У х в а л а

іменем україни

3 грудня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської
міської ради, виконавчого комітету
Львівської міської ради,
квартирно-експлуатаційного відділу м.
Львова, ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи:
Сихівська районна адміністрація, орган
опіки та піклування Сихівської
районної адміністрації, військова
частина А 0284, про визнання права на
проживання, користування та реєстрацію
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 30 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від

18 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з указаним позовом, в якому просив
визнати за ним право на проживання,
користування та реєстрацію в квартирі
АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
проживає разом з дочкою

ОСОБА_4 на спірній житловій площі,
зареєстрований, здійснює оплату за
житло та сплачує комунальні послуги,
однак ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Квартирно -
експлуатаційний відділ м. Львова
пред'явили позови до суду про їх
виселення та зняття з реєстрації, на
підставі того, що зазначене житло є
службовим та належить відповідачам. На
його думку, доводи відповідачів є
необґрунтованими, оскільки спірна
квартира є комунальною власністю та
він займає її на законній підставі,
вселився в квартиру в якості члена
сім'ї, іншої житлової площі не має.
Зазначав, що на квартирний облік його
не зараховано, оскільки Львівська
міська рада вважає його забезпеченим
житловою площею за місцем проживання.

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 30 травня

2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 18 листопада 2013 року, позов ОСОБА_1
задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що має право на
проживання, користування та реєстрацію
в квартирі АДРЕСА_1, в складі сім'ї з
неповнолітньою дочкою ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне
застосування судом матеріального чи
порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, з висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
спірне жиле приміщення було зайнято
сім'єю ОСОБА_5 з 1990 року; з 9 березня 2010
року як член сім'ї ОСОБА_5 зять ОСОБА_1
набув законне право на проживання у
спірній квартирі; спірне житло не було
вільним як станом на 15 грудня 2008 року
(дата видачі наказу начальника
Львівського гарнізону за № 73р про
надання спірної квартири сім'ї
відповідача ОСОБА_3.), так і станом на 11
червня 2010 року (дата видачі наказу
командира військової частини А 0284 за №
435 про надання спірної квартири /як
службової/сім'ї відповідача ОСОБА_3.), а
тому акт прийому - передачі спірної
квартири від 9 жовтня 2010 року та
договірне свідоцтво від 21 березня 2011 за
№ 3 не породило для ОСОБА_1 негативних
наслідків у вигляді позбавлення його
права користування спірною квартирою.

З такими висновками судів погодитись
не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Судові рішення зазначеним вимогам
закону не відповідають.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому ЦПК України, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту положень статей 11,
15 ЦК України цивільні права і обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
встановлений статтею 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права. Як
правило, спосіб захисту порушеного
права визначено законом.

З матеріалів справи убачається, що
ОСОБА_1 28 жовтня 2008 року був
зареєстрований у АДРЕСА_1 в якості
члена сім'ї співвласника квартири -
ОСОБА_5

Співвласники квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_1 10
грудня 2008 року та 13 січня 2009 року надали
письмову заяву, в якій зобов'язались, у
разі одержання квартири АДРЕСА_2,
передати квартиру АДРЕСА_1 до квартирно
- експлуатаційного відділу м. Львова.

Львівською міською радою 20 жовтня 2010
року на ім'я ОСОБА_5 було видано ордер на
квартиру АДРЕСА_2 на склад сім'ї з шести
осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_4

9 листопада 2009 року ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1 були зняті з
реєстраційного обліку за адресою:
АДРЕСА_1.

9 березня 2010 року ОСОБА_1 вдруге
зареєструвався у квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України
передбачено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суди попередніх інстанцій,
вищевказаного до уваги не взяли, не
врахували, що на час звернення до суду
право позивача на проживання у спірній
квартирі ніким не оспорене, та дійшли
передчасного висновку про задоволення
позову.

Крім того, висновки судів про те, що ні
заява ОСОБА_1 від 10 грудня 2008 року, ні
акт прийому - передачі спірної квартири
ОСОБА_10 ОСОБА_11 та видача 21 березня 2011
року квартирно - експлуатаційним
відділом м. Львова сім'ї ОСОБА_2
договірного свідоцтва № 3 для
тимчасового поселення у спірній
квартирі не породжувало для ОСОБА_1
(члена сім'ї співвласника квартири)
негативних наслідків у вигляді
звільнення квартири, то це його
зобов'язання не містило жодного
правового навантаження не ґрунтується
на вимогах закону. Суди не врахували, що
права члена сім'ї власника житла є
похідними від прав власника житла, які
надали згоду на його звільнення.

Висновки судів попередніх інстанцій
ґрунтуються на припущеннях, що
відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК
України є неприпустимим.

Таким чином ні суд першої інстанції, ні
апеляційний суд не дотримався
встановленого ст. 212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції та ухвала апеляційного суду
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з підстав, передбачених ч. 2
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 30 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 18 листопада 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко