АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Головуючий у І інстанції - Лужецька О.Р.
Доповідач - Заришняк Г.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду міста Києва у
складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є

при секретарі - Дудікову А.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в Апеляційному суді міста
Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Дарницького районного суду
міста Києва від 27 червня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання частково недійсним
договору купівлі - продажу та договору
дарування, визнання квартири об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та визнання права власності
на частку квартири,-

В С Т А Н О В
И Л А:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання частково
недійсним договору купівлі - продажу та
договору дарування, визнання квартири
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та визнання права
власності на частку квартири.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що з 03.06.1999 року по 19.11.2010 року перебував
у шлюбі з ОСОБА_2 20.10.2000 року відповідачі
продали належну їм на праві власності
квартиру АДРЕСА_1 за 10 800 грн. та в цей же
день в рівних частках придбали спірну
квартиру АДРЕСА_2 за 5000 грн. За
договором дарування від 18.02.2013 року
ОСОБА_2 подарувала 1/2 частину квартири
АДРЕСА_2 своїй дочці ОСОБА_3 На час
укладення договорів купівлі-продажу
він знаходився в м. Одесі, отже, про їх
зміст, зокрема, ціну, зазначену в
договорі купівлі-продажу спірної
квартири, дізнався лише в квітні 2011
року. Вважає, що згідно розписки
продавця купівлю квартири здійснено за
71 680 грн., тому договір купівлі-продажу
від 20.10.2000 року повинен бути визнаний
частково недійсними, оскільки
насправді квартиру АДРЕСА_2 придбано за
71 680 грн., з яких 66 680 грн. (93%) є спільним
сумісним майном подружжя, оскільки
набуто в період шлюбу. Таким чином,
вважає, що має право власності на 46,5 %
квартири АДРЕСА_2. Крім того, зазначає,
що не давав згоди ОСОБА_2 на відчуження
спірної квартири, тому просить суд
визнати договір дарування від 18.02.2013
року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
недійсним в частині 93%.

Рішенням Дарницького районного суду
міста Києва від 27 червня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушенням норм матеріального
і процесуального права, просить
рішення суду першої інстанції
скасувати, та ухвалити нове рішення про
задоволення його позовних вимог в
повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу з наведених в ній
доводів і підстав.

Представник ОСОБА_3 проти апеляційної
скарги позивача заперечував, вважаючи
рішення суду законним.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання
не з»явилася, про час та місце розгляду
справи повідомлена належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність й обгрунтованість
постановленого рішення в цій частині,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Судом встановлено, щоОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з
03.06.1999 року, що підтверджується копією
свідоцтва про одруження, виданого
Відділом реєстрації актів
громадянського стану Дніпровського
районного управління юстиції у м. Києві
03.06.1999р.

Рішенням Дарницького районного суду м
Києва від 19.11.2010року шлюб між ними
було розірвано (а.с. 11-12). У зв'язку із
вступом у інший шлюб ОСОБА_4 змінила
прізвище на ОСОБА_2.

Від попереднього шлюбу ОСОБА_2 має
доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка вийшла
заміж та змінила своє прізвище на
ОСОБА_3

20 жовтня 2000 року ОСОБА_2 продала
належну їй та її дочці ОСОБА_5
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ціною
10 800 грн.

Того ж дня відповідачки за отримані
кошти в рівних частках придбали у
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 спірну
двокімнатну квартиру АДРЕСА_2,
загальною площею 54, 18 кв.м., за ціною 5000
грн., що підтверджується договором
купівлі-продажу, посвідченим приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 та
зареєстрованим у БТІ за реєстраційним
№ 8434 від 26.10.2000 року (а.с. 6-8).

Таким чином, у період шлюбу ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 було придбано Ѕ частину спірної
квартири. Інша частина квартири
придбана на ім»я ОСОБА_5 та за кошти, що
належали останній від продажу
попередньої квартири, й тому не
відноситься до спільної сумісної
власності подружжя. Вказаний договір
купівлі-продажу спірної кватири щодо
придбання 1/2 частини ОСОБА_5 позивачем
не оспорений та недійсним у
встановленому законом порядку не
визнаний.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1
звертався до суду з позовом до ОСОБА_2
про поділ майна подружжя, вказуючи на
те, що в період шлюбу ними була куплена
спірна квартира, на придбання якої він
витратив свої особисті кошти, отримані
від реалізації майна, яке йому належало
до шлюбу, в розмірі 66 680 грн. Виходячи з
пропорційності вкладених коштів
вважав, що має право спільної сумісної
власності на 93% цієї квартири.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 04.10.2013 року, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва
від 19.11.2013 року в задоволенні вказаного
позову ОСОБА_1 відмовлено за
недоведеністю.

