Справа №: 343/367/14-ц
Провадження №: 2/0343/264/14
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2014 року м. Долина

Долинський районний суд
Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючої судді -
Монташевич С. М.,

секретаря -
Менделяк А. І.,

розглянувши у вiдкритому судовому
засiданнi в залі Долинського районного
суду Івано-Франківської області справу
за позовом ОСОБА_1 до відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в Долинському районі про
відшкодування втраченого заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася з позовом, у якому
просить стягнути на її користь з
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань в Долинському районі 54152,00
гривні втраченого заробітку у зв'язку з
каліцтвом на виробництві.

Свої вмоги мотивує тим, що в 1998
році під час роботи в КСП імені
Петровського в с. Рубань Немирівського
району Вінницької області з нею стався
нещасний випадок на виробництві, про що
складено акт форми Н1 від 21.10.1998 р. У
результаті отриманого каліцтва вона
стала інвалідом 2 групи з втратою
професійної працездатності, що
призвело до часткової втрати
заробітку. Як особа, з якою стався
нещасний випадок на виробництві, вона
набула права на відшкодування
матеріальної та моральної шкоди. Однак,
КСП імені Петровського відмовилося
відшкодувати заподіяну їй шкоду, тому
вона звернулася в суд. За час розгляду
справи в суді відповідач - КСП імені
Петровського - припинило свою
діяльність, його правонаступником
стало сільськогосподарське товариство
імені Петровського. Рішеннм
Долинського районного суду від 26.11.2001 р.
на її користь було стягнуто з
вищевказаного товариства втрачений
заробіток в сумі 123,40 грн. щомісячно,
починаючи з 29.09.1998 р. по 01.02.2001 р. (до
чергового переосвідчення МСЕК),
одноразову допомогу та моральну шкоду.
Починаючи з 01.04.2001 р. всі страхові
виплати у зв'язку з каліцтвом на
виробництві проводить Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України. Тому для
продовження виплати втраченого
заробітку в 2001 році вона звернулася до
відділення виконавчої дирекції Фонду в
Долинському районі. Але її документи не
були прийняті, мотивуючи це тим, що
необхідно звертатися до відділення
виконавчої дирекції Фонду по місцю
знаходження підприємства, де стався
нещасний випадок. Вона звернулася у
відділення виконавчої дирекції Фонду в
Немирівському районі, який також
відмовив у продовженні виплат.

У березні 2003 року вона подала
позовну заяву до Долинського районного
суду про стягнення страхової виплати
втрачено заробітку і моральної шкоди.
Відповідачами були Долинське і
Немирівське відділення Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві. Проте справу
не було вирішено, оскільки появилося
рішення Немирівського районного суду
від 07.02.2002 року про визнання недійсним
акта про нещасний випадок від 21.10.1998
року. Про це рішення вона не знала, в
судовому засіданні не була.

Протягом 2003-2009 років різними
судовими інстанціями розглядалися її
апеляційні і касаційні скарги на
незаконність рішення Немирівського
суду від 07.02.2002 року. Попереднє рішення
було скасовано, а ухвалою
Немирівського районного суду від 24.12.2009
року позов про визнання акта недійсним
залишено без розгляду.

Після цього вона знову звернулася
до відповідача щодо страхової виплати.
І знову - відмова, яку було оскаржено в
судовому порядку.

Постановою Долинського районного
суду від 20.04.2011 року визнано
неправомірною відмову відділення
виконавчої дирекції Фонду в
Долинському районі відносно невиплати
їй щомісячної грошової суми в зв'язку з
частковою втратою працездатності та
здійснення соціальних послуг;
зобов'язано відділення призначити їй
страхову виплату втраченого заробітку
та виплачувати відповідні грошові суми
щомісяця, починаючи з 1 квітня 2001 року
постійно, на час встановлення втрати
працездатності МСЕК, з врахуванням
гірських та індексу інфляції.

Постанова суду відповідачем була
оскаржена до Львівського апеляційного
адміністративного суду. Там справа
розглядалася на протязі 2011 - 2013 років.
Апеляційна скарга відхилена. Постанова
суду від 20.04.2011 року вступила в силу
28.05.2013 року.

Через те, що відповідач не
погодився добровільно виконувати
рішення суду, вона, отримавши
виконавчий лист, звернулася у відділ
державної виконавчої служби про
примусове виконання рішення.
Постановою головного державного
виконавця Долинського ВДВС від 30.07.2013
року було відкрите виконавче
провадження.

Незважаючи на те, що відповідачу
було надано строк для добровільного
виконання рішення суду (7 днів), гроші
були перераховані на її рахунок у банку
тільки 27.11.2013 року. Відповідачем було
нараховано й виплачено за період 2001-2013
років втрачений заробіток у сумі 39620, 06
грн.

Проте з розміром цієї виплати
вона не погодилась, оскільки вона
значно менша тієї, на яку мала право,
яка визначена рішенням суду та
передбачена законодавством.

Рішенням Долинського районного
суду від 26.11.2001 року вперше було
визначено щомісячний розмір виплати
втраченого заробітку - 123,40 грн.,
виходячи з середнього заробітку до
каліцтва - 176,28 грн. Такий розмір
зарплати повинен братися за основу і в
подальшому для призначення виплати
після чергового обстеження на МСЕК і не
може змінюватися.

Постановою Долинського районного
суду від 20.04.2011 року зобов'язано
відповідача виплачувати їй відповідні
грошові суми щомісяця з врахуванням
гірських та індексу інфляції.

Але відповідач, щоб зменшити
виплату, без її згоди, взяв для
розрахунку мінімальну зарплату (118
грн.), не доплативши їй значні кошти.
Гірські нараховані в розмірі 20%, а
індекс інфляції зовсім не взято до
уваги.

Також безпідставно при
визначенні відшкодування враховано
пенсію по інвалідності, призначену їй у
зв'язку з каліцтвом.

В результаті наведених вище порушень
їй зменшено відшкодування втраченого
заробітку у зв'язку з каліцтвом на
виробництві за період квітень 2001 року -
серпень 2013 року в сумі 54152,00 грн.

Позивачка та представник
позивачки в судовому засіданні позовні
вимоги підтримали в повному обсязі,
просили позов задоволити. Додатково
пояснили, що у зв'язку з тим, що нещасний
випадок з ОСОБА_1 стався у вересні 1998
року питання про стягнення втраченого
заробітку вирішувалось згідно
Цивільного Кодексу Української PCP та
Правил відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконання ним
трудових обов'язків. Тобто, на час
визначення розміру і першої виплати
втраченого заробітку дія Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності" не
поширювалася. Тільки після вступу його
в дію, з 01.04.2001 р. відділенню Фонду
належало продовжити виплати, які мали
здійснюватись з врахування визначених
судом сум. Постановою Долинського
районного суду від 20.04.2011 року було
зобов'язано відповідача призначити
ОСОБА_1 страхову виплату втраченого
заробітку та виплачувати відповідні
грошові суми щомісяця, починаючи з 1
квітня 2001 року постійно, на час
встановлення втрати професійної
працездатності МСЕК, з врахуванням
гірських та індексу інфляції. При
нарахуванні виплати втраченого
заробітку необхідно брати середній
заробіток ОСОБА_1 до каліцтва,
визначений у рішенні суду від 26.11.2001
року на підставі довідки про заробітну
плату сільгосптовариства ім.
Петровського (176,28 грн.). Тобто, для
застосування мінімальної заробітної
плати в розрахунках Фонду не було
підстав. Таким чином, відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в Долинському районі має
сплатити на користь позивачки 54152,00 грн.
втраченого заробітку у зв'язку з
каліцтвом на виробництві.

Представник відповідача
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в особі його
відділення в Долинському районі
Богачов Р.В. в судовому засіданні позов
не визнав, подав заперечення проти
позову та пояснив, що на час виникнення
права позивачки на відшкодування
втраченого заробітку дані відносини
регулювалися Правилами відшкодування
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівнику
ушкодженням здоров"я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків. На
сьогодні дані відносини регулюються
виключно Законом України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності". Тобто відшкодування
шкоди, яка виникла в результаті
отримання ОСОБА_1 виробничої травми,
повинно здійснюватись виключно на
підставі вищевказаного закону.

Щодо проведення перерахунку страхової
виплати без врахування пенсії по
інвалідності 2 групи трудового
каліцтва, то щомісячна страхова
виплата обов'язково сумується з
пенсією по інвалідності, що призначена
у зв'язку з одним і тим самим нещасним
випадком. Без врахування пенсії,
призначеної у зв'язку з втратою
здоров'я, відшкодовується шкода,
завдана фізичній особі тільки у
випадках, що не пов'язані з виконанням
нею трудових обов'язків.

За період з квітня 2001 р. по серпень 2013 р.
ОСОБА_1 отримувала від Пенсійного фонду
України пенсію по інвалідності 2 групи
трудового каліцтва, на яку проводилася
індексація. В цей же період позивачка
не отримувала жодних грошових доходів
у зв'язку з відшкодуванням шкоди,
заподіяної каліцтвом, що підлягали б
індексації. Тому мотиви ОСОБА_1 щодо
нарахування індексу інфляції при
виплаті їй щомісячної страхової
виплати за квітень 2001 р. - серпень 2013 р. є
надуманими і суперечать законодавству.
Крім того, розмір відшкодування ОСОБА_1
щорічно збільшувався у зв"язку з ростом
цін та збільшенням мінімальної
заробітної плати, а тому не може ще і
нарахуватися індексація.

Відділення Фонду при обчисленні
заробітної плати, з якої проводився
розрахунок страхової виплати,
керувалося чинним законодавством.
Оскільки були відсутні документи про
заробіток позивачки вони
витребовували дані про розмір зарплати
на той час працівника за посадою, на
якій працювала ОСОБА_1, та з врахуванням
всіх розрахунків визначило його в сумі
118 грн. І саме, виходячи з даної суми,
проводився розрахунок розміру
відшкодування втраченого заробітку,
який був виплачений за весь період,
вказаний в рішенні суду.

Щомісячна страхова виплата не
відноситься до виплат з Державного
бюджету, що вказані в Законі України
"Про статус гірських населених
пунктів", а тому не підлягає жодному
збільшенню. В протилежному випадку, це
призводить до нецільового
використання коштів Фонду.

Він також нагошував на тому, що Фондом
не завдано жодної шкоди здоров'ю ОСОБА_1
В день отримання трудового каліцтва
позивачка працювала в СТОВ ім.
Петровського, а тому саме це
підприємство має проводити виплату
відшкодування.

Також вимоги потерпілої про
перерахунок та стягнення сум
щомісячних платежів, раніше визначених
судом або роботодавцем, у зв'язку з
неправильним застосуванням
коефіцієнтів підвищення тарифних
ставок чи у зв'язку із зміною
середнього заробітку позивачки
підлягають розгляду за період, що не
перевищує 3 років, тобто в межах строків
позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення позивачки,
представника позивачки, представника
відповідача, дослідивши та оцінивши
здобуті та перевірені в судовому
засіданні докази в їх сукупності,
вважає, що даний позов підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

В ст. 46 Конституції України
передбачено, що громадяни мають право
на соціальний захист, що включає право
на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Ч. 2 вищевказаної статті передбачає, що
це право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, в яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як встановлено в рішенні Долинського
районного суду від 26.11.2001 року під час
виконання трудових обов'язків в СТОВ
ім. Петровського з ОСОБА_1 стався
нещасний випадок, про що свідчить акт
про нещасний випадок від 23.09.1998 р. З
змісту довідок МСЕК вбачається, що
ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи і ступінь
втрати нею професійної працездатності
становив 70% на строк до 01.02.2001 року (а.с.
6-7).

У вищезгаданому судовому рішенні
середній заробіток, на підставі
довідки КСП ім. Петровського від 12.05.2000
року з зарплати вересня 1998 року (коли
час роботи становить менше одного
календарного місяця) дорівнює 176,28 грн.
Розмір втраченого заробітку позивачки
становить: 176,28 грн. х 70 % = 123,40 грн. (а.с.
6-7).

В судовому засіданні встановлено, що
позивачці відповідачем було
нараховано і виплачено за період 2001-2013
років втрачений заробіток в сумі 39620,06
грн. При розрахунку щомісячного
відшкодування втраченого заробітку
потерпілої ОСОБА_1 згідно рішення суду
від 20.04.2011 року №2-а-33/2011р. за основу
бралася заробітна плата, з якої
проводився розрахунок, в розмірі 118,00
грн., що збільшувалася на коефіцієнт
гірських, коефіцієнт березневого
перерахунку та враховувалися процент
втрати працездатності й виплачена
пенсія (а.с. 13-14).

З таким розрахунком та розміром
виплати вона не погодилась, оскільки
він значно менший тієї суми, на яку вона
має право і яка визначена рішенням суду
та передбачена законодаством.

У зв'язку з тим, що нещасний випадок з
ОСОБА_1 стався у вересні 1998 року питання
про стягнення втраченого заробітку
мало вирішуватись на підставі ст.ст. 456,
465 ЦК УРСР, Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків.

Відповідно до ст. 456 ЦК УРСР у разі
заподіяння громадянину каліцтва або
іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних
з виконанням ним трудових
обов'язків, організація або
громадянин, відповідальні за шкоду,
зобов'язані відшкодувати потерпілому у
повному розмірі втрачений заробіток,
а також виплатити потерпілому
(членам сім'ї та особам, які
перебували на утриманні померлого)
одноразову допомогу в установленому
законом порядку. При цьому пенсії та
інші доходи, одержувані працівником,
не враховуються.

Згідно ст. 465 ЦК УРСР відшкодування за
шкоду, пов'язану з зменшенням
працездатності потерпілого, а також за
шкоду, пов'язану з смертю,
провадиться щомісячними платежами.

Керуючись вищевказаними нормами,
рішенням Долинського районного суду
від 26.11.2001 року було стягнуто з
сільгосптовариства ім. Петровського на
користь ОСОБА_1 втрачений заробіток в
сумі 123,40 щомісячно, починаючи з 29.09.1998
року по 01.02.2001 рік, одноразову допомогу
та моральну шкоду.

Таким чином, на час визначення розміру
і першої виплати втраченого заробітку
дія Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" не поширювалася.

Після прийняття вказаного Закону,
починаючи з 1 квітня 2001 року всі
стархові виплати у зв'язку з каліцтвом
на виробництві проводить Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України. Тобто дані
відносини мають регулюватися з 01
квітня 2001 року нормами вказаного
закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" у разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
зобов'язаний у встановленому законом
порядку своєчасно та в повному обсязі
відшкодувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або в разі його смерті,
виплачуючи йому або особам, які
перебували на його утриманні щомісяця
грошову суму в разі часткової чи повної
втрати працездатності, що компенсує
відповідну частину втраченого
заробітку потерпілого; забезпечити
потерпілому разом з відповідними
службами охорони здоров'я за
призначенням лікарів повний обсяг
постійно доступної, раціонально
організованої медичної допомоги, яка
повинна включати забезпечення
необхідними лікарськими засобами,
протезами, ортопедичними, коригуючими
виробами, окулярами, слуховими
апаратами, спеціальними засобами
пересування, зубопротезування (за
винатком протезування з дорогоцінних
металів). Згідно ст. 40 вказаного Закону
страхові виплати провадяться
щомісячно в установлені Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків дні на підставі постанови
цього фонду або рішення суду:
потерпілому - з дня втрати
працездатності внаслідок нещасного
випадку або з дати встановлення
професійного захворювання.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму
Верховоного суду України від 27.03.1992 р. №
6 роз'яснено, що право на отримання
потерпілим одноразової допомоги та
щомісячної страхової виплати настає з
дня встановлення йому
медико-соціальною експертизою стійкої
втрати професійної працездатності.

