РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/17114/14-ц

пр. № 2/759/5925/14

13 листопада 2014 року Святошинський
районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді -

Чалої А.П.,

при секретарі -

Котляр Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення боргу за
договором позики, -

В с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути з
відповідача 20 000 грн. боргу за договором
позики, посилаючись на те, що 07.04.2011р.
дав у борг відповідачу 20 000 грн., а
останній зобов*язався повернути борг
на першу вимогу кредитора, але
відповідач борг не повертає. Просив
задовольнити позов на підставі ст.ст.
526, 625, 638, 1047, 1049 ЦК України.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві та на порушення
відповідачем договірних зобов*язань.

Відповідач проти позову
заперечував, посилаючись на його
необґрунтованість і безпідставність, а
також пояснив про те, що грошових
коштів в сумі 20 000 грн. від позивача не
отримував, хоча договір від 07.04.2010р., а
не від 07.04.2011р., як вказує позивач, і
розписку про отримання 20 000 грн.
підписував на прохання позивача, з яким
перебував у трудових відносинах і
підписання вказаного договору та
розписки було вимогою останнього як
гарантія.

Крім цього, відповідач просив
застосувати наслідки пропуску
позивачем трирічного строку позовної
давності, передбачені частиною 4 ст.267
ЦК України, оскільки договір фактично
був підписаний 07.04.2010р., а не 07.04.2011р., про
що містить виправлення, а позивач з
часу підписання договору до нього
ніяких претензій і вимог про
повернення коштів не заявляв.

Заслухавши пояснення
представника позивача, відповідача,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає необхідним у задоволенні позову
відмовити, виходячи з наступного.

Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов*язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що відповідно
до змісту договору від 07.04.2011р., який
містить виправлення дати укладення
договору з « 07.04.2010р.» на « 07.04.2011р.»,
вбачається, що ОСОБА_2 отримав у борг
від ОСОБА_1 20 000 грн., які згідно пункту 2
цього договору позичальник
зобов*язався повернути позикодавцеві
готівкою на першу вимогу (а.с. 9-10 - копія
договору).

В матеріалах справи є розписка
без дати ОСОБА_2 про отримання від
ОСОБА_1 в борг 20 000 грн. (а.с. 11 - копія
розписки).

Згідно частини 1 ст.1047 ЦК України,
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

У відповідності до частини 2 цієї
ж норми права, на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Верховний Суд України в справі
№6-63це13 від 18.09.2013р. зробив правовий
висновок про те, що договір позики є
двостороннім правочином, а також він є
одностороннім договором, оскільки
після укладення цього договору всі
обов*язки за договором позики, у тому
числі повернення предмета позики або
рівної кількості речей того ж роду та
такої ж якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Тобто, в даному спірному випадку
ми маємо фактично два боргових
документа.

Щодо розписки відповідача про
отримання коштів від позивача.

Оскільки розписка є по суті
договором позики, то її зміст повинен
відповідати змісту договору, який
відповідно до частини 1 ст.628 ЦК України
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов*язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно частини 1 ст.638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Стаття 1046 ЦК України дає
визначення договору позики, зокрема, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов*язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
кошів (суму позики) або таку ж кількість
речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

В частині 2 ст.215 ЦК України
вказано, що недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Як вбачається з розписки ОСОБА_3
про отримання ним грошових коштів в
сумі 20 000 грн. у ОСОБА_1, то вона не
містить таких істотних умов договору
позики, як дата його укладення і строк
повернення позики, а тому даний
борговий документ як правочин в своїй
суті є нікчемним.

Посилання представника позивача
на те, що розписка є невід*ємною
частиною договору позики від 07.04.2011р.,
не заслуговують на увагу, оскільки, як
зазначалось вище, договір позики
відповідно до ст.1047 ЦК України, може
оформлюватись шляхом складання
письмового договору або шляхом
передачі позичальником позикодавцеві
розписки, а Верховний Суд України у
зазначеній вище правовій позиції
роз*яснив, що сама боргова розписка є
доказом передання коштів в борг.

