УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Євтушенко О.І.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання
майна спільною сумісною власністю та
поділ майна подружжя; за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
майна особистою приватною власністю,
стягнення безпідставно отриманих
грошових коштів та поділ майна
подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Печерського районного суду
м. Києва від 30 січня 2014 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 05 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4 про визнання факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
визнання майна спільною сумісною
власністю та поділ майна подружжя, в
якому, з урахуванням уточнених вимог,
просила встановити факт спільного
проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з вересня 2003 року до 02
лютого 2007 року; визнати спільною
сумісною власністю подружжя
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
автомобіль Mercedes-Benz CLS 550, державний
номерний знак НОМЕР_1, a також доходи
(заробіток) та кошти ОСОБА_4 за період з
вересня 2003 року до 16 листопада 2012 року.

Також просила виділити їй в натурі зі
складу спільного сумісного майна та
визнати за нею право власності на
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
автомобіль Mercedes-Benz CLS 550, державний
номерний знак НОМЕР_1, та 1/2 частини
доходів (заробітку) та коштів ОСОБА_4 за
період з вересня 2003 року до 16 листопада
2012 року. ОСОБА_4 позивач просила
виділити в натурі зі складу спільного
сумісного майна та визнати за ним право
власності на 1/2 частини доходів
(заробітку) та коштів ОСОБА_4 за період з
вересня 2003 року до 16 листопада 2012 року.

ОСОБА_4 заявив зустрічний позов до
ОСОБА_3 про визнання майна особистою
приватною власністю, стягнення
безпідставно отриманих грошових
коштів та поділ майна подружжя, в якому,
з урахуванням уточнених позовних
вимог, просив визнати автомобіль
Mercedes-Benz CLS 550, державний номерний знак
НОМЕР_1, його особистою приватною
власністю, визнати грошові кошти у
розмірі 381 500 доларів США, які
відповідно до курсу НБУ на 08 лютого 2013
року становлять 3 049 329 грн 50 коп., його
особистою приватною власністю,
стягнути з ОСОБА_3 на його користь
безпідставно набуті грошові кошти у
розмірі 3 049 329 грн 50 коп., стягнути з
ОСОБА_3 на його користь 39 511 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 30 січня 2014 року позов ОСОБА_3
задоволено частково. Визнано спільною
сумісною власністю подружжя грошові
кошти у розмірі 24 613,6 доларів США, що
еквівалентно 196 736 грн 50 коп., які
знаходились на рахунках ОСОБА_4 у ПАТ КБ
«ПриватБанк» станом на 01 квітня 2011
року.

У решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.
Визнано автомобіль Mercedes-Benz CLS 550,
державний номерний знак НОМЕР_1,
особистою приватною власністю ОСОБА_4
Визнано грошові кошти у розмірі 381 500
доларів США, що відповідно до курсу НБУ
станом на 08 лютого 2013 року становить 3 049
329 грн 50 коп., особистою приватною
власністю ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
безпідставно набуті грошові кошти у
розмірі 3 049 329 грн 50 коп. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 39 511 грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
05 червня 2014 року зазначене судове
рішення в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання юридичного факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу скасовано та ухвалено
в цій частині нове рішення.

Установлено факт проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 з січня 2005 року до 02 лютого 2007
року.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 30 січня 2014 року в частині
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
безпідставно набутих грошових коштів
змінено та зменшено суму, яка підлягає
стягненню, з 3 049 329 грн 50 коп. до 1 598 600
грн.

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3
просить рішення суду першої інстанції
в частині, залишеній без змін рішенням
апеляційного суду, та рішення
апеляційного суду в цій же частині
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту рішення апеляційного суду
повинно мати:

- мотивувальну частину із зазначенням
мотивів зміни рішення, скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення; встановлених
судом першої інстанції обставин, а
також обставин, встановлених
апеляційним судом, і визначених
відповідно до них правовідносин; назви,
статті закону, на підставі якого
вирішено справу;

- резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Наведеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що 02 лютого 2007 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, а
07 листопада 2012 року рішенням
Печерського районного суду м. Києва
задоволено позов ОСОБА_4 про розірвання
шлюбу з ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син
ОСОБА_5.

У своєму позові ОСОБА_3 порушувала
питання про встановлення факту
спільного проживання з ОСОБА_4 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня
2003 року до 02 лютого 2007 року.

Частково скасовуючи рішення суду
першої інстанції, апеляційний суд
дійшов висновку про те, що факт
проживання позивача і відповідача
однією сім'єю мав місце з січня 2005 року
до 02 лютого 2007 року, оскільки вони
проживали як одна родина, вели спільне
господарство, мали спільний бюджет, у
них були взаємні права та обов'язки,
притаманні подружжю, що підтверджено, в
тому числі, показами свідків.

Колегія суддів погоджується з
наведеним.

Разом із тим з висновками апеляційного
суду щодо відсутності підстав для
задоволення позовних вимог про
встановлення факту проживання
позивача та відповідача однією сім'єю з
01 січня 2004 року до січня 2005 року
погодитись не можна, оскільки,
переглядаючи в цій частині рішення
суду першої інстанції, апеляційний суд
доводів апеляційної скарги не
спростував, мотивів, з яких вважав
доведеними вимоги спільного
проживання саме з січня 2005 року, не
навів.

Спір щодо встановлення спільного
проживання сторонами, як подружжям, в
період с 01 січня 2004 року до 31 грудня 2004
року виник з приводу визначення обсягу
спільного майна подружжя, набутого в
цей період, а саме: квартири АДРЕСА_1.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
26 грудня 2003 року ОСОБА_4 уклав із ЗАТ
«Побутрембуд» договір № 06/38 про пайову
участь у будівництві, предметом якого
були майнові права на квартиру АДРЕСА_1
(а. с. 97-101, т. 1).

22 липня 2004 року ОСОБА_4 особисто сплатив
ЗАТ «Побутрембуд» вартість квартири -
755 737 грн, а станом на 14 квітня 2005 року
ним внесено 100 % інвестицій у розмірі 757
861 грн 50 коп. за договором № 06/38 про
пайову участь у будівництві (а. с. 246, т.
1). 01 червня 2005 року за ОСОБА_4
зареєстровано право власності на
квартиру.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Приймаючи на підтвердження саме
неможливості спільного проживання
довідки ФК «Динамо» (Київ) та Федерації
футболу України про зайнятість ОСОБА_4,
що наявні в матеріалах справи (а. с. 243-245,
т. 1), апеляційний суд не врахував, що за
їх змістом протягом 2004 року ОСОБА_4 був
зайнятий під час підготовки та участі в
матчах та навчально-тренувальних
зборах як футболіст складу ФК «Динамо»
(Київ) у складі команди протягом 131 дня,
з яких з виїздом з м. Києва лише 31 день,
та 50 днів, як футболіст складу
Національної збірної команди, з яких
лише п'ять матчів проведено за межами
території України.

Оскільки упродовж 2004 року за межами м.
Києва ОСОБА_4, як футболіст, перебував
незначний час, висновків щодо
неможливості спільного проживання
сторонами впродовж решти днів суд
дійшов передчасно, не врахувавши, що
саме на час внесення готівкових коштів
за пайову участь у будівництві спірної
квартири ОСОБА_3 вже перебувала на
другому місяці вагітності.

На підтвердження спільного проживання
в цей період ОСОБА_3 зазначала, що вона з
ОСОБА_4 проживали в АДРЕСА_2, яку
орендував ФК «Динамо» (Київ) для ОСОБА_4,
а з листопада 2004 року - в квартирі
АДРЕСА_3. На а. с. 25, т. 1 наявна довідка
дільничного педіатра, в якій остання
адреса вказана як домашня.

Між тим на заперечення зазначеного
ОСОБА_4 посилався лише на зайнятість у
навчально-тренувальних зборах та
футбольних матчах.

Не надано апеляційним судом належної
оцінки і факту складання розписки, що
була написана ОСОБА_3 17 квітня 2011 року
про отримання 200 тис. дол. США в рахунок
відсутності з її боку претензій на
спірну квартиру.

Разом із тим зазначена розписка сама по
собі є підтвердженням не тільки факту
отримання грошей ОСОБА_3, а й фактичним
визнанням ОСОБА_4 належності спірної
квартири подружжю як спільної сумісної
власності, оскільки добровільна
передача грошей мала місце саме в
рахунок відсутності претензій на
квартиру, вартість якої, як вбачається
з матеріалів справи, на час внесення
коштів становила близько 160 тис. дол.

Визнавши недоведеними доводи ОСОБА_3
щодо спільного проживання до 01 січня 2005
року, апеляційний суд погодився із
доведеністю ОСОБА_4 факту припинення
шлюбних відносин і окремого проживання
з квітня 2011 року, прийнявши до уваги
договір оренди квартири по бул. Лесі
Українки, що датований 02 квітня 2011 року,
а також пояснення свідків (консьєржок),
не врахувавши при цьому, що позовна
заява про розірвання шлюбу (а. с. 14, т. 4),
яка була подана ОСОБА_4 лише 25 травня 2012
року, тобто більше ніж через рік від 02
квітня 2011 року, містить лише посилання
позивача про те, що він із ОСОБА_3
тривалий час не підтримує подружніх
стосунків і не веде спільного
господарства.

Доказів реєстрації договору оренди, на
який ОСОБА_4 посилається на
підтвердження своїх заперечень, у
визначеному законом порядку матеріли
справи не містять, як і доказів зміни
ОСОБА_4 місця проживання з АДРЕСА_1 на
будь-яке інше.

Як вбачається з матеріалів справи, в
тому числі поданих під час касаційного
перегляду, єдиним місцем проживання
ОСОБА_4 є АДРЕСА_1, як і місце проживання
ОСОБА_3

Оскільки на порушення вимог ст. ст. 212-214,
316 ЦПК України суд апеляційної
інстанції взагалі не перевірив як усіх
доводів апеляційної скарги, так і
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції; не навів мотивів
ухваленого ним судового рішення й
обставин, які б спростовували доводи
скарги, рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
05 червня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до
апеляційного суду м. Києва.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І.
Євтушенко

В.І.
Журавель

Ю.Г.
Іваненко