УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом
сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Ракулово» до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобов'язання
звільнити займані приміщення та
відшкодування збитків, за касаційною
скаргою сільськогосподарського
виробничого кооперативу «Ракулово» на
рішення Балтського районного суду
Одеської області від 07 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 28 січня 2014 року,

встановила:

У січні 2013 року сільськогосподарський
виробничий кооператив «Ракулово» (далі
- СВК «Ракулово») звернувся до суду з
указаним позовом та просив зобов'язати
відповідачів звільнити приміщенню
чотирьохрядного корівника,
інвентарний АДРЕСА_1 Одеської області,
та провести ремонтні роботи всього
приміщення, стягнути з відповідачів
майнову шкоду за останні 3 роки в
розмірі 15 278 грн 22 коп. В обґрунтування
вимог позивач посилався на те, що
рішенням господарського суду Одеської
області від 19 січня 2004 року за
кооперативом було визнано право
власності на приміщення
чотирьохрядного корівника інвентарний
АДРЕСА_2 Балтського району Одеської
області. У 2005 році відповідачі
самовільно зайняли приміщення
корівника та використовують його, а
саме: утримують в корівнику та
вирощують велику рогату худобу,
зберігають корми, солому, сіно та
сільськогосподарський інвентар. В
добровільному порядку відповідачі
відмовляються звільнити приміщення,
чим порушують його право користування
майном.

Рішенням Балтського районного суду
Одеської області від 07 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
28 січня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі СВК «Ракулово»
просить скасувати вказані рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду і ухвалити нове
рішення про задоволення позову,
посилаючись на невідповідність
висновків судів обставинам справи,
неправильне застосування судами норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судові рішення таким вимогам закону не
відповідають.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
право власності на нерухоме майно
виникає з моменту державної
реєстрації, позивач належним чином не
зареєстрував право власності на спірне
приміщення корівника, тому позбавлений
права вимоги щодо усунення перешкод в
користуванні та розпорядженні
вказаним нерухомим майном та стягнення
збитків.

Проте з таким висновком судів
погодитись не можна, оскільки суди
дійшли його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням
господарського суду Одеської області
від 19 січня 2004 року за СВК «Ракулово»
було визнано право власності на
приміщення чотирьохрядного корівника
інвентарний АДРЕСА_2

Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Виходячи зі змісту вказаних норм
цивільного законодавства у разі
визнання за особою права власності на
нерухоме майно рішенням суду, після
набрання таким рішенням законної у
особи виникає право володіння та
користування таким майном. Право
розпорядження нерухомим майном в
такому разі виникає у особи після
державної реєстрації майна.

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 5 постанови від 07 лютого 2014
року № 5 «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав», вирішуючи питання про
правомірність набуття права власності,
суд має враховувати, що воно
набувається на підставах, які не
заборонені законом, зокрема на
підставі правочинів. При цьому діє
презумпція правомірності набуття
права власності на певне майно, яка
означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(стаття 328 ЦК). До державної реєстрації
права власності за новим набувачем
покупець за договором про відчуження
майна, виконаним сторонами, не має
права розпоряджатися цим майном,
оскільки право власності на нього
зберігається за продавцем, проте має
право на захист свого володіння на
підставі статті 396 ЦК. При цьому слід
мати на увазі, що після оплати вартості
проданого майна і передання його
покупцеві, але до державної реєстрації
переходу права власності, продавець
також не має права ним розпоряджатися,
оскільки це майно є предметом
виконаного продавцем зобов'язання, яке
виникло з договору про відчуження
майна (пункт 1 частини першої статті 346
ЦК), а покупець є його законним
володільцем.

Відповідно до положень ст. 396 ЦК України
особа, яка має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права,
у тому числі і від власника майна,
відповідно до положень глави 29 цього
Кодексу.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд
першої інстанції в порушення положень
ст. ст. 213, 214 ЦПК України, та апеляційний
суд у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК
України, перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду на
вищевказані обставини справи,
положення закону та роз'яснення
пленуму уваги не звернули, залишили
поза увагою те, що рішенням
господарського суду Одеської області
від 19 січня 2004 року за СВК «Ракулово»
визнано право власності на спірне
нежитлове приміщення та до державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно СВК «Ракулово» є його законним
володільцем, тому має право захисту
такого майна шляхом усунення перешкод
в користуванні ним відповідно до
положень ст. 396 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення
норм матеріального і процесуального
права, рішення суду першої інстанції та
ухвала апеляційного суду не можуть
вважатись законними та обґрунтованими,
тому підлягають скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду

ухвалила:

Касаційну скаргу
сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Ракулово» задовольнити
частково.

Рішення Балтського районного суду
Одеської області від 07 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 28 січня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

О.П. Касьян

Судді:

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко