Справа № 347/365/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2093/2014
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І.
Суддя-доповідач Малєєв А.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів: Девляшевського
В.А., Васильковського В.М.,

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 27
серпня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про вселення в
квартиру та за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа без
самостійних вимог: Косівська міська
рада про визнання нечинним свідоцтва
про право власності на житло, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2014 року позивач ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_2 про вселення в квартиру. Позовні
вимоги обґрунтувала тим, що не має
постійного місця проживання, однак має
на праві власності 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1. До зазначеної квартири
відповідачка ОСОБА_2 її не впускає і не
дає можливості там проживати. Ключів
від квартири вона немає. Зі слів
сусідів їй стало відомо, що квартира
використовується відповідачами для
проживання там сторонніх осіб. Вважає,
що має право на проживання у спірній
квартирі нарівні із співвласниками
(а.с. 2-3).

В березні 2014 року відповідач за
первісним позовом ОСОБА_2 подала позов
до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання нечинним
свідоцтва про право власності на житло
в частині. Позовні вимоги обґрунтувала
тим, що всі необхідні документи для
приватизації житла доручила оформити
своєму синові, ОСОБА_4 Саме він подав
відповідні заяви до органу
приватизації 14.03.2009 та повідомив про
отримання свідоцтва про право
власності на житло. Відповідач-позивач
зазначила, що їй незрозуміло, чому її
внучка, яка не проживала в спірному
житлі і не була членом її сім'ї отримала
нарівні з нею право власності на
частину квартири. Зі слів
відповідача-позивача, син пояснив їй,
що на прохання своєї дочки та в зв'язку
з необхідністю отримати паспорт без її
згоди внучка була зареєстрована до
квартири 14.09.2009, а ОСОБА_2 це стало
відомо лише у серпні 2011 року. Крім того,
відповідач-позивач зазначила, що не
мала наміру оскаржувати свідоцтво,
однак погодитися з вимогами внучки на
даний час не може (а.с. 45-47).

Ухвалою від 25 квітня 2014 року
Косівського районного суду
Івано-Франківської області задоволено
клопотання ОСОБА_2 про об'єднання в одне
провадження (а.с. 36, 61) позовної заяви
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про вселення в
квартиру з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_6 про визнання нечинним свідоцтва
про право власності на житло (а.с. 71).

Ухвалою від 13 травня 2014 року
Косівського районного суду
Івано-Франківської області задоволено
клопотання представника
позивача-відповідача ОСОБА_3 (а.с. 76) та
визнано Косівську міську раду у даній
справі третьою особою без самостійних
вимог (а.с.77-78).

Рішенням Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 27
серпня 2014 року задоволено позов ОСОБА_3.
Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1, 1/3
якої належить їй на праві власності.
Стягнуто з ОСОБА_4 та з ОСОБА_2 в
солідарному порядку в користь ОСОБА_3,
239 грн 40 коп. сплаченого нею судового
збору. Стягнуто з ОСОБА_4 та з ОСОБА_2 в
солідарному порядку 4 грн 20 коп.
судового збору.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя
особа без самостійних вимог: Косівська
міська про визнання нечинним свідоцтва
про право власності на житло -
відмовлено.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 оскаржила
вказане рішення в апеляційному
порядку. Вважає його незаконним,
винесеним з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та з невідповідністю висновків суду
фактичним обставинам справи. Зі слів
апелянта, в судовому засіданні позивач
ОСОБА_3 подала ксерокопію паспорта
своєї мами ОСОБА_5 з якого вбачається,
що остання була зареєстрована з 02.02.1994
по 29.09.2008 в спірному житлі. Апелянтом та
її представником було подане
клопотання про відкладення розгляду
справи для виклику свідків-сусідів,
однак суд, на думку ОСОБА_2,
безпідставно відмовив в задоволенні
зазначеного клопотання. Як вказує
відповідач-позивач з посиланням на ст. 5
ЗУ «Про приватизацію державного
житлового фонду», що до членів сім'ї
наймача включаються лише громадяни,
які постійно проживають в квартирі
(будинку) разом з наймачем або за якими
зберігається право на житло, однак її
внучка ОСОБА_3 не підпадає під вимоги
вказаної статті щодо постійного
проживання, оскільки остання проживала
в спірному житлі три місяці з часу
народження. Апелянт пояснює, що її син
ОСОБА_4 разом з дружиною та позивачем за
первісним позовом проживали в найманій
ними квартирі за іншою адресою, але
були формально прописані до спірного
житла задля можливості перебувати на
квартирному обліку, так як власники
найманого ними житла відмовлялися
прописувати їх за фактичним місцем
проживання. Крім того ОСОБА_2 вказує, що
в приватизаційній справі на квартиру
АДРЕСА_1 міститься заява підписана
тринадцятирічною ОСОБА_3, яка не мала
права відповідно до вимог ст. ст. 5, 8 ЗУ
«Про приватизацію державного
житлового фонду» її підписувати,
оскільки не проживала в цьому житлі, а
також, на думку апелянта, заява та
підписи були написані іншою особою від
її імені до того ж невідомо хто
затвердив такі підписи з боку міської
ради. Таким чином, апелянт вважає, що
частина приватизованого житла була
передана особі, яка не проживала
постійно в цьому житлі, що суперечить
ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного
житлового фонду», дана обставина була
знехтувана судом першої інстанції, а
тому оскаржуване рішення не може
залишатися в силі.

Просить скасувати рішення Косівського
районного суду Івано-Франківської
області від 27 серпня 2014 року і
постановити нове рішення, яким
відмовити у позові ОСОБА_3 про вселення
в житло. Позовні вимоги ОСОБА_2 про
визнання нечинним та скасування в
частині свідоцтва про право власності
на житло просить задовольнити, а також
вирішити питання щодо судових витрат.

У судовому засіданні апелянт вимоги
апеляційної скарги підтримала, просила
її задовольнити з указаних у ній
мотивів.

Представник ОСОБА_3 проти доводів
апеляційної скарги заперечив, просив
її відхилити з огляду на законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції.

Відповідач ОСОБА_4 не заперечував проти
задоволення апеляційної скарги і
вказав, що сам займався приватизацією,
оформляв документи і по завершенню
повідомив про це матір ОСОБА_2

Представник Косівської міської ради в
судове засідання не з'явився.

Заслухавши апелянта, відповідача
ОСОБА_4, представника
позивача-відповідача,
суддю-доповідача, дослідивши матеріали
справи колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу належить відхилити з
наступних мотивів.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві
спільної часткової власності по 1/3
квартири АДРЕСА_1, 17.12.2013 приватним
нотаріусом Косівського районного
нотаріального округу ОСОБА_7
посвідчено договір дарування 1/3
частини квартири, що належить ОСОБА_2
відповідно до копії Свідоцтва про
право власності на нерухоме майно №
41/985 від 09.12.2008 (а.с. 6, 48) та копії Витягу
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно № 22156983 від 14.03.2009 (а.с. 7,
49).

На а.с. 108 міститься копія Рішення
виконавчого комітету Косівської
міської ради № 169 від 29.10.2008 про
безоплатну передачу квартир у приватну
власність.

Розпорядженням органу приватизації №
41/885 від 09.12.2008 (а.с. 106) задоволена заява
ОСОБА_2 про передачу квартири, в якій
вона мешкає, в приватну власність.
Заява від імені ОСОБА_2 за підписом
наймача та двох членів сім'ї наймача
зареєстрована в Косівській міській
раді 16.10.2008 (а.с. 104). До членів сім'ї
наймача що проживали або мали право на
житло входили ОСОБА_4 та ОСОБА_3, що
підтверджено довідкою Косівського
ЖТКО (а.с. 103).

Копією Висновку про вартість об'єкта
експертної оцінки № 30.10.13/13
експерта-оцінювача ОСОБА_9, здійсненого
згідно замовлення ОСОБА_2 визначена
ринкова вартість однокімнатної
квартири загальною площею 26,6 кв.м.,
житловою площею 14,5 кв.м, в АДРЕСА_1, яка
становить 21282 грн, вартість 1/3 частки
становить 7094 грн, вартість 2/3 - 14188 грн
(а.с. 55).

На а.с. 52 міститься копія Технічного
паспорту на квартиру АДРЕСА_1, що
знаходиться у власності ОСОБА_2

Відповідно до Акту обстеження
матеріально-побутових умов життя від
13.03.2014, складеного депутатом Косівської
міської ради ОСОБА_2 проживає і
зареєстрована в однокімнатній
квартирі АДРЕСА_1, зі слів сусідів в
даній квартирі ніхто крім ОСОБА_2 не
проживав приблизно з 2000 року (а.с. 54, 137).

На а.с. 8-10, 57-59 міститься копія
Будинкової книги для прописки
громадян, що проживають АДРЕСА_1
відповідно до якої за даною адресою
зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_6,
що також підтверджується копією
Довідки Управління Державної
міграційної служби в
Івано-Франківській області № 18/311 від
14.03 2014 (а.с 53).

Згідно відповіді Управління Державної
міграційної служби в
Івано-Франківській області № 18/670 від
22.05.2014 ОСОБА_3 була зареєстрована в
АДРЕСА_2, позивач-відповідач виписана з
вказаної адреси за рішенням суду №
347/2232/13-ц від 25.10.2013 12.11.2013 (а.с. 85, 98).

Відповідно до приписів ст.41
Конституції України кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю; ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності.

Ухвалюючи рішення про вселення ОСОБА_3
до спірного житла, суд першої
інстанції, обґрунтовано виходив з того,
що позивач-відповідач є його
співвласником і правильно застосував
до даних правовідносин положення ст.
ст. 321, 383, 358 ЦК України, оскільки
відповідачі своїми діями фактично
перешкоджають їй реалізовувати свої
правомочності власника.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_2
суд дійшов до правильного висновку про
сплив позовної давності та застосував
до даного випадку приписи ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК
України, відмовивши ОСОБА_2 у позові про
визнання свідоцтва про право власності
на частину квартири недійсним. При
цьому колегія суддів вважає, що
твердження ОСОБА_2 про те, що вона
дізналась про порушення свого права
тільки у 2011 році не підтверджені
доказами.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції, оскільки з огляду на
положення ст.257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю три роки. Доводи апелянта
про те, що про порушення свого права їй
стало відомо в 2011 році не знайшли свого
підтвердження в матеріалах справи, так
як Розпорядженням органу приватизації
№ 41/885 від 09.12.2008 (а.с. 106) задоволена
заява ОСОБА_2 про передачу квартири, в
якій вона мешкає, в приватну власність.
Заява від імені ОСОБА_2 за підписом
наймача та двох членів сім'ї наймача
зареєстрована в Косівській міській
раді 16.10.2008 (а.с. 104). Крім того апелянтом
подано копію закордонного паспорту з
якого вбачається,що вона приїжджала
з-за кордону кожного року (а.с. 163-165).
Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що він
займався практичними питання
приватизації житла і по її завершенню
повідомив про це матір.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, а тому
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення, а рішення суду без
змін.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 27
серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
А.Ю. Малєєв

Судді:
В.А.
Девляшевський

В.М.
Васильковський