Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" вересня 2014 р.

м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира
в складі:

головуючого судді - Шалоти
К.В.,

за участю: секретаря судового
засідання Давиденко В.В.,

представників позивача -
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши y відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
виконавчого комітету Житомирської
міської ради, Житомирської міської
ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист прав
землекористувача, -

В С Т А Н О
В И В :

Позивач звернулась до суду з
зазначеним позовом, в якому з
урахуванням уточнених позовних вимог
(а.с.41-43) просила визнати недійсними:

- рішення виконавчого комітету
Житомирської міської ради народних
депутатів від 14 жовтня 1993 року №616 в
частині передачі у приватну власність
ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельних
ділянок площею по 0,0358 га по АДРЕСА_1;

- державні акти на право приватної
власності на земельну ділянку, площею
0,0358 га по АДРЕСА_1, видані виконавчим
комітетом Житомирської міської ради на
ім"я ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та їх
державну реєстрацію;

- договір дарування земельної ділянки,
площею 0,0358 га по АДРЕСА_1, укладений
06.08.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та його
державну реєстрацію.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
процес приватизації оспорюваної
земельної ділянки, здійснений
відповідачами у 1994 році та оформлені в
його результаті оспорювані державні
акти на право власності на земельні
ділянки, були вчинені на підставі
підроблених документів, а саме, те, що
заяв про передачу земельної ділянки у
власність від 22.09.1993 року, що були
написані від імені трьох співвласників
будинку та підписані однією особою -
ОСОБА_4, при цьому позивачем ОСОБА_6 така
заява не подавалась та не
підписувалась.

Також позивач посилаючись на
відсутність погодження меж
співвласниками будинку під час
вказаної приватизації земельної
ділянки, відсутності розроблення
відповідної технічної документації, не
встановлення меж земельної ділянки
площею 0,1 га для проведення її
приватизації та решти землі, вказувала
на незаконність оформлення
правовстановлюючих документів на
вказану земельну ділянку на ім'я усіх
співвласників будинку.

Представники позивача в судовому
засіданні поданий позов підтримали в
повному обсязі, надала пояснення,
аналогічні викладеним у позовній
заяві, а також посилаючись на те, що
позивач лише у 2012 році під час
переоформлення на свою матір ОСОБА_2 за
договором дарування частини житлового
будинку дізналася про факт
приватизації відповідачами - ОСОБА_3,
ОСОБА_4 спірної земельної ділянки,
просили поновити строки позовної
давності як такий, що пропущений з
поважних причин та просили позов
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник
відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4 в
судовому засіданні позов не визнали,
надали письмові заперечення та
пояснення, в яких посилаючись на те, що
порушення, що мали місце під час
приватизації спірної земельної
ділянки не є підставою для визнання
недійсними державних актів, а також
вказуючи на обізнаність позивача про
проведену приватизацію земельної
ділянки до 2012 року просили застосувати
строки позовної давності та відмовити
у задоволенні позову (а.с. 119-122).

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явилася, хоча належним чином
повідомлялася про час та місце
розгляду справи, подала до суду
письмові пояснення, в яких просила
відмовити у задоволенні позову та
застосувати строки позовної давності.

Представник Житомирської міської ради
та виконавчого комітету Житомирської
міської ради в судове засідання не
з'явилася, подала письмові заперечення
проти позову, в яких посилаючись на
непорушність права приватної
власності та на обізнаність позивача у
приватизації спірної земельної
ділянки просила у задоволенні позову
відмовити (а.с. 116-117).

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов та оцінивши докази,
які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, заслухавши пояснення
представників учасників процесу, суд
дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 14 жовтня 1993 року
виконавчим комітетом Житомирської
міської ради народних депутатів було
прийнято рішення №616 «Про
інвентаризацію земельних ділянок, які
знаходяться в користуванні
підприємств, установ, організацій,
видачу державних актів на право
користування землею та передачу
земельних ділянок у власність», в п. 2
якого вирішено передати земельні
ділянки громадянам в приватну
власність згідно з додатком 2.

Відповідно до додатку 2 до зазначеного
рішення міськвиконкому, а саме у п.п. 10,
11 та 12 списку громадян, яким
передаються земельні ділянки у
приватну власність, вказано відповідно
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з зазначенням
адреси земельної ділянки по АДРЕСА_1, та
розміру 358 кв.м. в кожного (а.с. 157).

На підставі вказаного рішення
виконкому Житомирської міської ради
були оформлені державні акти на право
приватної власності на землю, а саме:

1) державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку, площею
0,0358 га по АДРЕСА_1, виданий 26.03.1994 року на
ім"я ОСОБА_4, зареєстрований в Книзі
записів державних актів на право
приватної власності за №102 (а.с. 153);

2) державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку, площею
0,0358 га по АДРЕСА_1, виданий 23.05.1994 року на
ім"я ОСОБА_6, зареєстрований в Книзі
записів державних актів на право
приватної власності за №101 (а.с. 151);

3) державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку, площею
0,0358 га по АДРЕСА_1, виданий на ім"я
ОСОБА_3, зареєстрований в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності за №100 (а.с. 152).

06.08.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був
укладений договір дарування земельної
ділянки, відповідно до якого ОСОБА_4
передала безоплатно у власність, а
ОСОБА_3 прийняв як дарунок земельну
ділянку, площею 0,0358 га по АДРЕСА_1 (а.с.
132).

Одним із конституційних прав громадян
є право власності на землю. Гарантіями
здійснення цього права є обов'язок
створення державою умов, за яких кожний
громадянин матиме змогу набути у
власність земельну ділянку виключно
відповідно до закону (ч. 2 ст. 14
Конституції України).

Згідно з Конституцією України це право,
як і інші конституційні права, є
невідчужуваним, непорушним і рівним
для всіх без будь-яких обмежень. Воно не
може бути скасоване і обмежене, крім
випадків, передбачених Конституцією
України (ч. 2 ст. 22, ч. 1 ст. 64 Конституції
України).

Однією з засад правової системи
України є визнання і дія принципу
верховенства права. У Рішенні від 2
листопада 2004 року N 15-рп/2004
Конституційний Суд України зазначив,
що верховенство права вимагає від
держави його втілення у правотворчу та
правозастосовну діяльність, зокрема у
закони, які за своїм змістом мають бути
проникнуті передусім ідеями
соціальної справедливості, свободи,
рівності тощо (абзац другий пп. 4.1 п. 4
мотивувальної частини).

Земельний кодекс України від 18 грудня
1990 року (далі - ЗК України, у редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин), Декрет
Кабінету Міністрів України "Про
приватизацію земельних ділянок" від
26.12.1992 р. N15-92, визначають правові основи
набуття та реалізації права власності
на землю шляхом забезпечення передання
громадянами земельних ділянок у
приватну власність.

Відповідно до частин 2 і 3 ст. 3 ЗК
України, у редакції, яка була чинною на
час виникнення спірних правовідносин,
розпоряджаються землею Ради народних
депутатів, які в межах своєї
компетенції передають землі у
власність або надають у користування
та вилучають їх. Повноваження щодо
передачі, надання та вилучення
земельних ділянок місцеві Ради
народних депутатів можуть передавати
відповідно органам державної
виконавчої влади або виконавчим
органам місцевого самоврядування.

За змістом статті 6 ЗК України
громадяни України мають право на
одержання у власність земельних
ділянок для: ведення селянського
(фермерського) господарства; ведення
особистого підсобного господарства;
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель
(присадибна ділянка); садівництва;
дачного і гаражного будівництва.
Передача земельних ділянок у власність
громадян провадиться місцевими Радами
народних депутатів відповідно до їх
компетенції за плату або безплатно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 ЗК України до
відання міських Рад народних депутатів
у галузі регулювання земельних
відносин на їх території належить,
передача земельних ділянок у
власність, надання їх у користування, в
тому числі на умовах оренди, у порядку,
встановленому статтями 17 і 19 цього
Кодексу.

За змістом частин 5 і 6 статті 17 ЗК
України передача у власність земельної
ділянки, що була раніше надана
громадянину, провадиться сільськими,
селищними, міськими Радами народних
депутатів за місцем розташування цієї
ділянки для: ведення селянського
(фермерського) господарства; ведення
особистого підсобного господарства;
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель
(присадибна ділянка), садівництва,
дачного і гаражного будівництва, на
підставі заяви громадянина і
матеріалів, що підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

Зазначене положення ЗК України дає
підстави для висновку, що набуття у
приватну власність земельної ділянки
не є обов'язком громадян України, а є їх
правом, яке повинне реалізовуватися
ними на власний розсуд, на умовах, у
порядку та спосіб, встановлених
законом.

З наявних в матеріалах справи заяв №№
8, 9, 10 про передання в приватну
власність присадибної земельної
ділянки від 22.09.1993 року, вбачається, що
такі заяви від імені ОСОБА_4, ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 були написані та підписані
замість останніх одноособово ОСОБА_4
(а.с. 124, 125, 126).

Дані обставини були визнані сторонами
та не оспорювались під час розгляду
справи в судовому засіданні, а тому є
встановленими та не підлягають
доказуванню в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК
України.

При цьому матеріали справи будь-яких
документів, які б уповноважували
ОСОБА_4 діяти від її імені позивача
ОСОБА_6 в порядку представництва не
містять.

Таким чином, враховуючи, що набуття
позивачем ОСОБА_6 у приватну власність
присадибної земельної ділянки по
АДРЕСА_1 відбулося за відсутності на це
її волевиявлення, суд дійшов висновку
про відсутність правових підстав для
прийняття виконкомом Житомирської
міської ради рішення від 14 жовтня 1993
року №616 в частині передачі у приватну
власність ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
земельних ділянок площами по 0,0358 га по
АДРЕСА_1.

Водночас, враховуючи, що оскаржуване
рішення виконкому Житомирської
міської ради від 14 жовтня 1993 року №616 в
частині передачі у приватну власність
ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельних
ділянок площею по 0,0358 га по АДРЕСА_1
прийняте без достатніх правових
підстав, що є підставою для визнання
його недійсним в цій частині, суд
дійшов висновку про наявність правових
підстав для визнання недійсними
державних актів на право приватної
власності на земельні ділянки, площами
по 0,0358 га по АДРЕСА_1, виданих на ім"я
ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та їх державну
реєстрацію.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Таким чином, враховуючи недійсність
державних актів на право приватної
власності на земельні ділянки по
АДРЕСА_1, виданих на ім"я ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 суд вважає обґрунтованими
позовні вимоги про визнання недійсним
й договору дарування земельної ділянки
від 06.08.2012 року, укладеного між ОСОБА_4
та ОСОБА_3 та його державну реєстрацію.

При цьому суд не бере до уваги
покликання представника відповідача
на рішення Європейського суду у справі
«Стретч проти Об'єднаного Королівства»
від 24 червня 203 року як таке, що не
підлягає застосуванню в даній справі,
оскільки в ньому йдеться про захист
права приватної власності,
гарантованого ст. 1 Першого Протоколу
до Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод від
протиправних посягань держави у разі
наявності порушень з боку органів
публічної влади при укладенні договору
щодо майна, тоді як в даній справі
порушення було допущено іншою стороною
- відповідачем ОСОБА_4, яка будучи не
уповноваженою на те особою, звернулася
від імені позивача з заявою про набуття
останнім права власності на земельну
ділянку.

Водночас, під час розгляду справи в
судовому засіданні відповідачами
заявлялося клопотання про
застосування строків позовної
давності.

Так, представник відповідача посилався
на обізнаність позивача про
приватизацію спірної земельної
ділянки та державного акту, оформлення
на її ім'я з моменту його видачі 23.05.1994
року та вказував на пропуск строків
позовної давності.

Представник відповідача в судовому
засіданні вказувала, що про існування
факту приватизації земельної ділянки
позивач дізналася лише у 2012 році після
укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
договору дарування 1/3 частини
житлового будинку, та необхідності
оформлення позивачу ОСОБА_6 дозволу на
розробку проекту прибудови окремого
входу у цей будинок, що вимагала
надання документів на приватизацію
земельної ділянки, у зв'язку з чим
просила поновити строк звернення до
суду як такий, що пропущені з поважних
причин.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу
України, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_6 заяви про передання
земельної ділянки у приватну власність
не писала та за отримання оформленого
державного акта на земельну ділянку в
Книзі реєстрації не підписувалась.
Будь-яких доказів, які б свідчили про
обізнаність позивача щодо існування
оскаржуваного рішення міськвиконкому
та державних актів про право владності
на землю до 2012 року матеріали справи не
містять.

Окрім того, статтею 268 ЦК України
передбачені випадки, на які позовна
давність не поширюється. Зокрема, до
15.01.2012 року позовна давність не
поширювалась на вимоги про визнання
незаконним правового акта органу
державної влади, органу влади АРК або
органу місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи.

Проте, Законом України „Про внесення
змін до деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства" від 20 грудня 2011 року №4176-У1
пункт 4 частини 1 статті 268 ЦК України
виключено, чим поширено загальні
правила про позовну давність на
зазначену категорію вимог.

Згідно з пунктом 5 розділу 11
„Прикінцеві та перехідні положення"
цього Закону з відповідним позовом
особа має право звернутися протягом
трьох років з дня набрання чинності цим
Законом.

З наведеного слідує, що право на
звернення до суду з вимогою про
визнання незаконним правового акта
органу державної влади, органу влади
АРК або органу місцевого
самоврядування, яким порушено право
власності або інше речове право особи,
існує до 15.01.2015 року.

Позивач з даним позовом звернулася до
суду 22.10.2013 року, тобто в межах строку
позовної давності, а тому підстав для
відмови позивачу у позові у зв'язку із
пропуском строків позовної давності,
так само як підстав для поновлення
строків давності, не має.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України у
зв'язку із задоволенням позову з
відповідачів підлягають стягненню на
користь позивача понесені ним судові
витрати, що складаються з судового
збору на загальну суму 229 грн. 40 грн.,
тобто по 76 грн. 46 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 61, 88, 208, 209, 212 -
215 Цивільного процесуального кодексу
України, Корольовський районний суд м.
Житомира, -

В И Р І
Ш И В :

Позов ОСОБА_6 задовольнити.

Визнати недійсним рішення виконавчого
комітету Житомирської міської ради
народних депутатів від 14 жовтня 1993 року
№616 в частині передачі у приватну
власність ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
земельних ділянок площею по 0,0358 га по
АДРЕСА_1.

Визнати недійсними державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку, площею 0,0358 га по АДРЕСА_1,
виданий 23.05.1994 року виконавчим
комітетом Житомирської міської ради
народних депутатів на ім"я ОСОБА_6 та
його державну реєстрацію.

Визнати недійсними державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку, площею 0,0358 га по АДРЕСА_1,
виданий виконавчим комітетом
Житомирської міської ради народних
депутатів на ім"я ОСОБА_4 та його
державну реєстрацію.

Визнати недійсними державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку, площею 0,0358 га по АДРЕСА_1,
виданий 26.03.1994 року виконавчим
комітетом Житомирської міської ради на
ім"я ОСОБА_3 та його державну
реєстрацію.

Визнати недійсними договір дарування
земельної ділянки, площею 0,0358 га по
АДРЕСА_1, укладений 06.08.2012 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та його державну
реєстрацію.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконавчого
комітету Житомирської міської ради на
користь ОСОБА_6 судовий збір у сумі 76
(сімдесят шість) грн. 46 коп. з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Житомирської
області через Корольовський районний
суд м.Житомира шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні при оголошенні рішення суду,
протягом того ж строку з дня отримання
копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
К. В. Шалота