Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 грудня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Готри Т.Ю.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду від 09 жовтня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі по тексту - Банк) звернувся до Берегівського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовну вимогу обґрунтовував тим, що між позивачем та відповідачем 28.09.2012 року було укладено кредитний договір відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 674 860,40 грн. під 10,5 % річних з остаточним терміном повернення до 28.05.2022 року.

В забезпечення зобов'язання по даному кредитному договору, 28.09.2012 року між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якої є житловий будинок садибного типу за адресою АДРЕСА_1.

Відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконує належним чином внаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 762 901,73 грн.

За таких обставин просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Берегівського районного суду від 09.10.2014 року даний позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 755 685,08 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок садибного типу за адресою АДРЕСА_1 шляхом його продажу на прилюдних торгах, з початковою ціною реалізації предмета іпотеки, визначеною не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначає, що насправді грошові кошти за кредитних договором від 28.09.2012 року йому не надавалися, що визнав представник банку в судовому засідання. В даному випадку має місце ситуація, коди кредитні кошти надавалися за одним кредитним договором від 15.08.2007 року, а вимога про їх стягнення заявляється на підставі зовсім іншого кредитного договору. Оскільки обов'язок боржника повернути кредитні кошти нерозривно пов'язаний з обов'язком кредитора надати такі кошти, що в даному випадку не мало місце, то такий позов задоволений не може бути.

В запереченні на апеляційну скаргу Банк просить її відхилити та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справ вбачається, що 28.09.2012 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/81-1-0-00/1321, згідно якого Банк зобов'язався надати ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 674 860,40 грн. під 10,50 % річних з остаточним терміном погашення кредиту - 28.05.2022 року (а.с.9-18).

15.10.2012 року сторони підписали додаткову угоду до вказаного кредитного договору, якою змінили суму кредиту до 671 589,21 грн., дату його видачі на 16.10.2012 року та остаточну дату погашення кредиту на 16.04.2022 року (а.с.19, 20).

Вищезазначений кредитний договір забезпечений іпотекою від 28.09.2012 року, предметом якої є житловий будинок садибного типу за адресою АДРЕСА_1 (а.с.25-30).

Відповідно до наданого Банком розрахунку за відповідачем наразі рахується заборгованість по кредитному договору на загальну суму 762 901,73 грн. (а.с.8). Правильність такого розрахунку апелянтом фактично не оспорюється.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку правовідносини виникли виключно з договору від 28.09.2012 року, який укладено в гривнях, а відтак відсутні перешкоди для звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому суд зменшив розмір пені, стягнувши її в межах річного строку позовної давності.

Однак з даною мотивацією та обґрунтуванням суду першої інстанції щодо підстав для часткового задоволення позову не може повністю погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

За змістом ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, в тому числі вирішує і такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

Заперечуючи позов Банку ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_4, стверджували, що насправді грошові кошти за кредитних договором від 28.09.2012 року не надавалися, належних доказів передбачених бухгалтерським обліком про отримання вказаних коштів Банк не надав, та не міг надати, оскільки визнав, що по даному кредитному договору, ОСОБА_2 фактично гроші не отримував, стверджував, що має місце ситуація, коди кредитні кошти надавалися за одним кредитним договором від 15.08.2007 року, а вимога про їх стягнення заявляється на підставі зовсім іншого кредитного договору.

Зазначенні обставини в рішенні суду першої інстанції не знайшли свого правового обґрунтування.

Разом з тим колегія суддів констатує, що як вбачається з матеріалів справи між сторонами по справі раніше, 15.08.2007 року вже укладався кредитний договір №014/4060/82/34214, у вигляді не відновлюваної лінії згідно якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 70 000 доларів США під 13,5% річних з остаточним терміном повернення до 14.08.2017 року (а.с.82-88). Даний договір був забезпечений іпотекою, нерухомого майна - житловим будинком садибного типу, що розташований в м. Берегово, вул. Пачевського, 55, Закарпатської області.

Оскільки за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 допустив заборгованість Банк звернувся до суду про стягнення заборгованості за цим кредитним договором. Рішенням Берегівського районного суду від 19.02.2010 року позов Банку задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку за кредитним договором №014/4060/82/34214 від 15.08.2007 року суму заборгованості в розмірі 531 822 грн. 32 коп.

17.08.2012 р. ОСОБА_2 звернувся до Банку із заявою анкетою на заміну умов кредитування: 2 фаза, а саме на переведення боргу за кредитом у гривню за комерційним курсом (а.с.100). За результатами розгляду вказаної заяви Банком було сформовано позитивний Протокол прийняття рішення № 6960 від 28.08.2012 року з описом умов такого рефінансування кредиту (а.с.101).

Банком на виконання вищевказаного протоколу було сформовано нову кредитну угоду, новий договір іпотеки та 28.09.2012 року відбулося підписання сторонами вказаних угод, а також 15.10.2012 та 16.10.2012 р. відповідно підписання додаткової угоди до кредитного договору та договору про іпотеку.

За встановлених фактичних обставин колегія суддів приходить висновку, що в даному випадку між сторонами фактично мало місце припинення зобов'язання за кредитним договором у валюті за домовленістю сторін із заміною первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими сторонами (новація) яка передбачена ч.2 ст. 604 ЦК України.