Відповідно до вимог ст.24 КпШС України,
який діяв на час виникнення спірних
правовідносин, майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а
також одержане ним під час шлюбу в дар
або в порядку успадкування, є власністю
кожного з них.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_2
придбала квартиру в період шлюбу, не
свідчить про те, що спірна квартира
стала спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але й
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна.

У правовій позиції Верховного Суду
України (справа 6-79цс13), яка відповідно
до ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою
для застосування всіма судами України,
вказано, що належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна.

Визначальним для вирішення даного
спору є встановлення джерела
походження коштів на час придбання
спірної квартири.

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України,
розгляд і вирішення цивільних справ у
судах проводиться на засадах
змагальності. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вступив в
зареєстрований шлю 03.06.1999 року, спірна
квартира була куплена 20.10.2000 р., тобто
після року спільного проживання сторін
у шлюбі. Позивачем не надано суду
будь-яких переконливих доказів, які б
свідчили про наявність у подружжя
спільних коштів для придбання цієї
квартири.

Позивачем також не спростовано
визначене відповідачкою ОСОБА_2
джерело походження вказаних коштів,
одержаних від реалізації її дошлюбного
майна, та підтверджували б, що спірна
квартира придбана за кошти сімейного
бюджету, що становлять 93% від вартості
придбаного помешкання.

За таких обставин, підстав для визнання
93% спірної квартири об»єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та визнання за позивачем права
власності на 46,5% квартири не має.

Не заслуговують на увагу й посилання
позивача на те, що договір
купівлі-продажу спірної квартири має
бути визнаним недійсним в частині ціни,
оскільки згідно розписки ОСОБА_7
продаж квартири було здійснено за 71 680,
00 грн.

Заперечуючи щодо позовної вимоги
ОСОБА_1 про визнання частково недійсним
договору купівлі-продажу квартири в
частині ціни представник відповідача
ОСОБА_3 зазначив, що позивач пропустив
строк позовної давності, оскільки
спірний договір було укладено 20.10.2000
року, про його укладення позивачу було
відомо й не заперечувалося ним.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Згідно з вимогами ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у
п.11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року №14 "Про судове
рішення у цивільній справі",
установивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд зазначає про відмову в
позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення рішення, крім випадків, коли
позов не доведено, що є самостійною
підставою для цього.

Доводи представника позивача про те, що
про ціну придбаної квартири ОСОБА_1
дізнався лише у квітні 2011 року, не
підтверджено належними та допустимими
доказами, крім того до участі в справі
не притягнуто всіх сторін зазначеного
договору купівлі-продажу.

З огляду на викладене, суд прийшов до
правильного до висновку про
необхідність відмовити ОСОБА_1 у
задоволенні позовних вимог про
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу в частині ціни у
зв'язку з пропуском ним строку позовної
давності.

Крім того, зі справи вбачається, що
18.02.2013 року, тобто після розірвання
шлюбу з позивачем, відповідачка
подарувала належну їй Ѕ частину
спірної квартири дочці ОСОБА_5, яка на
даний час є єдиним власником цієї
квартири.

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Частиною 1 ст.203 ЦК України встановлено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК
України.

Відповідачка ОСОБА_2 розпорядилася
майном, що належить їй на праві
власності, подарувавши належну їй Ѕ
частину спірної квартири своїй дочці
ОСОБА_5

У судовому засіданні не встановлено
підстав для визнання частково
недійсним в розмірі 93 % договору
дарування квартири АДРЕСА_2, укладеного
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Суд першої інстанції повно й всебічно
з'ясував обставини справи, зібраним
доказам дав належну оцінку й прийшов до
правильного висновку про
недоведеність позовних вимог ОСОБА_1,
обґрунтовано відмовивши в задоволенні
позову.

Доводів, які б спростовували висновки
суду, апеляційна скарга не містить.

Рішення суду відповідає встановленим
по справі обставинам та вимогам
матеріального і процесуального
закону, й не може бути скасованим з
підстав, що наведені в апеляційній
скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313 -315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду
міста Києва від 27 червня 2014 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили, шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий

Судді