У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Нагорняка
В.А., Олійник А.С.,

Писаної Т.О.,
Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Головного
управління Пенсійного фонду України в
Запорізькій області до ОСОБА_1, третя
особа - Головне управління Державної
казначейської служби України у м.
Києві, про відшкодування вартості
навчання за державним замовленням у
вищому навчальному закладі, за
касаційною скаргою Головного
управління Пенсійного фонду України в
Запорізькій області на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 6 лютого 2014 року, ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 19 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Головне управління
Пенсійного фонду України в Запорізькій
області (далі - ГУ ПФУ в Запорізькій
області) звернулося до суду з указаним
позовом, просило відшкодувати з
відповідача вартість навчання у
розмірі 115 827 грн 80 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30
липня 2008 року між Національним
авіаційним університетом (далі - НАУ),
ГУ ПФУ в Запорізькій області та ОСОБА_1
було укладено договір про підготовку
фахівця № 31. За умовами зазначеного
договору НАУ зобов'язався надати
ОСОБА_1 освітні послуги на рівні
державних стандартів, ГУ ПФУ в
Запорізькій області - працевлаштувати
ОСОБА_1 відповідно до кваліфікації та
спеціальності у системі Пенсійного
фонду України в Запорізькій області, а
ОСОБА_1 - після завершення навчання в
університеті прибути до ГУ ПФУ в
Запорізькій області для
працевлаштування та відпрацювання у
системі Пенсійного фонду України не
менше трьох років.

У 2012 році ОСОБА_1 закінчила навчання та
отримала диплом про базову вищу освіту,
але до ГУ ПФУ в Запорізькій області не
з'явилась, вартість навчання до
Державного бюджету України не
відшкодувала.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 6 лютого 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 19 травня 2014 року, в позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ГУ ПФУ в
Запорізькій області просить скасувати
судові рішення у справі, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
недоведеності порушення відповідачем
прав та законних інтересів позивача,
відсутності доказів про уповноваження
позивача представляти інтереси
держави в суді щодо відшкодування
державі вартості навчання за державним
замовленням у вищому навчальному
закладі.

Із висновками судів першої та
апеляційної інстанції не можна
погодитися з огляду на таке.

Як встановлено судами, 30 липня 2008 року
між НАУ (виконавцем), ГУ ПФУ в
Запорізькій області (замовником) та
ОСОБА_2 (студентом) було укладено
договір № 31 про підготовку фахівця
освітньо-кваліфікаційного рівня
бакалавр за напрямом 6.050102 «Комп'ютерна
інженерія» та денною формою навчання
(далі - договір).

Відповідно до п. п. 2.1.1, 2.2.2, 2.3.6 договору
виконавець зобов'язувався надати
студенту освітні послуги на рівні
державних стандартів освіти на умовах
чинного законодавства, замовник -
працевлаштувати студента відповідно
до спеціальності та кваліфікації в
системі Пенсійного фонду України в
Запорізькій області, студент - після
завершення навчання відпрацювати в
системі Пенсійного фонду України не
менше трьох років.

5 червня 2012 року ОСОБА_1 закінчила НАУ,
отримала базову вищу освіту за
напрямом підготовки «Комп'ютерна
інженерія» та здобула кваліфікацію
бакалавра з комп'ютерної інженерії.

Висновок суду першої інстанції про те,
що витрати, понесені у з в'язку з
неприбуттям молодого фахівця за
направленням або відмови без поважної
причини приступити до роботи за
призначенням, підлягають
відшкодуванню на користь позивача, а не
на користь Державного бюджету України,
є необґрунтованим.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України
однією із загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 52 Закону України «Про
освіту» (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що випускники вищих
навчальних закладів, які здобули
освіту за кошти державного або
місцевого бюджетів, направляються на
роботу і зобов'язані відпрацювати за
направленням і в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до ч. 1 п. 8, п. 14 Порядку
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22
серпня 1996 року № 992, випускники, які
уклали угоду з вищим навчальним
закладом після зарахування на
навчання, повинні відпрацювати за
місцем призначення не менше трьох
років. У разі неприбуття молодого
фахівця за направленням або відмови
без поважної причини приступити до
роботи за призначенням, звільнення
його з ініціативи адміністрації за
порушення трудової дисципліни,
звільнення за власним бажанням
протягом трьох років випускник
зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати.

Згідно із Положенням про Пенсійний
фонд України, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 24
жовтня 2007 року № 1261, та Положенням про
головні управління Пенсійного фонду
України в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі,
затвердженим постановою Правління
Пенсійного фонду України від 27 червня
2002 року № 11-2, органи Пенсійного фонду
України є органами державної
виконавчої влади.

Відповідно до п. 2 Порядку формування та
розміщення державних замовлень на
поставку продукції для державних
потреб і контролю за їх виконанням,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 29 лютого 1996 року
№ 266 (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин),
державне замовлення за пріоритетними
напрямками, зокрема підготовка
фахівців, формується Міністерством
економіки та з питань європейської
інтеграції разом з міністерствами,
іншими органами державної влади,
установами, організаціями.

Пунктом 11 зазначеного Порядку (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) контроль за
виконанням державного замовлення
покладено на державних замовників і
Міністерство економіки та з питань
європейської інтеграції.

Згідно із Указом Президента України
«Про заходи щодо реформування системи
підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів» від 23 січня 1996
року № 77/96, вищі навчальні заклади
України здійснюють підготовку
спеціалістів: за рахунок коштів
Державного бюджету України,
республіканського бюджету Автономної
Республіки Крим та місцевих бюджетів -
за державним замовленням; за рахунок
коштів відповідних юридичних та
фізичних осіб для роботи у
недержавному секторі народного
господарства; за рахунок власних
коштів особи - для роботи у державному
і недержавному секторі народного
господарства (за бажанням). Особи, які
навчаються за рахунок державних
коштів, укладають з адміністрацією
вищого навчального закладу угоду, за
якою вони зобов'язуються після
закінчення навчання та одержання
відповідної кваліфікації працювати в
державному секторі народного
господарства не менше ніж три роки. У
разі відмови працювати в державному
секторі народного господарства
випускники відшкодовують в
установленому порядку до державного
бюджету повну вартість навчання.

Із аналізу зазначених норм
матеріального права, випливає, що
чинним законодавством не визначено
державний орган, який має право
пред'являти відповідні позови в
інтересах держави, проте це не є
підставою для звільнення від такого
відшкодування.

Замовник послуг з підготовки фахівця
має право здійснювати контроль за
виконанням цього державного
замовлення, а як сторона договору -
вимагати виконання його умов та
застосування передбачених
законодавством і договором наслідків
його невиконання, зокрема, вимагати
відшкодування до Державного бюджету
України вартості навчання.

У порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України, суд
першої інстанції на зазначені
положення закону уваги не звернув, не
з'ясував обставини справи, не дослідив
умови договору, не перевірив, чи
виконала ОСОБА_1 свої зобов'язання за
договором щодо відпрацювання за
направленням у системі Пенсійного
фонду України не менше трьох років та
дійшов передчасного висновку про
відмову в позові.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду у
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд також
виходив із того, що Головне управління
Державної Казначейської служби
України у м. Києві, на користь якої
позивач просить відшкодувати вартість
навчання, є третьою особою та не
порушувало права та законні інтереси
позивача.

У порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України,
апеляційний суд не врахував, що
зазначення Головного управління
Державної Казначейської служби
України у м. Києві, на користь якого
позивач просить відшкодувати вартість
навчання, третьою особою та не
порушення ним прав та законних
інтересів позивача не є підставою для
звільнення відповідача від такого
відшкодування. Поза увагою
апеляційного суду залишилось і те, що
позивач є замовником послуг із
підготовки фахівця та має право
вимагати виконання умов договору.

Оскільки допущені судами першої та
апеляційної інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, рішення суду
першої інстанції та ухвала
апеляційного суду підлягають
скасуванню із направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління
Пенсійного фонду України в
Запорізькій області задовольнити
частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 6 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 19 травня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

О.М.Ситнік

Судді:

В.А. Нагорняк

А.С. Олійник

Т.О. Писана

Г.В. Юровська