При цьому сторона дотрималися всіх необхідних умов такої новації : припинилося в повному обсязі раніше існуюче первісне зобов'язання (валютний кредит) а також додаткове зобов'язання - іпотечний договір по вказаному кредиту; наявність домовленості сторін про заміну зобов'язання новим (укладений новий кредитний договір між тими самими сторонами, але з іншим предметом та умовами, вказаний новий кредитний договір забезпечений новим договором іпотеки); та відсутність заборон передбачених ч. 3 ст. 604 ЦК щодо новації у вказаному зобов'язанні.

Наявність судового рішення про стягнення суми заборгованості за попереднім кредитним договором не є перешкодою для новації, оскільки судове рішення не припиняє зобов'язання і такі продовжують існувати між сторонами, та не позбавляє сторін в добровільному порядку вирішити свої правовідносини що випливають із зобов'язального права. І на момент досягнення новації сторони правильно виходили із дійсності первісного договірного зобов'язання.

Також судом як першої так і апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 дійсно реально на руки не отримував кредитні кошти в сумі 671 589,21 грн. відповідно до умов кредитного договору від 28.09.2012 року та додаткової кредитної угоди № 014/81-1-0-00/1321-1 так як ці кошти відповідності до процедури проведення рефінансування з відкритого у гривнях рахунку позичальника ОСОБА_2 були спрямовані Банком на закупку валюти - долари США за досягнутою сторонами умовою по комерційному курсу, які в подальшому трьома платіжними документами спрямовані на повне погашення попереднього кредитного договору. Вказані обставини підтверджуються як матеріалами справи та визнані представником Банку як в суді першої так і апеляційної інстанції.

При цьому надані в судді апеляційної інстанції представником апелянта ОСОБА_4 три оригінали квитанцій про перерахування валютних коштів здійснених ОСОБА_2 на користь Банку які мали місце саме 16.10.2012 року (до матеріалів справи приєднано їх завірені ксерокопії) не спростовують, як це намагався довести представник апелянта, а навпаки доводять факт рефінансування який мав місце в один день 16.10.2012 р. згідно до умов кредитного договору від 28.09.2012 року та додаткової кредитної угоди № 014/81-1-0-00/1321-1 від 15.10.2012 року.

Узагальнюючи наведене та оцінюючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що в результаті укладення угоди від 28.09.2012 року мала місце фактично новація боргу (рефінансування, реструктуризація заборгованості) за кредитним договором від 15.08.2007 року в нове кредитне зобов'язання. В результаті такої новації припинилося первісне зобов'язання за кредитним договором від 15.08.2007 року та виникло нове кредитне зобов'язання від 28.09.2012 року (з урахуванням змін від 15.10.2012 року) з: валютою кредиту - гривня; сумою кредиту - 671 589,21 грн.; відсотковою ставкою - 10,50% річних та іншими істотними умовами. Дане зобов'язання забезпечене іпотекою предметом якої є житловий будинок садибного типу за адресою АДРЕСА_1.

При цьому колегія суддів констатує, що дійсно відповідні заяви про видачу кредитних коштів (якими Банк обґрунтовував факт видачі кредитних коштів у гривнях у 2012 році ) є фіктивними та не підтверджують факту видачу відповідних сум боржнику. Однак виходячи з правової природи новації, колегія суддів вважає, що у випадку новації одного кредитного зобов'язання (по якому наявна заборгованість) в нове, видача кредитних коштів і не повинна відбуватися так як сам борг у грошовому еквіваленті і переходить в суму кредиту за новим кредитним зобов'язанням. Реальна видача грошових коштів є необхідною лише під час укладення абсолютно нового кредитного договору. Тобто, сама по собі відсутність факту отримання боржником грошових коштів за угодою від 28.09.2012 року, не свідчить, що між сторонами не виникло відповідне кредитне зобов'язання. Таке зобов'язання реально існує та є дійсним (угода не є нікчемною та не оспорювалася відповідачем), а відтак створює у відповідача обов'язок щодо повернення кредитних коштів відповідно до графіку погашення заборгованості, а такий обов'язок останнім не виконується належним чином.

Таким чином Банку вправі ставити питання про стягнення кредитної заборгованості, яка виникла на підставі укладеної 28.09.2012 року угоди, а зважаючи на те, що в результаті такої новації новий кредит вважається таким, що наданий у національній валюті, то норми ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на нього не поширюються. Тобто відсутні перешкоди й для задоволення вимоги Банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Узагальнюючи наведене колегія суддів вважає, що позов Банку поданий на підставі угоди від 28.09.2012 року ґрунтується на вимогах закону, а відтак судом правомірно звернуто стягнення на предмет іпотеки.

При цьому хоча судом і не повністю з'ясовано всіх обставин, що мають значення для вирішення справи та не надано належної оцінки всім доказам, однак це не призвело до невірного вирішення справи по суті.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині належної оцінки доказів та правового обґрунтування щодо підстави для задоволення (часткового) позову.

Керуючись ст.604 ЦК України, ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Змінити рішення Берегівського районного суду від 09 жовтня 2014 року щодо його мотивувальної частини, а саме належної оцінки доказів та правового обґрунтування підстав для часткового задоволення позову.

Резолютивну частину рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді