У Х В А Л А

іменем україни

01 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Наумчука М. І.,

Мостової Г. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: Публічне акціонерне
товариство «ПроКредитБанк», ОСОБА_5,
ОСОБА_6, про визнання спільною сумісною
власністю подружжя нерухоме майно та
виділення в натурі його частки, за
касаційною скаргою ОСОБА_7, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 14 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Київської
області від 24 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом до
ОСОБА_4, у якому просила визнати
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 нерухоме майно, а саме:
магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» («ІНФОРМАЦІЯ_2»),
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; бар
«ІНФОРМАЦІЯ_3», що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_3; магазин
«ІНФОРМАЦІЯ_4», який розташований за
адресою: АДРЕСА_4; магазини
«ІНФОРМАЦІЯ_5», «ІНФОРМАЦІЯ_6», що
розташовані за адресою: АДРЕСА_5;
житловий будинок, який розташований за
адресою: АДРЕСА_6; нежитлове приміщення
«ІНФОРМАЦІЯ_7», яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_7; нежитлову будівлю
«ІНФОРМАЦІЯ_10», яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_8; магазин
«ІНФОРМАЦІЯ_8», який розташований за
адресою: АДРЕСА_9. Також просила
виділити їй в натурі частку нерухомого
майна на загальну суму не менше 1 626 528
грн 50 коп. у вигляді цілих об'єктів
нерухомого майна, а саме: вказаних
магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1»
(«ІНФОРМАЦІЯ_2»), бару «ІНФОРМАЦІЯ_3»,
житлового будинку АДРЕСА_6 та
1/5 частини квартири АДРЕСА_1.

Посилалась на те, що вказане майно
було придбано за час перебування у
шлюбі з ОСОБА_5 у період з 25 липня 1987
року по 13 жовтня 2005 року. Після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_5 вона з
відповідачем, який є сином та єдиним
спадкоємцем померлого за законом, у
добровільному порядку не може дійти
згоди щодо користування спадковим
майном померлого.

Рішенням Обухівського районного
суду Київської області від
14 листопада 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Київської області від 24 червня 2014 року,
в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_7,
яка діє в інтересах ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалені у
справі судові рішення просить
скасувати та ухвалити нове рішення про
часткове задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився і суд апеляційної
інстанції, виходив із того, що на момент
розгляду справи по суті право
власності на нерухоме майно, яке
позивач просить виділити їй в порядку
поділу майна подружжя, не оформлене за
відповідачем як спадкоємцем, тому
позивачем обрано невірний спосіб
захисту свого права.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна з огляду на
наступне.

Судами встановлено, що з 25 липня 1987
року по 13 жовтня 2005 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому
шлюбі.

У період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5
було придбано наступне майно: магазин
«ІНФОРМАЦІЯ_1» («ІНФОРМАЦІЯ_2»),
загальною площею 456,8 кв. м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;
нежитлова будівля бару «ІНФОРМАЦІЯ_3»,
загальною площею 150,8 кв. м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_3;
магазин «ІНФОРМАЦІЯ_4», загальною
площею 33,7 кв. м, що розташований за
адресою: АДРЕСА_4; магазини
«ІНФОРМАЦІЯ_5», «ІНФОРМАЦІЯ_6»,
загальною площею 777,6 кв. м, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_5;
житловий будинок, який розташований за
адресою: АДРЕСА_6; нежитлове приміщення
«ІНФОРМАЦІЯ_7», яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_7; нежитлова будівля
«ІНФОРМАЦІЯ_10», яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_8; магазин
«ІНФОРМАЦІЯ_8», який розташований за
адресою: АДРЕСА_9; квартира АДРЕСА_1.

Згідно зі свідоцтвом про державну
реєстрацію фізичної особи - підприємця
серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 з 25 грудня 1996 року
був зареєстрований як фізична особа -
підприємець.

ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_5 помер.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3
посилалась на те, що джерелом набуття
спірних приміщень є їх спільні з ОСОБА_5
кошти як подружжя та спільна праця,
тому в силу вимог ст. 60 СК України
спірне майно є спільним сумісним
майном подружжя.

Погоджуючись з висновками суду
першої інстанції про відмову в
задоволенні позову, апеляційний суд
виходив із того, що спірне майно є
особистою приватною власністю ОСОБА_5,
яке використовувалось останнім у
підприємницькій діяльності, тому в
силу вимог ст. 60 СК України зазначене
майно не є спільним сумісним майно
подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Стаття 57 СК України визначає
перелік видів особистої приватної
власності одного із подружжя та
підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя
(тобто перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК
України) та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суди виходили з факту використання
частини майна ОСОБА_5 у підприємницькій
діяльності та відсутністю підстав для
визнання іншого майна спільним
сумісним майном подружжя.

У той же час у матеріалах справи
відсутні будь-які докази того, що
нежитлові приміщення магазини
«ІНФОРМАЦІЯ_1», «ІНФОРМАЦІЯ_5»,
«ІНФОРМАЦІЯ_6», «ІНФОРМАЦІЯ_4»,
нежитлова будівля бару «ІНФОРМАЦІЯ_3»,
нежитлове приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_7»
були придбані ОСОБА_5 під час шлюбу з
позивачем виключно за його особисті
кошти.

Крім того, роблячи висновок про те,
що вказане майно було придбане та
використовувалося ОСОБА_5 у
підприємницькій діяльності, на
порушення приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК
України суди не звернули уваги на те, що
згідно з інформаційною довідкою з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно право власності на вказане майно
зареєстровано за ОСОБА_5 як за
фізичною особою, а не фізичною особою -
підприємцем (а. с. 49-53, т. 1).

Разом із тим суди не з'ясували, чи
було передано вказане майно до
статутного фонду приватного
підприємства та чи було воно передано у
приватну власність цього підприємства.
Встановлення зазначених обставин має
суттєве значення для вирішення
вказаного спору по суті, оскільки з
моменту внесення майна до статутного
фонду підприємство є єдиним власником
майна й це майно не може одночасно
перебувати у власності інших осіб.

Про таке було зазначено і в ухвалі
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 квітня 2014 року, вказівки
якої при новому розгляді справи
апеляційним судом не були виконані.

Крім того, роблячи висновок про те,
що житловий будинок, який розташований
за адресою: АДРЕСА_6, є особистим майном
ОСОБА_5, оскільки останній зареєстрував
право власності на нього 27 лютого 2006
року, тобто після розірвання шлюбу,
суди залишили поза увагою те, що згідно
зі свідоцтвом про право власності
вказаний будинок побудований у 2002 році
(а. с. 20, т. 1).

Крім того, зазначаючи, що позивачем
обрано неналежний спосіб захисту
порушеного права, суди не врахували, що
відповідач після смерті свого батька
звернувся до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, а відтак
відповідно до ст. 1269 ЦК України є таким,
що прийняв спадщину.

З огляду на таке висновки судів про
те, що ОСОБА_4 є неналежним
відповідачем у справі - помилкові.

Порушення апеляційним судом при
розгляді справи норм процесуального
права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для її
правильного вирішення, тому
постановлена ним ухвала не може
вважатись законною і обґрунтованою та
в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської
області від 24 червня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

Г. І. Мостова

М. І. Наумчук

Д. О. Остапчук