень.

Посилання у рішенні на те, що позов
ОСОБА_4 визнаний Новомиколаївською
селищною радою згідно наданої суду
письмової заяви голови селищної ради,
не грунтуються на матеріалах справи, в
яких така заява відсутня.

Крім того, відповідно до вимог ч.4 ст. 174
ЦПК України суд ухвалює рішення про
задоволення позову у разі визнання
його відповідачем лише за наявності
для цього законних підстав.

Згідно з ч.3 ст. 357 ЦК України
співвласник має право на відповідне
збільшення своєї частки у праві
спільної часткової власності, якщо
поліпшення спільного майна, яке не
можна відокремити, зроблені ним своїм
коштом за згодою всіх співвласників, з
додержанням встановленого порядку
використання спільного майна.

Разом з тим, ч.4 ст. 357 ЦК України
передбачено, що співвласник житлового
будинку, іншої будівлі, споруди може
зробити у встановленому законом
порядку за свій рахунок
добудову(прибудову) без згоди інших
співвласників, якщо це не порушує їхніх
прав. Така добудова (прибудова) є
власністю співвласника, який її зробив
, і не змінює розміру часток
співвласників у праві спільної
часткової власності.

Отже, співвласник житлового будинку,
який із додержанням установленого
законом порядку та за власний кошт
зробив добудову(прибудову) до будинку,
але без згоди інших співвласників
цього будинку, не має права на зміну
розміру часток.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 посилається на те,
що згоди ОСОБА_4 на зведення, зокрема,
прибудови літ. „А-1", не надавав, а факт
її самочинного будівництва, тобто без
відповідного дозволу та належно
затвердженого проекту, не заперечував
і сам позивач.

Між тим, як вбачається з акту
обстеження присадибної ділянки по
АДРЕСА_1(а.с.97), складеного 01.03.2012 року,
тобто після ухвалення оскаржуваного
рішення, визнання за позивачем права
власності на самочинні будівлі та
споруди призвело до зміни розміру
ідеальних часток співвласників
будинку, що, в свою чергу, впливає на
права ОСОБА_2, як землекористувача,
враховуючи, що право користування
земельною ділянкою визначається
пропорційно до частки особи у праві
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_4 без залучення до участі
ОСОБА_2, як другого співвласника
будинку, суд належним чином не
перевірив правовий статус присадибної
ділянки, на якій були зведені самочинні
будівлі.

Виходячи з того, що власником
зазначеної ділянки є позивач ОСОБА_4,
поза уваги суду залишився той факт, що
правомірність набуття ОСОБА_4 права
власності на вказану земельну ділянку
перевірялась прокурором
Новомиколаївського району Запорізької
області і стала предметом
адміністративного позову, заявленого в
інтересах ОСОБА_2, як співвласника
будинку.

З долучених до апеляційної скарги
матеріалів вбачається, що постановою
Запорізького окружного
адміністративного суду від 16 листопада
2011 року було задоволено
адміністративний позов прокурора
Новомиколаївського району Запорізької
області і визнано протиправними та
скасовано п.1 рішення
Новомиколаївської селищної ради
Запорізької області № 10 від 25.12.2003 року
в частині передачі у приватну
власність земельної ділянки, яка
знаходиться у користуванні ОСОБА_4 по
АДРЕСА_1 у розмірі 0,15 га для будівництва
та обслуговування житлового
будинку(а.с.37-39).

Таким чином, ухвалюючи рішення про
задоволення позову, фактичні обставини
справи, від яких залежить правильне
вирішення спору, суд належним чином не
встановив, не визначився, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин і висновок про наявність
підстав для задоволення вимог належним
чином не мотивував, враховуючи, що в
матеріалах справи були відсутні
докази на підтвердження того, що
питання прийняття в експлуатацію
самочинно зведених об"єктів
нерухомості було предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
дають підстави вважати про наявність
спору про право.

Як вбачається з матеріалів справи, на
земельній ділянці по АДРЕСА_1
розташовані житлові будинки- літ."А",
який знаходиться в користуванні
позивача, та літ."Б", однак при цьому
відсутні дані про те, що належна ОСОБА_4
частка у виді будинку літ."А" була
виділена в порядку ст. 364 ЦК України і
складає окремий об"єкт нерухомого
майна в розумінні п.10 Порядку
присвоєння об"єкту нерухомого майна
реєстраційного номера, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08.12.2010 року № 117 „Про ідентифікацію
об"єктів нерухомого майна для
реєстрації прав на них".

Крім того, розглядаючи вимоги ОСОБА_4
щодо визнання права власності на
паркани, ворота та водяну колонку, суд
першої інстанції не звернув уваги на
те, що відповідно до норм ст.ст. 186, 380, 381
ЦК України, господарсько-побутові
будівлі(сараї, гаражі і подібне),
наземні і підземні
комунікації(водопостачання, очисні
споруди тощо), що розташовані з
житловим будинком на одній земельній
ділянці і призначені для забезпечення
власниками необхідними засобами
благоустрою, вважаються приналежністю
головної речі і не є самостійними
нерухомими речами, у зв"язку з чим право
власності на такі будівлі та споруди як
на окремі об"єкти визнаватися не може.

За вказаних обставин оскаржуване
рішення не можна визнати таким, що
постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а томуна підставі ст. 309 ЦПК України
воно підлягає скасуванню з ухваленням
нового - про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.307, 309, 314, 317 ЦПК України,
колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Новомиколаївського районного
суду Запорізької області від 06 липня
2011 року по даній справі скасувати та
ухвплити нове, яким у задоволенні
позову ОСОБА_4 до Новомиколаївської
селищної ради про визнання права
власності на самочинно збудовані
будівлі відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: