Справа №487/6254/13-ц 29.09.2014 29.09.2014
Провадження № 22ц- 784/2242/14
Головуючий у 1-й інстанції: Боброва
Доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А

Іменем України

29 вересня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів: Шаманської Н.О.,
Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового
засідання: Романенко Ю.О.,

за участю: представника
позивачки ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6 та її
представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_12 та
ОСОБА_3

на заочне рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 12
грудня 2013 року за позовом

ОСОБА_8

до

ОСОБА_4, ОСОБА_6 , ОСОБА_3, ОСОБА_5, за
участю третьої особи Заводського
районного відділу у м. Миколаєві
Управління державної міграційної
службі України в Миколаївській
області

про виселення

У С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року ОСОБА_8
звернулася до суду з позовною заявою
до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про
усунення перешкод в користуванні
майном, шляхом виселення та зняття з
реєстраційного обліку.

Позивачка зазначала, що вона є
власницею домоволодіння з
відповідними господарськими
спорудами по проспекту АДРЕСА_2 на
підставі договору міни частки
домоволодіння на квартиру від 28
вересня 2006 року. За згодою
попереднього власника цього будинку
ОСОБА_9 в ньому тимчасово мешкають
та є зареєстрованими відповідачі
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_5, чим
створюють перешкоди позивачці в
користуванні належною їй власністю.
Посилаючись на те, що на
неодноразові вимоги відповідачі не
звільняють займані приміщення,
позивачка просила усунути перешкоди
в користуванні власністю та виселити
останніх з домоволодіння АДРЕСА_2.

Заочним рішенням Заводського
районного суду м. Миколаєва від 12
грудня 2013 року позов задоволено,
виселено ОСОБА_4 ОСОБА_6, ОСОБА_3,
ОСОБА_5 з домоволодіння АДРЕСА_2 , що
належить ОСОБА_8 В іншій частині
позовних вимог відмовлено,
розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі
відповідачі просять вказане рішення
суду скасувати, а по справі ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
те, що суд не в повній мірі з'ясував
обставини справи та не вірно
застосував норми матеріального права.

Позивачка надала заперечення
на апеляційну скаргу, де вказувала
на законність оскаржуваного рішення
суду та безпідставність доводів
апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивачки, відповідачів
та представника відповідачки,
дослідивши докази по справі, судова
колегія дійшла висновку про
відсутність підстав для задоволення
апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і
таке встановлено судом, позивачка
ОСОБА_8 набула право власності на 3/100
частки домоволодіння АДРЕСА_2 на
підставі договору міни, укладеного 28
листопада 2007 року з ОСОБА_10 (а.с. 12).

Крім цього, відповідно до рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 28 вересня 2006 року ,
визнано дійсним договір міни
квартири АДРЕСА_1, укладений між
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та визнано за
позивачкою право власності ОСОБА_8
на 26/100 частин цього ж домоволодіння.
Вказане судове рішення
зареєстровано в реєстрі прав
власності на нерухоме майно 16
травня 2007 року (а.с. 10,11).

Таким чином частка, яка належить
позивачці ОСОБА_8 в даному житловому
будинку складає по даній справі
29/100 .

Рішенням Виконавчого комітету
Миколаївської міської ради від 21
листопада 2012 року за № 1271 29/100
частин домоволодіння з
господарськими будівлями та
спорудами по АДРЕСА_2, які належать
ОСОБА_8, надано нову адресу - АДРЕСА_2
(а.с. 13).

Із пояснень сторін встановлено,
що за згодою попередніх власників,
відповідачі вселилися в дане житлове
приміщення та проживають в ньому
тривалий час. Відповідно до
будинкової книги місце проживання
відповідачів значиться
зареєстрованим саме в будинку АДРЕСА_2
(а.с. 21-26).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені статтями 317, 383 ЦК
України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження
чи втручання у права власника
можливе лише на підставах
передбачених законом. На зміст права
власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК
України, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Оскільки позивачка стала новим
власником спірної частини житлового
будинку, яка не давала згоди на
вселення та реєстрацію у ній
відповідачів, а останні вселились та
проживають у квартирі зі згоди
колишнього власника , районний суд
дійшов вірного висновку про їх
виселення, що передбачено правилами
встановленими ст. ст. 98, 116, 168 ЖК
України, які передбачають підстави
виселення тимчасових жильців,
оскільки після того, як особа до
якої вони вселились, позбулась права
власності - вони стали тимчасовими
жильцями.

Чинним законодавством України не
передбачено перехід права та
обов'язків попереднього власника до
нового власника в частині
збереження права користування
житлом особами, які заселилися до
нього за згодою колишнього власника,
у випадку зміни власника.

Виникнення права осіб на
користування житлом та обсяг цих
прав залежить від наявності у особи,
зі згоди якої вони вселилися, права
власності на це житло, а отже
припинення права власності цієї
особи на житло припиняє право осіб,
які з її згоди були вселені, на
користування житлом.

Право відповідачів, які не є
власниками спірного будинку, на
користування ним, в тому числі і
належних до нього господарських
споруд, були похідними від прав
колишнього власника цього будинку, а
з припиненням його права власності ,
припинилося й право користування
житлом відповідачів та їх
неповнолітніх дітей.

Посилання відповідачів в апеляційній
скарзі на те, що перешкодою їх
виселення є та обставина, що
позивачка змінила статус житлового
будинку на нежитлове приміщення, не
можна прийняти до уваги, оскільки
таке не впливає на ті правовідносини,
які виникли під час їх виникнення.
Тобто відповідачі вселялися до
спірного приміщення як до житлового,
тому і їх виселення підлягає як з
житлового приміщення.

Також не можна зважати на посилання
відповідачів, що вони тривалий час
проживають в спірному приміщенні,
оскільки положеннями ст. 99 ЖК України
встановлено, що піднаймачі і
тимчасові жильці самостійного права
на займане жиле приміщення не
набувають незалежно від тривалості
проживання.

Рішенням Заводського районного суду
м. Миколаєва від 4 липня 2008 року за
позовом ОСОБА_8 виділена належна їй
частка в домоволодінні в натурі та
встановлено порядок користування
земельною ділянкою (т.1 а.с. 183-185). Із
плану земельної ділянки, який було
покладено в основу вказаного судового
рішення вбачається, що на виділеній
ОСОБА_8 частині земельної ділянки
знаходиться споруда З-2, тобто літня
кухня, де проживають відповідачі.
Відповідно до довідки БТІ, вказана
споруда на той час значилась по даним
інвентаризації як самовільно
збудована (т. 2 а.с. 99). Таким чином,
посилання апелянтів на те, що
позивачка не має права вимоги
виселення їх з приміщення літньої
кухні, яке вони займають, оскільки
невідомо до частки якого
співвласника дана споруда належить,
є безпідставними. Крім того, літня
кухня не є самостійним об'єктом, а є
приналежністю домоволодіння, тому в
зв'язку із зміною адреси належної
позивачці частини домоволодіння, суд
обґрунтовано виселив відповідачів
не з літньої кухні чи домоволодіння
№ 47, а саме з домоволодіння АДРЕСА_2.

Також, відсутні підстави вважати, що
даним рішенням порушені законні
права малолітніх дітей відповідачів
ОСОБА_3 та ОСОБА_11, оскільки права
неповнолітніх дітей також є
похідними від прав батьків, та
відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК
України, місцем проживання дітей є
місце проживання їх батьків, або
одного з них.

Відсутність посилання в
оскаржуваному рішенні суду на ст. 99 ЖК
України, яка передбачає виселення
тимчасових жильців, не є підставою
для скасування рішення, оскільки
висновки суду відповідають її
положенням.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, колегія дійшла висновку, про
відсутність підстав для його зміни чи
скасування, а тому, відповідно до
положень ст. 308 ЦПК України вказане
рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 12 грудня 2013 р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але на протязі
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді