Справа № 495/5970/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання:
Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивачів:

- від ОСОБА_1 - ОСОБА_1 (паспорт серії
НОМЕР_1 виданий 13.02.2001 року)

- від ОСОБА_2 - не з'явився

від відповідачів:

- від ОСОБА_3 - ОСОБА_4 (договір б/н від
09.09.2014 року)

- від ОСОБА_5 - ОСОБА_4 (договір б/н від
09.09.2014 року)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/5970/14-ц

за позовом:

- ОСОБА_1

- ОСОБА_2

до:

- ОСОБА_3

- ОСОБА_5

про стягнення аліментів на утримання
батьків

В С Т А Н О В И В :

13.08.2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту -
позивач-1) та ОСОБА_2 (далі по тексту -
позивач-2) звернулися до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_3 (далі по
тексту - відповідач-1) та ОСОБА_5 (далі по
тексту - відповідач-2) про стягнення
аліментів на утримання батьків.

Так, позивачі просять суд стягувати з
відповідачів аліменти у розмірі 1 000
грн. з кожного до зміни матеріального
положення позивачів.

Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 18.08.2014 року відкрито провадження по
справі № 495/5970/14-ц за позовом ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про
стягнення аліментів на утримання
батьків. Справу призначено до розгляду.

Представником відповідачів подано до
суду заперечення на позовну заяву
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, згідно з якими він
просить в задоволенні позовних вимог
відмовити в повному обсязі.

Позивач-1 - ОСОБА_1, в судових засіданнях
заявлені позовні вимоги підтримав в
повному обсязі та просив їх
задовольнити.

Позивач-2 - ОСОБА_2, в судові засідання не
з'явилася, але подала до суду заяву,
якою повідомила, що на судових
засіданнях присутня не буде, довіряє
від її імені чоловіку - ОСОБА_1

Представник відповідачів - ОСОБА_3 та
ОСОБА_5, в судових засіданнях проти
позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2
заперечував та просив у їх задоволенні
відмовити в повному обсязі.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, заслухавши в судових
засіданнях пояснення учасників
судового процесу, суд дійшов до
наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
позивач-1 - ОСОБА_1, є батьком
відповідача-1 - ОСОБА_3, та відповідача-2 -
ОСОБА_5.

Позивач-2 - ОСОБА_2, є другою дружиною
позивача-1 - ОСОБА_1, та не є матір'ю
відповідача-1 - ОСОБА_3, та відповідача-2 -
ОСОБА_5.

За твердженням позивача-1 - ОСОБА_1, йому
53 роки, в березні цього року він був
травмований, значно втратив
працездатність, пенсію по хворобі не
отримує, потребує довгого терміну
лікування. Заробітної плати охоронця у
розмірі 1 000 грн. щомісячно недостатньо
для забезпечення сім'ї із трьох
чоловік. На його утриманні знаходяться
неповнолітня донька ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та дружина ОСОБА_2, яка не
працює за станом здоров'я.

Позивач-1 - ОСОБА_1, посилається на те, що
останнім часом так склалися обставини,
що довелося позбутися домашнього
господарства - двох корів і коня,
джерела доходу і існування сім'ї.
Відповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_5,
працюють та мають гарантований дохід.
Так, ОСОБА_3 працює в
Білгород-Дністровському відділенні
банку «Аваль», не одружена. ОСОБА_5
працює на заводі «Белста», не
одружений. Діти в добровільному
порядку відмовляються від надання
матеріальної допомоги своєму батьку.

Зазначені вище обставини і стали
підставою для звернення позивачів до
суду з відповідною позовною заявою.

Відповідно до ч.1 ст.202 Сімейного
кодексу України, повнолітні дочка, син
зобов'язані утримувати батьків, які є
непрацездатними і потребують
матеріальної допомоги.

Утримання батьків дітьми є відповідною
компенсацією за утримання і турботу,
надану батьками дитині. Так, однією з
основних цілей регулювання сімейних
відносин, відповідно до ч.2 ст.1
Сімейного кодексу України, є
утвердження почуття обов'язку перед
батьками.

Обов'язок повнолітніх дочки, сина
піклуватися про своїх непрацездатних
батьків закріплений в ст.51 Конституції
України, відповідно до якої батьки
зобов'язані утримувати дітей до їх
повноліття, а повнолітні діти
зобов'язані піклуватися про своїх
непрацездатних батьків. Таке
піклування може полягати в особистому
догляді за батьками, допомозі в побуті,
захисті прав й інтересів, матеріальній
підтримці тощо. Цей конституційний
обов'язок отримує продовження в нормах
сімейного законодавства, зокрема у гл.17
Сімейного кодексу України «Обов'язок
повнолітніх дочки, сина утримувати
батьків та його виконання».

Відповідно до ч.8 ст.7 Сімейного кодексу
України, регулювання сімейних відносин
має здійснюватися з максимально
можливим урахуванням інтересів
непрацездатних членів сім'ї. Ця засада
набуває особливого значення щодо
регулювання відносин батьків і дітей
по утриманню.

Обов'язок повнолітніх дітей по
утриманню своїх батьків виникає на
підставі складу юридичних фактів:

- походження дитини від матері, батька
(кровне споріднення) або наявність між
ними інших юридично значущих зв'язків
(усиновлення, факт біопоходження);

- повноліття дітей;

- непрацездатність матері, батька,
тобто ті особи, які досягли пенсійного
віку (чоловіки - 60 років, жінки - 55 років)
та інваліди I, II та III груп (стаття 1
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»);

- потреба матері, батька в матеріальній
допомозі полягає в тому, що батьки не
мають можливості забезпечити своє
гідне існування у зв'язку із
відсутністю пенсій чи їх низького
розміру, а також у зв'язку із
відсутністю у них інших джерел
існування.

Зобов'язання повнолітніх дітей по
утриманню батьків не виникає у разі
відсутності хоча б однієї із вказаних
обставин.

Відповідно до ст.203 Сімейного кодексу
України, дочка, син крім сплати
аліментів зобов'язані брати участь у
додаткових витратах на батьків,
викликаних тяжкою хворобою,
інвалідністю або немічністю.

Так, статтею 203 Сімейного кодексу
України закріплений обов'язок
повнолітніх дочки, сина брати участь у
додаткових витратах на батьків.
Оскільки в нормі йдеться саме про
додаткові, а не звичайні, щоденні
витрати, такий обов'язок вважається
додатковим до обов'язку повнолітніх
дітей по утриманню батьків. Це означає,
що він виникає, якщо наявні умови, які є
необхідними для виникнення обов'язку
по утриманню батьків.

Отже обов'язок повнолітніх дочки, сина
брати участь у додаткових витратах на
батьків, виникає на підставі
наступного складу юридичних фактів:

- походження дитини від батьків (кровне
споріднення) або наявність між ними
інших юридично значущих зв'язків
(усиновлення, факт біологічного
походження);

- непрацездатність матері, батька;

- потреба матері, батька в матеріальній
допомозі;

- тяжка хвороба, інвалідність або
немічність матері, батька;

- витрати, пов'язані з тяжкою хворобою,
інвалідністю або немічністю матері,
батька.

Відповідно до закону додатковими
витратами на батьків вважаються
витрати, пов'язані з однією з таких
обставин:

- тяжка хвороба;

- інвалідність;

- немічність.

Таким чином, повнолітні діти
зобов'язані брати участь у додаткових
витратах на батьків, викликаних
обставинами виключно негативного
характеру. Цей перелік є вичерпним.
Інші обставини нормою не
припускаються. Витрати можуть виникати
у зв'язку з хворобою матері, батька.
Даною статтею названо тяжку хворобу, а
не будь-яке захворювання. Це
пояснюється тим, що саме тяжка хвороба
пов'язується зі стійкою втратою
працездатності (здатності організму
людини до праці, що залежить від стану
її здоров'я). Тяжка хвороба є оцінним
поняттям. Суд на підставі конкретних
обставин справи встановлює, чи є
хвороба матері, батька тяжкою, виходячи
з медичних висновків щодо тривалості,
форми захворювання тощо.

Матір, батько повинні надати суду
докази додаткових витрат у зв'язку з
тяжкою хворобою, інвалідністю або
немічністю, їхній розрахунок та
обґрунтування.

Як вбачається з матеріалів справи,
позовної заяви та пояснень ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, а також з представлених
сторонами до суду доказів, вимоги
позивачів не відповідають та
суперечать положенням ст.ст. 202, 203
Сімейного кодексу України.

Так, позивач-2 - ОСОБА_2, не є матір'ю
відповідача-1 - ОСОБА_3, та відповідача-2 -
ОСОБА_5, а тому обов'язок щодо її
утримання, у відповідності до ст.ст. 202,
203 Сімейного кодексу України, у
відповідачів відсутній, тобто ОСОБА_2
взагалі є неналежним позивачем у даній
справі.

Позивач-1 - ОСОБА_1, в розумінні ст.ст. 202,
203 Сімейного кодексу України, не є
непрацездатною особою, тобто не досяг
пенсійного віку (60 років, йому - 53 роки),
не є інвалідом I, II та III груп, відповідно
до ст.1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», не хворіє тяжкою
хворобою та не є немічним.

Відповідно до довідки ПСП «Виноградар»
№ 64 від 12.08.2014 року, ОСОБА_1 працює у ПСП
«Виноградар» та отримує заробітну
плату в повному обсязі.

Згідно із випискою з протоколу КУ
«Одеська обласна клінічна лікарня» №
1161/13 від 12.06.2014 року, ОСОБА_1 має
консолідований перелом (перелом, що
зрісся та має кістяний мозоль),
рекомендовано медикаментозне
лікування та ЛФК, не призначено
хірургічне втручання, зазначено, що він
підлягає лікуванню за лікарняним з
ціллю продовження реабілітації, що
свідчить про виплату йому лікарняних.

Крім того, ОСОБА_1 не представлено до
суду жодного доказу додаткових витрат
у зв'язку з тяжкою хворобою,
інвалідністю або немічністю, їхній
розрахунок та обґрунтування.

Щодо майнового стану сторін, суд вважає
за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до листа Мологівської СР №
325 від 26.09.2014 року, ОСОБА_1 виділена
земельна ділянка площею 0,15 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку господарських
будівель та споруд, розташована в
АДРЕСА_2, та земельна ділянка площею 0,10
га, виділена для ведення особистого
селянського господарства, розташована
в АДРЕСА_1. ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_2,
але зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3,
на яку вступає у спадщину. В підсобному
господарстві тримають одну корову та
одну коняку.

В свою чергу, відповідно до довідок ВК
Мологівської СР № 723 від 04.09.2014 року та
№ 724 від 04.09.2014 року, ОСОБА_3, її брат
ОСОБА_5 та їх мати ОСОБА_7, мешканці села
Садове, власного житла та земельної
ділянки не мають.

Згідно із довідкою ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» № Р2-В-27-56/576 від 05.09.2014 року,
у ОСОБА_3 наявна кредитна картка згідно
договору від 29.10.2012 року № 010/0560/82/0011436,
поточна заборгованість по рахунку
складає 5 100.

Відповідно до довідки Б-Дністровського
міськрайонного центру зайнятості № 4198
від 05.09.2014 року, ОСОБА_5 перебуває на
обліку, як шукаючий роботу, в
зайнятості.

Згідно із ст.1 Цивільного
процесуального кодексу України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного
процесуального кодексу України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених позовних
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Кожна сторона повинна довести
ті обставин, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 6
цього Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60
Цивільного процесуального кодексу
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні (ст.213
ЦПК України).

Необхідно зазначити, що судом в ході
розгляду справи позивачу-1 - ОСОБА_1,
роз'яснювався обов'язок доказування, у
відповідно до ст.ст. 10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України, що
підтверджується записом фіксування
судового засідання технічним засобом
та розпискою про ознайомлення з
правами та обов'язками, але не зважаючи
на це ним, в ході розгляду справи не
надано жодних доказів, які б
підтверджували ті обставини, на які
посилається позивач.

Враховуючи вищевикладені обставини та
норми чинного законодавства, суд
дійшов до висновку про
безпідставність, необґрунтованість та
неправомірність позовних вимог ОСОБА_1
та ОСОБА_2, у зв'язку з чим в задоволенні
позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення
аліментів на утримання батьків слід
відмовити.

Керуючись ст.51 Конституції України,
ст.ст. 202-203 Сімейного кодексу України,
ст.ст. 3, 10, 11, 60, 157, 197, 208, 209, 212-215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про
стягнення аліментів на утримання
батьків - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Мишко