Крім цього, з тексту розписки не
вбачається, що вона не є самостійним
борговим документом, а складена на
виконання або має будь-яке відношення
до договору позики від 07.04.2011р.

Що стосується договору позики,
суд приходить до наступного.

Як зазначалось вище, правочин
серед істотних умов повинен містити
дату його підписання.

В спірному випадку, відповідач
стверджує, що договір позики був
підписаний сторонами 07.04.2010р., а не
07.04.2011р., при цьому виправлення дати у
договорі позики, копія якого
знаходиться в матеріалах справи, не є
оговореною сторонам даного правочину.

Згідно частини 1 ст.58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

В даному випадку, договір з
виправленою датою його складання і при
цьому це виправлення не є оговореним в
тексті даного договору сторонами, при
існуванні спору щодо дати укладення
договору між його сторонами, суд не
може визнати належним доказом в
розумінні частини 1 ст.58 ЦПК України,
який підтверджує передачу суми позики
позивачем відповідачеві в сумі 20 000 грн.
саме 07.04.2011р.

При цьому, суд враховує ті
обставини, що дата укладення спірного
договору є істотною обставиною для
вирішення даного спору, оскільки
впливає на строки позовної давності.

Крім цього, у відповідності до
змісту пункту 2 договору позики,
позичальник зобов*язується повернути
суму позики на першу вимогу
позикодавця.

Відповідно до частини 1 ст.1049 ЦК
України, якщо договором не
встановлений строк повернення позики
або цей строк визначений моментом
пред*явлення вимоги, позика має бути
повернена позичальником протягом
тридцяти днів від дня пред*явлення
позикодавцем вимоги про це, якщо інше
не встановлено договором.

В даному випадку, відповідач
вказував про те, що з часу підписання
договору позики 07.04.2010р. і до дня
пред*явлення даного позову в суд в
липні 2014р., позивач не пред*являв до
нього вимог стосовно повернення боргу.

Позивач не надав суду належних і
допустимих доказів про те, що
відповідно до пункту 2 договору позики
він пред*являв до відповідача вимогу
про повернення боргу, а останній таку
вимогу не виконав.

Тобто, в спірному випадку у суду
відсутні підстави вважати доведеними
існування обставин, які б свідчили про
не виконання відповідачем договірних
умов, оскільки згідно умов договору,
він зобов*язався повернути позику на
першу вимогу позикодавця, якої на час
розгляду справи останнім до нього
заявлено не було.

Оцінюючи зібрані по справі докази
в їх сукупності та співставленні,
належності, допустимості,
достовірності кожного доказу окремо, а
також їх достатності і взаємному
зв*язку, суд приходить до висновку про
недоведеність позовних вимог та
необхідність відмови в позові по суті.

Обставини справи, на які
відповідач посилався в заперечення
проти позову, зокрема, про те, що він
грошових коштів від позивача не
отримував, а договір і розписку
підписав на вимогу позивача, з яким
перебував трудових відносинах, як
гарантію, суд не може прийняти до уваги,
оскільки такі пояснення відповідача
фактично є припущеннями, оскільки
належними і допустимими доказами не
підтверджені, а відповідно до частини 4
ст.60 ЦПК України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, діюче законодавство, а
саме: ст.1051 ЦК України, передбачає
заборону при оспорюванні договору
позики, укладеному письмово,
використовувати як доказ показання
свідків, а тому клопотання відповідача
про допит свідків в обґрунтування
заперечень про не отримання коштів від
позивача, не ґрунтовані на вимогах
матеріального закону.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 205, 207, 215, 526,
530, 626, 628, 638, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України,
ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215, 209, 223 ЦПК України,
суд, -

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики - відмовити по суті.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м.Києва через
районний суд шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Суддя: