Справа № 307/3269/14-ц
Провадження № 2/307/1431/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2014 року Тячівський районний
суд Закарпатської області в особі
головуючого

судді
Гримут В.І.

при секретарі
Тиводар
В.І.

з участю: представника позивача
ОСОБА_1

відповідачки
ОСОБА_2

представника Бедевлянської сільської
ради
Рішко І.М.

представника управління
Держземагенства
Решетар В.В.

адвоката
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м. Тячів
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
Бедевлянської сільської ради та
ОСОБА_2, третя особа управляння
Держземагенства у Тячівському районі
про визнання недійсним рішень органу
місцевого самоврядування, скасування
реєстрації прав на земельну ділянку в
державному земельному кадастрі,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 звернулася в суд з позовною
заявою до Бедевлянської сільської ради
та ОСОБА_2, управління Держземагенства
у Тячівському районі про визнання
недійсним рішень органу місцевого
самоврядування та скасування
реєстрації права на земельну ділянку в
державному земельному кадастрі.
Посилається на те, що у 1980 році її
покійна мати ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_8,
дерев'яний будинок, що знаходився на
земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка в
подальшому була виділена їй колгоспом.
ІНФОРМАЦІЯ_1. мати, яка постійно
проживала у цьому будинку, померла.
Оскільки, ОСОБА_7 не залишила
заповідального розпорядження, то вона
подала нотаріусу заяву про прийняття
спадщини за законом та разом з родичами
залишилася проживати в будинку, в якому
проживає по теперішній час та доглядає
за ним і сплачує комунальні послуги. У
матері було двоє дітей - вона та її брат
ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто
за 4 місяці до відкриття спадщини. Після
його смерті, її мати - ОСОБА_7, подала
заяву про прийняття спадщини. Таким
чином, вона стала спадкоємцем першої
черги щодо спадщини, яка відкрилася у
зв'язку із смертю матері та у порядку
спадкової трансмісії за братом. У склад
спадщини ввійшло дворогосподарство
АДРЕСА_1, в яке входить дерев'яний
будинок, літня кухня та будинок, який
був побудований її чоловіком за кошти
матері, але не зареєстрований в
Тячівському РПТІ та земельна ділянка
площею 0.08 га., для обслуговування
вказаних житлових споруд. З метою
узаконення спадкового нерухомого
майна вона звернулася із заявою до
Бедевлянської сільської ради, проте
сільська рада їй відмовила у розгляді
цієї заяви. Така відмова у судовому
порядку була визнана незаконною та
зобов'язано сільську раду розглянути
її заяву, що стверджується постановою
Тячівського районного суду від 17.10.2011 р.
Проте сільський голова с. Бедевля,
подав апеляційну скаргу на вказану
постанову. Достовірно знаючи, що
Львівський апеляційний суд відклав
розгляд апеляційної скарги сільського
голови на невизначений термін, не
очікуючи такого розгляду, сільський
голова разом з секретарем сільської
ради організував розгляд заяви
громадянки ОСОБА_2 щодо надання їй
дозволу на виготовлення проекту
відведення земельної ділянки по
АДРЕСА_1, мотивуючи тим, що Тячівський
районний суд визнав факт її проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з
ОСОБА_9, який останні роки мешкав у
спадковому будинку. Таким чином,
очевидною є та обставина, що сільський
голова, діючи від імені органу
місцевого самоврядування, блокуючи
розгляд її заяви, надав незаконну
перевагу розгляду заяви ОСОБА_2, яка
згідно з діючим законодавством може
бути спадкоємцем п'ятої черги щодо
майна її брата, організував прийняття
сесією Бедевлянської сільської ради
незаконних рішень від 13.12.2112 р. «Про
надання дозволу громадянці ОСОБА_2,
АДРЕСА_2, на розробку проекту відводу
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку для
передачі у власність в АДРЕСА_1, площею
0.11 га.» та від 11.04.2014 р. «Про
затвердження проекту і надання
земельної ділянки у власність для
обслуговування житлового будинку».

Представник Бедевлянської сільської
ради у судовому засіданні позов не
визнав. Пояснив, що між позивачкою та
ОСОБА_2 існує спір про спадщину на
нерухоме майно, яке знаходиться у
АДРЕСА_1. Сільській раді відомо, що у
спірному будинку проживав ОСОБА_9 разом
із ОСОБА_2 у фактичних шлюбних
відносинах. Від цього шлюбу у них є син,
на ім'я якого ОСОБА_9 залишив заповіт.
Крім того є рішення суду, яким
установлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_2
проживали однією сім'єю. Земельна
ділянка під будівлями приватизована не
була, тому сільська рада прийняла
рішення про виділення її матері
неповнолітнього ОСОБА_10, на ім'я якого є
заповіт.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому
засіданні позов не визнала. Пояснила,
що вона проживала у фактичному шлюбі з
ОСОБА_11 у будинку АДРЕСА_1, із 1998 р. до
дня його смерті. Його мати та сестра
проживали у своїх будинках. У них
народився син, ОСОБА_10, на ім'я якого
ОСОБА_9 залишив заповіт. Коли ОСОБА_9
помер діти позивачки вселилися у
будинок, а її прогнали. Свідоцтво про
право на спадщину на ім'я сина вона не
отримала, так як будинок АДРЕСА_1 не був
зареєстрований. Зареєструвати цей
будинок вона не має можливості без
виділення їй земельної ділянки для
його обслуговування. Тому вона подала
заяву у сільську раду, яка її
задовольнила.

Представник управління
держземагенства у Тячівському районі у
судовому засіданні позов визнав.

Розглянувши матеріали справи суд
приходить до висновку, що позов
задоволенню не підлягає виходячи з
наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
рішенням Бедевлянської сільської ради
№ 277 від 13.12.2012 р. ОСОБА_2 було надано
дозвіл на розробку проекту відводу
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку в
АДРЕСА_1, площею 0.11 га. (а.с. 30). Рішенням
№ 426 від 11.04.2014 р. було затверджено
проект відведення земельної ділянки та
надано ОСОБА_2 у власність земельну
ділянку в АДРЕСА_1, для будівництва та
обслуговування житлового будинку
площею 0.789 га. Крім того суд встановив,
що на виділеній відповідачці земельній
ділянці знаходяться дві самочинно
збудовані житлові будівлі, які ні за
ким не зареєстровані. Рішенням
Тячівського районного суду від 03.09.2012 р.
за позовом ОСОБА_2 до відділу ДРАЦС
Тячівського РУЮ, Тячівської
нотконтори, Бедевлянської сільської
ради, третя особа ОСОБА_6 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без
реєстрації шлюбу, визнання права
власності на спадкове майно
встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_9
проживали однією сім'єю без укладення
шлюбу з 01.01.2004 р. (день набрання чинності
СК України) по ІНФОРМАЦІЯ_2 (день смерті
ОСОБА_9) (а.с. 41-45). У них народився
спільний син ОСОБА_12, 2001 р.н., якому,
17.06.2005 р., ОСОБА_9, на випадок своєї
смерті заповів все своє майно (а.с. 46).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер (а.с. 47).
ІНФОРМАЦІЯ_3, мати ОСОБА_9 - ОСОБА_7,
подала у Тячівську державну
нотаріальну контору заяву про
прийняття обов'язкової частки у
спадщині. ІНФОРМАЦІЯ_5. ОСОБА_7 також
померла. ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, - дочка
ОСОБА_7 -, і відповідно сестра ОСОБА_9,
звернулася у нотконтору про прийняття
спадщини за законом після смерті
матері (а.с. 8). На сьогоднішній день
свідоцтво про спадщину не видано. Після
смерті ОСОБА_9, позивачка вселила у
будинок АДРЕСА_1 своїх дітей. Отже між
позивачкою ОСОБА_6 та відповідачкою
ОСОБА_2 існує спір про право на
самочинно збудоване нерухоме майно.
Представник сільської ради пояснив, що
рада вирішила надати земельну ділянку
ОСОБА_2, як матері неповнолітнього
ОСОБА_10, на ім'я якого ОСОБА_9 залишив
заповіт.

З позовної заяви убачається, що
позивачка просить визнати незаконними
та скасувати рішення сільради на
підставі яких ОСОБА_2 отримала у
власність і реєстрацію спірної
земельної ділянки в державному
кадастрі. Вона вважає, що вказані
рішення порушують її право на
отримання цієї ж ділянки, як особи, яка
має право на спадщину на нерухоме
майно, яке розташоване на цій ділянці.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. За ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Відповідно до статті 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.
Статтею 11 цього ж кодексу передбачено,
що суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. У
статті 27 ЦПК, поряд з іншими правами та
обов'язки осіб, які беруть участь у
справі вказано і право брати участь у
судових засіданнях, подавати докази,
брати участь у дослідженні доказів.
Згідно ст.ст. 57-59 доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів. Належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування. Суд не бере до уваги
докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Відповідно до ст.ст. 60, 61
ЦПК кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. У
статті 64 ЦПК вказано, що письмовими
доказами є будь-які документи, акти,
довідки, листування службового або
особистого характеру або витяги з них,
що містять відомості про обставини, які
мають значення для справи. Письмові
докази, як правило, подаються в
оригіналі. Якщо подано копію
письмового доказу, суд за клопотанням
осіб, які беруть участь у справі, має
право вимагати подання оригіналу.

Відповідно до ст. 40 ЗК України
громадянам України за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування можуть передаватися
безоплатно у власність або надаватися
в оренду земельні ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
гаражного будівництва в межах норм,
визначених цим Кодексом. Право
власності на землю, за змістом ст. 78
цього ж кодексу - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками. Право власності
на землю набувається та реалізується
на підставі Конституції України, цього
Кодексу, а також інших законів, що
видаються відповідно до них. Земля в
Україні може перебувати у приватній,
комунальній та державній власності.
Згідно ст. 81 ЗК України громадяни
України набувають права власності на
земельні ділянки, в тому числі і на
підставі безоплатної передачі із
земель державної і комунальної
власності. У ст. 83 ЗК України зазначено,
що землі, які належать на праві
власності територіальним громадам сіл,
селищ, міст, є комунальною власністю. У
комунальній власності перебувають усі
землі в межах населених пунктів, крім
земельних ділянок приватної та
державної власності, земельні ділянки,
на яких розташовані будівлі, споруди,
інші об'єкти нерухомого майна
комунальної власності незалежно від
місця їх розташування. Статтею 116 ЗК
України передбачено, що громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування. Безоплатна передача
земельних ділянок у власність громадян
провадиться в тому числі і у разі
одержання земельних ділянок із земель
державної і комунальної власності в
межах норм безоплатної приватизації,
визначених цим Кодексом. Відповідно до
норм ст. 122 ЗК Ураїни сільські, селищні,
міські ради передають земельні ділянки
у власність або у користування із
земель комунальної власності
відповідних територіальних громад для
всіх потреб. Статтею 140 земельного
кодексу передбачені підстави
припинення права власності на земельну
ділянку, якими є: добровільна відмова
власника від права на земельну ділянку,
смерть власника земельної ділянки за
відсутності спадкоємця, відчуження
земельної ділянки за рішенням
власника, звернення стягнення на
земельну ділянку на вимогу кредитора,
відчуження земельної ділянки з мотивів
суспільної необхідності та для
суспільних потреб, конфіскація за
рішенням суду, невідчуження земельної
ділянки іноземними особами та особами
без громадянства у встановлений строк
у випадках, визначених цим Кодексом.
Нормами статті 153 передбачено, що
власник не може бути позбавлений права
власності на земельну ділянку, крім
випадків, передбачених цим Кодексом та
іншими законами України.

Отже, виходячи із встановлених судом
обставин справи та із вказаних вище
норм цивільного, цивільного
процесуального та земельного
законодавства суд приходить до
висновку, що позивачка не надала
доказів, які б підтверджували, що
оспорюваними рішеннями Бедевлянської
сільської ради та реєстрацією за
ОСОБА_2 права власності на земельну
ділянку АДРЕСА_1, були порушені її
права. На думку суду, позивачка може
отримати право на захист своїх
інтересів у тому випадку, коли отримає
свідоцтво про право на спадщину на
майно, яке знаходиться на спірній
земельній ділянці. Її права, у такому
випадку, будуть захищені ст. 120 ЗК
України у відповідності до якої у разі
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення. У
разі набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду фізичними
або юридичними особами, які не можуть
мати у власності земельних ділянок, до
них переходить право користування
земельною ділянкою, на якій
розташований жилий будинок, будівля
або споруда, на умовах оренди.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 209,
213, 215 ЦПК України, ст.ст. 40, 78, 81, 83, 116, 122, 140
ЗК України суд,

Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Закарпатської
області через Тячівський районний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Головуючий:

Гримут В.І.