Після чергового переосвідчення МСЕК,
для продовження виплати втраченого
заробітку в 2001 році позивачка
звернулась до відділення виконавчої
дирекції Фонду в Долинському районі.
Про те їй було відмовлено у такій
виплаті.

І тільки постановою Долинського
районного суду від 20.04.2011 року, яка
набрала законної сили 28.05.2013 року,
зобов'язано відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в Долинському районі
призначити ОСОБА_1 страхову виплату
втраченого заробітку та виплачувати
відповідні грошові суми щомісяця,
починаючи з 01 квітня 2001 року постійно,
на час встановлення втрати професійної
працездатності МСЕК, з врахуванням
гірських та індексу інфляції (а.с. 9-11).

Ухвалою Вищого адміністративного суду
від 12.03.2014 року вищеописане рішення
залишено без змін (а.с. 42-44).

Як було встановлено в судовому
засіданні відповідачем було
нараховано і виплачено ОСОБА_1 за
період 2001-2013 років втрачений заробіток
у сумі 39620,06 грн. Проте розрахунок
щомісячного відшкодування втраченого
заробітку проведений Фондом з
порушенням законодавства та не
відповідає вищеописаній постанові
Долинського районного суду від 20.04.2011
року по справі №2-а-33/2011р.

Як встановлено в судовому засіданні
відділення Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в Долинському районі, щоб
зменшити виплату ОСОБА_1, без її згоди,
взяв для розрахунку мінімальну
зарплату (118 грн.), не доплативши значні
кошти, а індекс інфляції зовсім не взяв
до уваги. Також в окремі місяці
нарахований розмір відшкодування було
частково зменшено, так як враховано
розмір пенсії, який отримує ОСОБА_1, як
інвалід трудовго каліцтва.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" визначені раніше суми
щомісячної страхової виплати та пенсія
по інвалідності зменшенню не
підлягають.

Також необхідно мати на увазі, що в
рішенні суду від 26.11.2001 року виплати
втраченого заробітку визначались без
врахування пенсії. Вказане рішення
грунтувалось, зокрема, на ст. 456 ЦК УРСР,
яка вказувала на те, що у разі
заподіяння громадянину каліцтва або
іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних
з виконанням ним трудових обов'язків,
організація або громадянин,
відповідальні за шкоду, зобов'язані
відшкодувати потерпілому у повному
розмірі втрачений заробіток, а також
виплатити потерпілому (членам сім'ї
та особам, які перебували на
утриманні померлого) одноразову
допомогу в установленому законом
порядку. При цьому пенсії та інші
доходи, одержувані працівником, не
враховуються. Такий порядок був
предбачений і п. 9 розділу 2 Правил
відшкодування власником відприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків.

Отже, відповідач безпідставно,
всупереч вищеописаним положенням при
розрахунку щомісячного відшкодування
втраченого заробітку позивачки
частково віднімав від нарахованої
щомісячної виплати розмір пенсії, яку
вона отримувала, як інвалід, внаслідок
трудового каліцтва. Таким чином, сума
відшкодування, яка підлягала до
виплати, була зменшена.

Суд також не бере до уваги заперечень
відповідача щодо того, що щомісячні
страхові суми повинні виплачуватися
без врахуванням індексу інфляції,
оскільки рішенням суду від 20.04.2011 року
зобов'язано відповідача виплачувати
позивачці відповідні грошові суми
щомісяця з врахуванням гірських та
індексу інфляції.

Підтвердженням того, що відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в Долинському районі
здійснює розрахунок середнього
заробітку на основі заробітної плати в
розмірі 118 грн. є:

- повідомлення № 1046/06-12 від 13.11.2013 р., в
якому Фонд просить ОСОБА_1 дати згоду на
розрахунок щомісячного розміру
втраченого заробітку із заробітної
плати 118,00 грн. (а.с. 19);

- заява ОСОБА_1 від 15.11.2013 року на
вищевказане повідомлення, в якій вона
наполягає на проведенні розрахунку із
зарплати 176,25 грн. (а.с.75);

- розрахунок щомісячного
відшкодування втраченого заробітку
потерпілої ОСОБА_1 згідно рішення суду
від 20.04.2011 року № 2-а-33/2011 р., в якому
заробітна плата, з якої проводиться
розрахунок, становить 118 грн.(а.с. 13-14).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, в яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Оскільки згідно рішення суду від 26.11.2001
року розмір втаченого заробітку
позивачки становить 123,40 грн, тому
використання при розрахунках
щомісячного розміру втраченого
заробітку суми 118,00 грн. є
неправомірним.

Згідно зі ч. 2 ст. 6 Закону України "Про
статус гірських населених пунктів в
Україні" розмір державних пенсій,
стипендій, всіх передбачених чинним
законодавством видів державної
матеріальної допомоги громадянам, які
одержали статус особи, що працює,
проживає або навчається на території
населеного пункту, якому надано
статус гірського, збільшується на 20
відсотків. На основі вказаної норми є
всі підстави для врахування 20 % доплати
до суми втреченого заробітку у зв'язку
з каліцтвом на виробництві.

Відповідно до п. 3 ст. 268 ЦК України на
вимогу про відшкодування шкоди
завданої каліцтвом позовна давність не
поширюється. Крім того, ст. 40 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
зазначає, що якщо потерпілому з вини
Фонду своєчасно не визначено або не
виплачено суми страхової виплати, ця
сума виплачується без обмеження
протягом будь-якого строку та підлягає
корегуванню у зв'язку з зростанням цін
на споживчі товари та послуги у
порядку, встановленому Законом України
"Про оплату праці". Тобто в даному
випадку немає підстав для обмеження
позовних вимог строками позовної
давності.

Враховуючи, що судовим рішенням від
26.11.2001 року був визначений втрачений
заробіток в сумі 123,40 грн., постановою
суду від 20.04.2011 року зобов'язано Фонд
соціального страхування призначити
страхову виплату втраченого заробітку
та виплачувати відповідні грошові суми
щомісяця, з врахуванням гірських та
індексу інфляції, тому відповідач
безпідставно нараховує та виплачує
втрачений заробіток на підставі
мінімальної заробітної плати в розмірі
118,00 грн., без врахування індексу
інфляції та з врахуванням отримуваної
позивачкою пенсії.

Позивачкою при проведенні розрахунку
недоплаченого їй втраченого заробітку
у зв»язку з каліцтвом на виробництві
враховувалася заробітна плата до
каліцтва - 176,28 грн. (яка встановлена
вищеописаним рішенням суду від 26.11.2001
року), втрата професійної
працездатності: лютий 2001 року - лютий 2013
року - 70%, березень - серпень 2013 року - 55%
та 20% гірських ( аналогічно як в
розрахунку відповідача), індекс
інфляції та не враховувалася отримана
нею пенсія. Також враховано розмір
проведеної щомісячної виплати та
виведено щомісячно недоплачену суму.
Даний розрахунок є математично
правильним, щодо його проведення
заперечень від відповідача не
поступало.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що є всі законні підстави для стягнення
з відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань в Долинському районі на
користь позивачки 54152,00 гривні
недоплаченого втраченого заробітку у
зв'язку з каліцтвом на виробництві за
період квітень 2001 року - серпень 2013
року.

На підставі викладеного, ст. 46
Конституції України, ст. 268 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 456, 465 Цивільного
кодексу Української РСР, ст.ст. 21, 24, 40
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", ст. 6 Закону України
"Про статус гірських населених пунктів
в Україні", Правил відшкодування
власником відприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків,
керуючись ст.ст. 61, 209, 213-215, 223 Цивільного
процесуального кодексу України, -

РIШИВ:

Позов задоволити.

Стягнути з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в Долинському районі на
користь ОСОБА_1 54152,00 (п'ятдесят чотири
тисячі сто п'ятдесят дві гривні 00
копійок) гривні втраченого заробітку у
зв'язку з каліцтвом на виробництві.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подачі
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення до Апеляційного суду
Івано-Франківської області через
Долинський районний суд.

Суддя: