Провадження №2/761/1027/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 серпня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Гайдук С.В.

при секретарі Білошапка
Ю.О.,Савенко О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання правочину
недійсним,

в с т а н о в и в:

у листопаді 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулась до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовом до
ОСОБА_2 про визнання правочину
недійсним.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що
28.08.2000 року між нею та відповідачем було
укладено письмову угоду без назви.
Згідно преамбули угоди вона з
відповідачем здійснювали контроль у
будь-якій іншій формі за простими
іменними акціями ВАТ «Кременчуцький
завод технічного вуглецю» (далі ВАТ
«КЗТВ»). Предметом спірної угоди було
те, що сторони констатували
«катастрофічність»
фінансово-економічного становища ВАТ
«КЗТВ» та дійшли згоди діяти спільно
для досягнення трьох загальних цілей:
зміни складу органів управління
товариства; фінансового оздоровлення
товариства; підвищення інвестиційної
привабливості товариства для
сторонніх інвесторів, можливого
продажу сторонам спірної угоди акцій
товариства за узгодженою між ними
ціною. Відповідальність за порушення
будь-якої з умов угоди сторони
встановили штраф еквівалентний 1500000,00
доларів США. Фактично спірна угода не
мала для них жодних правових наслідків
і протягом 13 років вона була формально
чинною, сторони жодного разу не
пред'являли одна до одної будь-яких
вимог щодо реалізації її положень.
Вважає, що зазначена угода порушує її
майнові інтереси та суперечить актам
цивільного законодавства, які діяли на
момент її укладення, а саме: ч.1 ст. 11, ч.2
ст. 12, с. 48, 430 ЦК УРСР, ч.1 ст. 10 Закону
України «Про господарські товариства».
Просила визнати недійсною письмову
угоду від 28.08.2000 року укладену між нею
та відповідачем.

Представник позивача в судовому
засіданні, позовні вимоги підтримав з
підстав зазначених у позові та просив
їх задовольнити. Також зазначив, що
якщо суд дійде висновку, що позивачкою
пропущений строк звернення до суду, а
тому просив його поновити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, у письмових запереченнях
зазначив, що оспорювана угода носить
добровільний характер та базується
виключно на взаємній вільній згоді
рівноправних сторін, вона не є
договором про сумісну діяльність в
розумінні ст. 430 ЦК України. Сторони
укладаючи угоду діяли як акціонери і
мета угоди взаємні зобов'язання сторін,
пов'язані з володінням акціями ВАТ
«КЗТВ» та діяльність органів
управління. Дана угода не обмежує
правоздатності або дієздатності
сторін. Зазначив, що відсутні правові
підстави вважати, що угода не
відповідає вимогам закону. Також
просив застосувати строк позовної
давності та відмовити позивачці у
позові.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, представника відповідача,
дослідивши надані докази, встановив
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Перевіряючи обставини справи, судом
встановлено, що 28 серпня 2000 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено в
письмовому вигляді угоду (а.с.9-11).

У 2007 році ОСОБА_1 змінила своє ім'я та по
батькові з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1», що
підтверджується копією паспорта (а.с.25).

Згідно з преамбулою угоди від 28.08.2000,
ОСОБА_1 керуючи за довіреністю та/або
здійснюючи контроль у будь-якій іншій
формі над простими іменними акціями -
ВАТ «КЗТВ» оформленими станом на 10.05.2000
року та які значаться в реєстрі
власників простих іменних акцій, що
належали громадянам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ВАТ
«Хімекс» ТОВ «ВІС Лтд.», «VІС Еstаblishmепt»,
усього контролювала 59 987 акціями.

У свою чергою, відповідач ОСОБА_2
керуючи за довіреністю та/або
здійснюючи контроль у будь-якій іншій
формі над простими іменними акціями -
ВАТ «КЗТВ» оформленими станом на 10.05.2000
року та які значаться в реєстрі
власників простих іменних акцій, що
належали йому особисто, а також
громадянам: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ТОВ «СП
Хімопол», «Сагbоnіс Тгаdе Соmраnу
Еstаblishmепt», усього контролював 59 945
акцій.

Як вбачається з тексту угоди, її
предметом було те, що сторони
констатували катастрофічність
фінансово-економічного становища ВАТ
«КЗТВ» та дійшли домовленості діяти
спільно для досягнення трьох загальних
цілей: 1. Зміни складу органів
управління ВАТ «КЗТВ»; 2. Фінансового
оздоровлення ВАТ «КЗТВ», підвищення
ефективності його господарської
діяльності; 3. Підвищення інвестиційної
привабливості ВАТ «КЗТВ» для сторонніх
інвесторів, можливого продажу
сторонами спірної угоди акцій ВАТ
«КЗТВ» за узгодженою між ними ціною.

Судом встановлено, що спірну угоду було
підписано сторонами 28.08.2000 року, під час
дії ЦК УРСР (в ред. 1963р.), а тому спірні
правовідносини, що стосуються
недійсності укладеної угоди
регулюються нормами ЦК УРСР (в ред.
1963р.).

Звертаючись до суду з позовом про
визнання угоди недійсною позивачка
вказала, що така порушує її майнові
інтереси та суперечить актам
цивільного законодавства, які діяли
станом на момент її укладення.

Між тим суд не може погодитись з таким
обґрунтуванням вимог позивачки,
оскільки вони не ґрунтуються на
вимогах закону, який регулює відносини,
які виникли між позивачкою та
відповідачем з огляду на таке.

Згідно зі ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і
обов'язки виникають з угод, які не
суперечать закону.

Відповідно до положень ст. 41 ЦК
УРСР угодами визнаються дії громадян і
організацій, спрямовані на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов'язків. Угоди
можуть бути односторонніми і дво- або
багатосторонніми (договори)

Нормами глави 3 ЦК УРСР передбачено, що
угода може бути визнана судом
недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом або
іншим нормативним актом.

У відповідності до положень Постанови
Пленуму Верховного Суду України №3 від
28.04.1978 р. «Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними» (чинної
на момент виникнення спірних
правовідносин) за правилами ст. 48 ЦК
України угода визнається недійсною при
невідповідності її не тільки законові,
а й іншим актам, виданим органами
державної влади і управління в межах
наданої компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР
застосовується при порушенні
встановленого порядку вчинення
громадянином і організаціями дій,
спрямованих на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав і обов'язків,
при ущемленні угодою особистих або
майнових прав неповнолітніх дітей, а
також в інших випадках їх
невідповідності вимогам чинного
законодавства. У разі визнання угоди
недійсною за ст. 48 ЦК суд повинен в
рішенні посилатися і на нормативний
акт, вимогам якого угода не відповідає.

Пунктом 4.3. угоди від 28.08.2000 встановлено,
що сторони встановлюють взаємний
обов'язок не відчужувати у будь-якій
формі акції ВАТ «КЗТВ» та не передавати
їх в управління третім особам без
попереднього погодження з іншою
стороною.

Згідно з п. 4.4. угоди від 28.08.2000, сторони
встановили, що пакети акцій або їх
частини, які у будь-якій формі
контролюються сторонами, можуть бути
відчужені будь-яким способом лише
після попереднього письмового
схвалення таких дій іншою стороною.

Таким чином з угоди виникли цивільні
обов'язки сторін по вчиненню певних
дій, а саме контроль за акціями, самими
власниками акцій ВАТ «КЗТВ».

Відповідно до ч.1,2 ст. 4 Закону України
«Про власність» (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин)
власникові надано право на свій розсуд
володіти, користуватись і
розпоряджатись належним йому майном,
вчиняти щодо свого майна будь-які дії.

Отже, прийняття позивачкою на себе
зобов'язань передбачених зазначеними
вище пунктами угоди, як власником майна
знаходиться в межах правомочностей
власника визначених ст. 4 Закону
України «Про власність» і жодним чином
не обмежує дієздатності сторін угоди.

Крім цього п.8.5 угоди передбачає, що
дана угода, здійснена сторонами при
повному взаємному розумінні предмету
угоди в цілому, а також зміст кожного з
його пунктів окремо, замінює будь-яку
іншу домовленість, що так чи інакше
стосується предмету Угоди, яка
укладена між сторонами коли-небудь в
будь-якій формі. Дані умови були
підписані сторонами.

Також позивачка в позовних вимогах
зазначає, що спірна угода є договором
про сумісну діяльність, а тому на неї
поширюється положення Глави 38 ЦК
України.

Разом з тим, суд не погоджується з таким
твердженням позивачки зважаючи на
таке.

Згідно ст. 430 ЦК УРСР за договором про
сумісну діяльність сторони
зобов'язуються сумісно діяти для
досягнення спільної господарської
мети, як-то: будівництво і експлуатація
міжколгоспного або
державно-колгоспного підприємства або
установи (що не передаються в
оперативне управління організації, яка
є юридичною особою), будування
водогосподарських споруд і пристроїв,
будівництво шляхів, спортивних споруд,
шкіл, родильних будинків, жилих
будинків і т. ін.

Згідно ч. 2 цієї статті, громадяни
можуть укладати договір про сумісну
діяльність лише для задоволення своїх
особистих побутових потреб.

Посилання позивачки, що угода є
договором про сумісну діяльність є
надуманими, оскільки в угоді відсутня
господарська мета, яка відповідно до
ст. 430 ЦК України є основною ознакою
даного виду договору.

Із змісту угоди вбачається, що сторони
укладаючи угоду діяли як акціонери з
ціллю - взаємні зобов'язання сторін,
пов'язані з володінням акціями ВАТ
«КЗТВ» та діяльність органів
управління ВАТ «КЗТВ», при цьому
фінансове оздоровлення ВАТ «КЗТВ» не є
господарською метою сторін.

Крім цього, позивачка як на підставу
недійсності угоди від 28.08.2000 року
посилається на невідповідність їй
положенню ч.1 ст. 10 Закону України «Про
господарські товариства», відповідно
до якої учасник товариства,зокрема, має
право брати участь в управлінні
справами товариства в порядку,
визначеному в установчих документах,
за винятком випадків, передбачених цим
законом.

Разом з тим, суд вважає хибними
посилання позивачка на
невідповідність угоди ст. 10 Закону
України «Про господарські товариства»
( в редакції станом на момент
підписання угоди), оскільки з п.5.4
вбачається, що виконання зобов'язань
щодо голосування на загальних зборах
акціонерів ВАТ «КЗТВ» буде проводитись
сторонами шляхом одержання
довіреностей, а також іншими не
забороненими законодавством
способами.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Позивачем відповідно до ст.60 ЦПК
України, не доведено в порядку ст.ст. 57-59
ЦПК України належними та допустимими
доказами, які б підтверджували, що
укладення угоди 28.08.2000 суперечить актам
діючого на той час законодавства.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи те, що обставини
на які посилається позивач як на
підставу для задоволення позову, не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні, а позовні вимоги щодо
визнання недійсним угоди не
ґрунтуються на жодній з підстав
недійсності правочину, передбачених ЦК
УРСР 1963р., суд прийшов до висновку, що у
задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.
11,12, 48, 430 ЦК УРСР, ст. ст. 10, 60, 169, 211, 213, 215
ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
правочину недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: