22-ц/775/1023/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Шиян В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Кочегарової Л.М.,
Мальцевої Є.Є.,

при секретарі Одінцові Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка
діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання біржового
контракту недійсним,

за зустрічним позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
біржового контракту купівлі-продажу
квартири дійсним та визнання права
власності на квартиру,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
16 травня 2014 року,

в с т а
н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_6 про
визнання біржового контракту купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним та
скасування реєстрації права власності
на вказану квартиру за відповідачкою і
поновлення реєстрації права власності
на спірну квартиру за ним, посилаючись
на те, що цей договір був укладений 1
лютого 2002 року на Універсальній
товарній біржі «Гарант - Україна» та
нотаріально не посвідчений.

Ухвалою Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя від 5
серпня 2013 року первісний відповідач -
ОСОБА_6, у зв»язку зі смертю, замінена
на правонаступників - ОСОБА_2, ОСОБА_5 та
малолітню ОСОБА_4, інтереси якої
представляє ОСОБА_3

У листопаді 2013 року відповідачі
ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої
ОСОБА_4, та ОСОБА_2 звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_1 про визнання
біржового контракту купівлі - продажу
квартири від 1 лютого 2002 року дійсним
та визнання права власності на
квартиру за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 В
обґрунтування позовних вимог
посилалися на ті обставини, що під час
укладання договору купівлі - продажу
спірної квартири між ОСОБА_1 та нині
померлою ОСОБА_6 було досягнуто всі
істотні умови щодо угоди купівлі -
продажу, а саме, ОСОБА_6 сплатила
ОСОБА_1 вартість квартири, а він
підписав угоду та передав усі
документи на квартиру. З моменту
укладання угоди на товарній біржі та по
день смерті ОСОБА_6, разом зі своїми
дітьми, проживали в квартирі,
користувалися нею, сплачували
комунальні послуги. Після смерті
ОСОБА_6 в квартирі залишилися
зареєстрованими та продовжують
проживати її діти.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 16 травня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3
задоволені частково. Визнано дійсним
договір купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_2, укладений 1 лютого 2002 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_1, зареєстрований
Маріупольською універсальною товарною
біржею ( біржовий
контракт№663). В решті частини позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосуванням норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просив скасувати
рішення, в частині відмови у
задоволенні його позову про визнання
біржового контракту недійсним, і в
частині задоволенні позову ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 про визнання цього біржового
контракту дійсним та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його позов і
відмовити у задоволенні зустрічного
позову відповідачів.

Відповідачка ОСОБА_5 в судове
засідання апеляційного суду не
з»явилася, подала заяву про розгляд
справи у її відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_1, який підтримав
доводи скарги та просив її
задовольнити, заперечення проти
скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх
представника ОСОБА_8, які просили
скаргу відхилити, а рішення суду
залишити без зміни, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК України,
перевіряючи законність оскаржуваного
рішення в межах апеляційного
оскарження, колегія суддів не
перевіряє справу в частині відмови у
задоволення позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про відмову у позову про визнання
права власності на квартиру із-за
відсутності апеляційних скарг в
зазначеній частині.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, 1
лютого 2002 року на Універсальній
товарній біржі «Гарант Україна» між
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено
біржовий контракт купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_3, за яким ОСОБА_1
продав, а ОСОБА_6 придбала спірну
квартиру за 8820 грв. ( а.с.16).

Згідно реєстраційного посвідчення,
виданого Маріупольським бюро
технічної інвентаризації від 26 лютого
2002 року, спірна квартира була
зареєстрована на підставі біржового
контракту від 1 лютого 2002 року за ОСОБА_6
за реєстраційним номером - №35070 (а.с.
5).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні
позову про визнання біржового
контракту недійсним та задовольняючи
позов ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання
цього біржового контракту дійсним, суд
виходив з того, що сторони під час
укладання цього договору досягли всіх
істотних умов щодо укладеної угоди та
виконали її, а саме, позивач ОСОБА_1
підписав біржовий контракт та передав
всі документи на квартиру, а ОСОБА_6, в
свою чергу, сплатила йому гроші за
квартиру та зареєструвалася в ній з
дітьми, проживала та користувалася нею
до смерті. Крім того, суд зазначив в
рішенні, що ОСОБА_1 пропущено строк
позовної давності для звернення до
суду з даним позовом.

Колегія суддів не може погодитися з
такими висновками суду, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають з встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Вказане судове рішення
зазначеним вимогам не відповідає.

Враховуючи, що правовідносини між
сторонами виникли до 2004 року, вони
повинні регулюватися Кодексом УРСР 1963
року.

У відповідності зі ст. 45 ЦК
України (в редакції 1963 року)
недодержання форми угоди, якої вимагає
закон, тягне за собою недійсність
угоди, якщо такий наслідок прямо
зазначено в законі.

Статтею 47 цього Кодексу
визначено, що нотаріальне посвідчення
угод обов'язкове лише у випадках,
зазначених у законі. Недодержання в цих
випадках нотаріальної форми тягне за
собою недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 48 даного Кодексу
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону.

Відповідно до ст. 227 ЦК України
(в редакції 1963 року) договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне за
собою недійсність договору. Договір
купівлі - продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у відповідному
виконкомі місцевої Ради.

Відповідно до роз»яснень, які
містяться у п.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України №3 від 28
квітня 1978 року «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»,
зі змінами та доповненнями, з підстав
недодержання нотаріальної форми
визнаються недійсними тільки угоди,
які відповідно до чинного
законодавства підлягають
обов»язковому нотаріальному
посвідченню, зокрема, договори
довічного утримання; застави, купівлі -
продажу (у тому числі при придбанні на
біржових торгах), міни або дарування
жилого будинку (квартири) чи його
частини.

Згідно з роз»ясненнями
Міністерства юстиції України №17-12/44
від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності
товарних бірж», беручи до уваги вимоги
ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року),
яка передбачає особливі умови щодо
договорів купівлі - продажу будинку
(його частини), якщо хоча б однією із
сторін є громадянин, вважається, що
такі договори, укладені та
зареєстровані біржами, підлягають
обов»язковому нотаріальному
посвідченню. Недотримання цієї вимоги
згідно зі ст.47 ЦК України (в редакції 1963
року) тягне за собою недійсність
договору.

Таким чином, визнання в
судовому порядку дійсним договору
купівлі - продажу спірної квартири
суперечить вимогам законодавства, яке
діяло на час укладення цього договору,
який набуватиме чинності з моменту
його нотаріального посвідчення.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції зазначених вимог закону не
врахував та дійшов помилкового
висновку про те, що оспорювана угода є
дійсною та не підлягає нотаріальному
посвідченню.

Крім того, згідно з ч.2 ч.47 ЦК
УРСР, якщо одна із сторін повністю або
частково виконала угоду, яка підлягає
нотаріальному посвідченню, а інша
сторона ухиляється від нотаріального
посвідчення угоди, суд вправі, за
вимогою сторони,яка виконала угоду
визнати її дійсною. В цьому разі
нотаріальне посвідчення угоди не
вимагається.

Між тим, суду не надано
доказів, які б свідчили про ухилення
продавця від нотаріального
посвідчення угоди. З пояснень сторін в
суді першої інстанції вбачається, що
угода посвідчена не була за
пропозицією покупця ОСОБА_6, з метою
економії грошових коштів.

Вирішуючи спір за позовом
ОСОБА_1 про визнання біржового
контракту недійсним, суд зробив
висновок про те, що ним пропущено
строк позовної давності для звернення
до суду.

Між тим, відповідно до ст. 71 ЦК УРСР
(1963 року) загальна позовна давність
встановлюється тривалістю в три роки.

Строк позовної давності
починається з моменту укладення
оспорюваного біржового контракту - з 1
лютого 2002 року і закінчується 1 лютого
2005 року .

Оскільки на час набрання чинності
ЦК України 2003 року встановлений ст.71 ЦК
УРСР 1963 року 3-хрічний строк позовної
давності не сплив, то, відповідно до п.6
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України 2003 року щодо позовної давності
підлягають застосуванню положення ЦК
України 2003 року.

Відповідно до положень ч.3,4
ст.267 ЦК України, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Слив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів
справи, з заявою про застосування
строків позовної давності ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 до суду не зверталися та в
своїх поясненнях в суді першої
інстанції про пропуск строку позовної
давності ОСОБА_1 не заявляли, про що
свідчать безпосередньо досліджені
судом апеляційної інстанції під час
прослуховування технічні записи
судових засідань від 3 грудня 2013 року,13
грудня 2013 року,14 травня 2014 року та 16
травня 2014 року, під час яких відбувався
розгляд справи по суті. Про те, що таких
заяв відповідачі не робили під час
розгляду справи в суді першої
інстанції підтвердила в суді
апеляційної інстанції і ОСОБА_3 12
серпня 2014 року.

Тому, колегія суддів вважає, що
правових підстав для застосування
позовної давності та відмови у позові
ОСОБА_1, у зв»язку зі спливом цього
строку, у суду першої інстанції не
було. В суді апеляційної цей строк
не може бути застосований, оскільки
відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, заява
про застосування позовної давності
подається до винесення судом рішення.

Крім того, як вбачається з
пояснень ОСОБА_1, які підтверджуються
матеріалами справи, після укладення
біржового контракту 1 лютого 2002 року
між ОСОБА_1 . та ОСОБА_6 22 лютого 2002 року
була укладена угода про розірвання
даного біржового контракту. На
підставі цієї угоди ОСОБА_6 отримала
від ОСОБА_1 грошові кошти в повному
розмірі, про що нею була надана
розписка ( а.с. 125,126). Однак, ця
угода зареєстрована на біржі не була у
зв»язку з тим, що правилами біржової
торгівлі не передбачено розірвання на
біржі укладених контрактів. Тому, 28
лютого 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на
Універсальній Ново - Олександрівській
товарній біржі було укладено договір
купівлі - продажу спірної квартири, за
яким ОСОБА_6 продала цю квартиру
ОСОБА_1 На укладення цього біржового
контракту дав згоду чоловік ОСОБА_6 -
ОСОБА_9, з яким вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 1998
року (а.с. 244-248). 1 березня 2003 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір
майнового найму, за яким ОСОБА_1
передав спірну квартиру в найм за
плату в розмірі 400 грв. в місяць на строк
до 1 березня 2008 року (а.с. 201). На підставі
цього договору ОСОБА_6 користувалася
цією квартирою та мала намір викупити,
а ОСОБА_1 отримував плату за цим
договором. Останній платіж було
зроблено у 2010 році, а 12 грудня 2012 року
сестра ОСОБА_6 - ОСОБА_10, сплатила
заборгованість за договором найму, про
що в судовому засіданні в суді першої
інстанції підтвердила, будучи
допитаною в якості свідка ( а.с.
205-206). Про смерть ОСОБА_6 позивач
дізнався у 2012 році , тому вважає, що
строк позовної давності ним не
пропущений.

На спростування зазначених
обставин ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніяких
належних та допустимих доказів не
надано.

Судом в рішенні наведені
відповідні обґрунтування мотивів
незгоди з доводами позивача щодо
укладення угод від 22 лютого 2002 року, 28
лютого 2002 року, 1 березня 2003 року; щодо
розписок про отримання ОСОБА_1
грошових коштів за квартиру від
ОСОБА_6, однак, з огляду на те, що
апеляційний суд дійшов висновку про
незаконність прийнятого рішення щодо
дійсності оспорюваного біржового
контракту, правові висновки суду
щодо вказаних обставин не мають
значення для вирішення цього спору.

З урахуванням викладеного
колегія суддів вважає, що рішення суду,
в частині відмови у задоволенні вимог
ОСОБА_1 про визнання біржового
контракту недійсним, скасування
реєстрації біржового контракту,
відновлення реєстрації права
власності на спірну квартиру за ОСОБА_1
та в частині задоволення зустрічних
вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_4 про визнання
біржового контракту дійсним, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення основного позову та
відмову у задоволенні зустрічного
позову.

У відповідності зі ст.303 ЦПК України,
перевіряючи законність оскаржуваного
рішення в межах апеляційного
оскарження, колегія суддів не
перевірла справу в частині відмови у
задоволення позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про відмову у позову про визнання
права власності на квартиру із-за
відсутності апеляційних скарг в
зазначеній частині.

Керуючись ст.ст.307,309,313-316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 16 травня 2014 року, в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_1
про визнання біржового контракту
недійсним та в частині задоволення
позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання
біржового контракту дійсним,
скасувати.

Позов ОСОБА_11 задовольнити.

Визнати недійсним біржовий
контракт купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_3, укладений 1 лютого 2002 року між
ОСОБА_6 і ОСОБА_1 та зареєстрований на
Універсальній товарній біржі «Гарант
- Україна».

Скасувати реєстраційне свідоцтво
про право власності на квартиру
АДРЕСА_1 в м. Маріуполі від 26 лютого 20002
року за № 35070 на ім»я ОСОБА_6 та
поновити право власності на вказану
квартиру за ОСОБА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, діючої в інтересах ОСОБА_4, про
визнання дійсним біржового контракту
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 в м.
Маріуполі, укладеного 1 лютого 2002 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді