Справа № 161/777/14-ц
Провадження № 2/161/964/14
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

25 квітня 2014 року Луцький
міськрайонний суд Волинської області

у складі: головуючого-судді Пушкарчук
В.П.,

при секретарі Акайомовій Т.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача
Кумановського Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Приватного акціонерного товариства
«Луцьке АТП 10701» про зміну підстав і
формулювання причин звільнення,
виплату заробітної плати,
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Луцького
міськрайонного суду з позовом до
Приватного акціонерного товариства
«Луцьке АТП 10701» про зміну підстав і
формулювання причин звільнення,
виплату заробітної плати,
відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він був
прийнятий на посаду водія
автотранспортних засобів (категорія Д)
у Приватне акціонерне товариство
«Луцьке АТП 10701» 21 травня 2013 року. 13
грудня 2013 року подав через канцелярію
товариства заяву про звільнення за
власним бажанням. Того ж дня, отримав
обхідний лист обійшов із ним:
диспетчера, головного інженера,
механіка, начальника гаража,
бухгалтерію, директора та здав
зазначений обхідний лист в
бухгалтерію. Директор товариства
поставив на моїй заяві візу про
звільнення мене із 13.12.2013 року.

Оскільки особи, яка займається кадрами
товариства на робочому місці не було, у
бухгалтерії сказали, що за трудовою
книжкою та розрахунковими слід буде
зайти у понеділок 16 грудня 2013 року. 16
грудня 2013 року ОСОБА_1 отримав трудову
книжку із записом про звільнення із
роботи за власним бажанням 13.12.2013 року,
підписав облікову картку про те, що
отримав трудову книжку на руки. В
бухгалтерії підписав відомість про
отримання відпускних коштів, крім того
бухгалтер сказала, що слід підписати
відомості на отримання зарплати за
листопад 2013 року та розрахункових
всього на загальну суму близько 2000,00
гривень, однак бухгалтер зазначила, що
грошей не отримає, на що ОСОБА_1
відмовився підписувати відомості, до
того часу, поки йому не виплатять кошти.
Після тих слів, бухгалтер вирвала з
його рук відомості та трудову книжку.
На вимогу повернути трудову бухгалтер
сказала, що так як він не захотів
підписувати «липові» відомості його
звільнять по статті.

Того ж дня, ОСОБА_1 звернувся із
заявою на дії працівників товариства
до Територіальної державної інспекції
з питань праці у Волинській області.

З 17.12.2013 року позивач перебував на
лікарняному до 27.12.2013 року.

27 грудня 2013 року, ОСОБА_1 прийшов на
товариство за своїми документами,
проте йому знову відмовилися їх видати,
та сказали прийти на підприємство
30.12.2013 року, оскільки у товаристві
змінився директор і він не був у курсі
його звільнення, оскільки всі
документи підписував попередній
директор.

30 грудня 2013 року прийшовши на
підприємство ОСОБА_1 отримав на руки
трудову книжку із записом про те, що він
звільнений 16.12.2013 року на підставі п. 5
ст. 40 КЗпП України.

З положень ст. 38 КЗпП України можна
зробити висновок, що за відсутності
причин, які свідчать про неможливість
продовження працівником роботи,
сторони трудового договору, сторони
вправі домовитися про будь-який строк
звільнення після подання працівником
заяви про це в межах двотижневого
строку. За наявності такої
домовленості працівника можна
звільнити навіть у день подачі заяви
про звільнення. Про те, що така
домовленість існувала свідчить запис у
трудовій книжці із посиланням на номер
та дату наказу про звільнення за
власним бажанням, а саме: наказ № 187-к
від 13.12.2013 року.

Враховуючи викладені обставини щодо
його звільнення вважає, що судом має
бути визнано достатньо зазначених
підстав, для зміни формулювання
звільнення у трудовій книжці та
зобов'язання відповідача вказати
підставу звільнення з займаної посади
за ст. 38 КЗпП України.

Позивач у позовній заяві вказує, що
оскільки у його трудовій книжці
зазначено звільнення «за статтею»
ніхто з працедавців не хоче брати його
на роботу, так як сьогодні існує
надлишок робочої сили за його
спеціальністю. Таким чином, вважає, що
має право на оплату за вимушений прогул
згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України.

Крім того, поштою ОСОБА_1 отримав
розрахункові кошти у сумі 1460,00 грн.,
однак, як свідчили відомості, які були
підписані ним у бухгалтерії, повинен
був отримати близько 2000 грн.

У зв'язку із вчиненням відповідачем
протиправних дій та безпідставного
порушення його прав, ОСОБА_1, як
зазначено у позовній заяві, завдано
моральної шкоди, що підлягає
відшкодуванню відповідно до ст.ст. 23, 216
Цивільного Кодексу України та яка
полягає у наступному: у спричиненому
тяжкого психологічного шоку в момент,
коли він дізнався про своє звільнення
за п. 5 ст. 40 КЗпП України, в переживаннях
з приводу розуміння цілковитої
незаконності дій та тверджень
відповідача, у нехтуванні відповідачем
його законних прав, у використанні
відповідачем свого домінуючого
положення, що призводить до вчинення
ним протиправних дій які він здійснює,
для задоволення його власних потреб.

Всі ці обставини значно підсилюють
його психологічне розчарування щодо
можливості відновлення своїх прав. З
моменту виникнення протиправного
ставлення відповідача до нього,
перебуває в сумнівах щодо
добровільного відновлення порушених
відповідачем законних прав.

На підставі наведеного, позивач просив
суд визнати незаконним запис у
трудовій книжці № 31 від 16.12.2013 року про
його звільнення згідно п. 5 ст. 40 КЗпП
України, змінити формулювання причин
звільнення із «звільнений згідно п. 5
ст. 40 КЗпП України» на «звільнений з
посади водія автотранспортних засобів
(категорія Д) за власним бажанням
згідно ст. 38 КЗпП України з 13 грудня 2013
року», стягнути з ПрАТ «Луцьке АТП 10701»
розрахункові кошти та кошти за
вимушений прогул, стягнути з ПрАТ
«Луцьке АТП 10701» відшкодування
завданої моральної шкоди в сумі 2000,00
грн.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
з підстав, які викладено у позовній
заяві, просили їх задовольнити.

Представник відповідача в
судовому засіданні проти позову
заперечив, вважає його безпідставним,
просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позов підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України
законодавство про працю регулює
трудові відносини працівників усіх
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності та галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був
прийнятий на посаду водія
автотранспортних засобів (категорія Д)
у Приватне акціонерне товариство
«Луцьке АТП 10701» 21 травня 2013 року, що
підтверджено копією трудової книжки
(а.с. 10).

Зі слів позивача та представника
позивача встановлено, що 13 грудня 2013
року ОСОБА_1 подав через канцелярію
товариства заяву про звільнення за
власним бажанням. Того ж дня, отримав
обхідний лист обійшов із ним:
диспетчера, головного інженера,
механіка, начальника гаража,
бухгалтерію, директора та здав
зазначений обхідний лист в
бухгалтерію. Директор товариства
поставив на заяві візу про його
звільнення із 13.12.2013 року. Оскільки
особи, яка займається кадрами
товариства на робочому місці не було, у
бухгалтерії сказали, що за трудовою
книжкою та розрахунковими слід буде
зайти у понеділок 16 грудня 2013 року. 16
грудня 2013 року ОСОБА_1 отримав трудову
книжку із записом про звільнення із
роботи за власним бажанням 13.12.2013 року,
підписав облікову картку про те, що
отримав трудову книжку на руки. В
бухгалтерії підписав відомість про
отримання відпускних коштів, крім того
бухгалтер сказала, що слід підписати
відомості на отримання зарплати за
листопад 2013 року та розрахункових
всього на загальну суму близько 2000,00
гривень, однак бухгалтер зазначила, що
грошей не отримає, на що ОСОБА_1
відмовився підписувати відомості, до
того часу, поки йому не виплатять кошти.
Після тих слів, бухгалтер вирвала з
його рук відомості та трудову книжку.
На вимогу повернути трудову бухгалтер
сказала, що так як він не захотів
підписувати «липові» відомості його
звільнять по статті.

Того ж дня, ОСОБА_1 звернувся із
заявою на дії працівників товариства
до Територіальної державної інспекції
з питань праці у Волинській області.

З 17.12.2013 року позивач перебував на
лікарняному до 27.12.2013 року, про що
свідчить акт від 27.12.2013 року (а.с. 19).

27 грудня 2013 року, ОСОБА_1 прийшов на
товариство за своїми документами,
проте йому знову відмовилися їх видати,
та сказали прийти на підприємство
30.12.2013 року, оскільки у товаристві
змінився директор і він не був у курсі
його звільнення, оскільки всі
документи підписував попередній
директор.

30 грудня 2013 року прийшовши на
підприємство ОСОБА_1 отримав на руки
трудову книжку із записом про те, що він
звільнений 16.12.2013 року на підставі п. 5
ст. 40 КЗпП України.

Пункт 5 ст. 40 КЗпП України встановлює,
що: трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках: нез'явлення на
роботу протягом більш як чотирьох
місяців підряд внаслідок тимчасової
непрацездатності, не рахуючи відпустки
по вагітності і родах, якщо
законодавством не встановлений
триваліший строк збереження місця
роботи (посади) при певному
захворюванні. За працівниками, які
втратили працездатність у зв'язку з
трудовим каліцтвом або професійним
захворюванням, місце роботи (посада)
зберігається до відновлення
працездатності або встановлення
інвалідності.

Пункт 8 Постанови пленуму ВСУ № 9
від 06.11.1992 року «Про практику розгляду
судами трудових спорів» зазначає, що
при домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за
згодою сторін) договір припиняється в
строк, визначений сторонами.
Анулювання такої домовленості може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника. Сама по собі згода
власника або уповноваженого ним
органу задовольнити прохання
працівника про звільнення до
закінчення строку попередження не
означає, що трудовий договір припинено
за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було
домовленості сторін про цю підставу
припинення трудового договору. В
останньому випадку звільнення
вважається проведеним з ініціативи
працівника (ст. 38 КЗпП України).

Із диспозиції статті 38 КЗпП України
можна зробити висновок, що за
відсутності причин, які свідчать про
неможливість продовження працівником
роботи, сторони трудового договору,
сторони вправі домовитися про
будь-який строк звільнення після
подання працівником заяви про це в
межах двотижневого строку. За
наявності такої домовленості
працівника можна звільнити навіть у
день подачі заяви про звільнення.

Про те, що така домовленість існувала
свідчить запис у трудовій книжці із
посиланням на номер та дату наказу про
звільнення за власним бажанням, а саме:
наказ № 187-к від 13.12.2013 року.

Судом також встановлено, що
адміністрацією відповідача звільнено
позивача за прогули згідно п. 4 ч. 1 ст. 40
КЗпП України, що зазначено в актах,
доповідних і в наказі № 149/1-к від 16.12.2013
року (а.с. 19-26).

Достовірність наведеного ствердив в
судовому засіданні представник
відповідача і підтверджено наказом №
61-к від 22.04.2014 року про внесення змін до
наказу № 149/1-к від 16.12.2013 року (а.с. 49).

Неточності записів в трудовій книжці
позивача: про звільнення за власним
бажанням, про звільнення за п. 5 ст. 40
КЗпП України представник відповідача
пояснив тим, що в день звільнення був
відсутній на роботі працівник відділу
кадрів.

Проаналізувавши вищенаведені
обставини в сукупності суд прийшов до
висновку, що дійсно позивач 13.12.2013 року
подав заяву про звільнення з роботи за
власним бажанням і адміністрацією
підприємства її було задоволено, про що
свідчить і запис у трудовій книжці за №
30 від 13.12.2013 року. Подальші неточності,
виправлення, внесення змін в наказ суд
розцінює як небажання відповідача
привести виправлення своїх помилок у
відповідність з вимогами закону, а тому
суд вважає, що позивача звільнено з
роботи 13.12.2013 року за власним бажанням,
а тому у трудовій книжці слід змінити
формулювання причин звільнення.

Позивач у позовній заяві вказує, що
оскільки у його трудовій книжці
зазначено звільнення «за статтею»
ніхто з працедавців не хоче брати його
на роботу, так як сьогодні існує
надлишок робочої сили за його
спеціальністю. Крім того, поштою ОСОБА_1
отримав розрахункові кошти у сумі 1460,00
грн., однак, як свідчили відомості, які
були підписані ним у бухгалтерії,
повинен був отримати близько 2000 грн.
Таким чином, вважає, що має право на
оплату за вимушений прогул згідно ч. 3
ст. 235 КЗпП України.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Як уже було зазначено вище, що ОСОБА_1 у
день звільнення 13.12.2013 року не працював.
Розрахунок у день звільнення з ним
провести не було можливості. Що
стосується несвоєчасної виплати
розрахункових коштів та коштів за
вимушений прогул в розмірі 5 144,80 грн., то
суд приходить до висновку про
відсутність несвоєчасності виплати з
тих підстав, що позивач зазначив і
встановлено судом, що він звільнений з
роботи 13.12.2013 року за власним бажанням,
розрахункові кошти отримав, далі не
продовжує працювати, перебував на
лікарняному, в трудових відносинах з
підприємством не перебував, а тому
жодних підстав для стягнення
розрахункових коштів судом не
встановлено, вимушеного прогулу у
позивача не було.

Оскільки, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо
стягнення з товариства розрахункових
та коштів за вимушений прогул є
необґрунтованими та непідтвердженими
доказами, то у їх задоволенні слід
відмовити.

У зв'язку із вчиненням відповідачем
протиправних дій та безпідставного
порушення його прав, ОСОБА_1, як
зазначено у позовній заяві, завдано
моральної шкоди, що підлягає
відшкодуванню відповідно до ст.ст. 23, 216
Цивільного Кодексу України та яка
полягає у наступному: у спричиненому
тяжкого психологічного шоку в момент,
коли він дізнався про своє звільнення
за п. 5 ст. 40 КЗпП України, в переживаннях
з приводу розуміння цілковитої
незаконності дій та тверджень
відповідача, у нехтуванні відповідачем
його законних прав, у використанні
відповідачем свого домінуючого
положення, що призводить до вчинення
ним протиправних дій які він здійснює,
для задоволення його власних потреб.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, а також
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування судом враховуються
вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України
моральна шкода полягає у душевних
страждання, яких фізична особа зазнала
у зв'язку з протиправною поведінкою
щодо неї самої, членів її сім'ї чи
близьких родичів.

На підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4
«Про судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

В позовній заяві і в судовому засіданні
позивач не зазначав, в чому полягає ця
шкода, якими саме неправомірними діями
чи бездіяльністю її заподіяно
позивачеві, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір моральної
шкоди, та якими доказами це
підтверджується. При цьому позивач в
якості обґрунтування своїх позовних
вимог щодо стягнення моральної шкоди
наводить лише припущення щодо його
тяжкого психічного шоку, в
переживаннях, у використанні
відповідачем свого домінуючого
положення. Однак при цьому жодного
доказу на підтвердження своїх вимог
ним суду не надано.

Таким чином, в задоволенні вимоги про
стягнення моральної шкоди слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 57, 208, 209, 212-215 ЦПК
України, на підставі ст.ст. 3, 36, 38, 40, 233,
2371 КЗпП України, постанови Пленуму ВСУ
№ 9 від 06.11.1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним запис у трудовій
книжці ОСОБА_1

Олександровича № 31 від 16.12.2013 року про
його звільнення згідно п. 5 ст. 40

КЗпП України.

Змінити формулювання причин
звільнення ОСОБА_1 з Приватного
акціонерного товариства «Луцьке АТП
10701» із «звільнений згідно п. 5 ст. 40 КЗпП
України» на «звільнений з посади водія
автотранспортних засобів (категорія Д)
за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП
України з 13 грудня 2013 року».

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд
Волинської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 (десяти)
днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
В.П.
Пушкарчук