Справа № 531/1281/14-ц
Провадження № 2/531/495/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 вересня 2014 року Карлівський районний
суд Полтавської області у складі :

головуючого - судді
Жмурко П.Я.

при секретарі
Клименко Т.М.

за участю позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Карлівка цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики ,-

ВСТАНОВИВ:

15.07.2014 року до Карлівського районного
суду надійшов вищевказаний позов, в
якому ОСОБА_1 просить суд стягнути з
відповідача на його користь борг за
договором позики у розмірі 4000 грн., з
урахуванням встановленого індексу
інфляції та трьох відсотків річних від
простроченої суми, що вцілому
становить 4602,3 грн. Позивач також
просить суд стягнути відсотки за
користування позикою у розмірі 828,05 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
21.01.2013 року ОСОБА_3 отримала від
позивача позику в сумі 4000 грн., про що
написала розписку. Позику відповідач
зобов'язалася повернути до 05.02.2013 року,
проте таке зобов'язання не виконала.
Позивач просить суд стягнути борг, з
урахування встановленого індексу
інфляції та 3% річних від простроченої
суми, як це передбачено ст. 625 ЦК
України. Позивач також зазначив, що на
підставі ст. 1048 ЦК, він має право на
отримання процентів у розмірі, що
визначається на рівні облікової ставки
НБУ.

В судовому засіданні позивач підтримує
позовні вимоги у повному обсязі і
просить суд задовольнити позов, з
підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечує. Останній
зазначив, що повнолітній син
відповідача отримав позику у розмірі
2000 грн. від ОСОБА_1, про що відповідач
написала розписку. Представник
відповідача вважає, що з зазначених
підстав, ОСОБА_3 не є боржником і не
повинна відповідати за договором від
21.01.2013 року.

Заслухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов
частково обґрунтований і підлягає
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять
разів перевищує встановлений законом
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

З матеріалів справи вбачається, що
21.01.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було
укладено договір позики, що
підтверджується розпискою останньої.
Згідно розписки, ОСОБА_3 взяла в борг у
ОСОБА_1 4000 грн., які зобов'язалася
повернути 05.02.2013 року. (а.с. 3)

В судовому засіданні встановлено, що
позичені кошти, у визначений розпискою
строк, ОСОБА_3 не повернула. Дана
обставина не заперечується сторонами.
Сторони також не заперечують, що
розписка була написана ОСОБА_3
власноручно, без застосування щодо неї
фізичного чи психологічного
насильства. В момент написання
розписки, ОСОБА_3 усвідомлювала свої
дії. Зазначені обставини не підлягають
доказуванню, виходячи з положень ч. 1 ст.
61 ЦПК України.

В судовому засіданні не було доведено,
що кошти ОСОБА_3 не передавались.
Договір не був предметом оскарження, з
підстав передбачених ст. 1051 ЦК України.
Посилання представника відповідача на
те, що в дійсності кошти отримав рідний
син відповідача, а не вона сама, а також,
що кошти було отримано у меншому
розмірі, ніж зазначено в розписці - не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні. Жодних доказів, що доводять
зазначені ним обставини, представник
відповідача не надав.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає доведеним, що 21.01.2013 року, ОСОБА_3
отримала позику від ОСОБА_1, у розмірі
4000 грн., які зобов'язана була повернути
05.02.2013 року.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами, згідно з положеннями ст. 629
ЦК України. Згідно зі ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК, позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України
передбачено, що у разі якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК -
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_3 не повернула позичені кошти, у
визначений розпискою строк.
Посилаючись на це, позивач просить суд
стягнути борг з урахуванням
встановленого індексу інфляції та 3%
річних від простроченої суми.

Позивачем долучено до матеріалів
справи розрахунки інфляційних втрат та
3% річних від простроченої суми. (а.с. 7-10)
Вказані в розрахунках суми, обраховані
правильно, виходячи з рекомендацій
Верховного Суду України, викладених в
Аналізі практики застосування ст. 625 ЦК
України в цивільному судочинстві.

3% річних від простроченої суми
обраховано за формулою: сума боргу (4000
грн.) помножена 3% річних, поділена на 365
днів і помножена на кількість днів
прострочення (518 днів - за період з 06.02.2013
року по 08.07.2014 року). Суд не може вийти за
межі позовних вимог, тому стягує суму
боргу станом на 08.07.2014 року, як просить
позивач. Обрахування 3% річних від
простроченої суми починаючи з 06.02.2013
року - є обґрунтованим, оскільки борг
позичальник повинна була повернути до
05.02.2013 року. Таким чином, 3% становить 170,30
грн.

Інфляційні втрати позивачем
обраховано виходячи з сукупного
індексу інфляції за увесь період
прострочення (позивач просить суд
стягнути борг з урахуванням індексу
інфляції за період з 06.02.2013 року по
08.07.2014 року, що є обґрунтованим), який
становить 1,108 або 110,8% (з лютого 2013 року
по червень 2014 року включно), шляхом
множення такого на суму боргу. Таким
чином, сума боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції,
становить 4432 грн.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає за можливе задовольнити позов в
цій частині і стягнути суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції та 3% річних, за весь час
прострочення виконання зобов'язання,
що становить 4602,30 грн. (4000 грн. - сума
боргу, 432 грн. - сума інфляційних втрат,
170,30 грн. - 3% річних за увесь час
прострочення).

Окрім того, позивач просить суд
стягнути з відповідача відсотки за
користування позиченими коштами,
відповідно до ст. 1048 ЦК.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК -
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Таким чином, якщо договором прямо не
визначено його безоплатний характер і
така безоплатність не випливає з
Закону (ч. 2 ст. 1048 ЦК України) -
позичальник зобов'язаний сплачувати
відсотки за користування позикою.
Розмір відсотків і порядок їх сплати,
договором укладеним між сторонами не
визначено. Тому відсотки сплачуються
на рівні облікової ставки НБУ.

Договір позики укладено 21.01.2013 року і
позивач мав право на отримання
відсотків починаючи з цього дня. Проте
ОСОБА_1 не просить суд стягувати
відсотки за правомірне користування
позикою і просить суд стягнути
відсотки, лише за прострочений період -
з 06.02.2013 року по 08.07.2014 року. Проценти
визначені ст. 1048 ЦК є платою за
користування чужими коштами і за
відсутності іншої домовленості сторін,
сплачуються за увесь період
користування такими, у тому числі і
після настання терміну їх повернення.
Правова природа відсотків
встановлених ст. 1048 ЦК, відрізняється
від правової природи відсотків
встановлених ст. 625 ЦК, які є додатковим
видом відповідальності за невиконання
зобов'язання, тому такі відсотки можуть
бути стягнуті одночасно. Вимога
позивача є обґрунтованою.

Як уже було зазначено, період
прострочення за який позивач просить
суд стягнути відсотки передбачені ст.
1048 ЦК, становить 518 днів. Виходячи з
розмірів облікових ставок,
встановлених НБУ у цей період, ставки
відсотків є наступними: за 124 дні
користування коштами - 7,5%, за 64 дні
користування коштами - 7,0%, за 245 днів
користування коштами - 6,5%, за 85 днів
користування коштами - 9,5%. Відсотки за
користування коштами обраховуються
шляхом множення загальної суми боргу
(позичені кошти, якими в цей період
користувалась відповідач - 4000 грн.) на
розмір відсотків, діленням добутку на
365 днів і множенням частки на кількість
днів користування коштами. Позивачем
використано правильну формулу при
здійсненні розрахунку, проте
безпідставно взято як відсоток за
користування коштами - подвійну
облікову ставку НБУ. Підстав для
застосування подвійної облікової
ставки, в даному випадку немає.

Таким чином, позов в цій частині
підлягає частковому задоволенню.
Відсотки за користування чужими
коштами в період з 06.02.2013 року по 08.07.2014
року становлять: (4000х0,07/365х124)+
(4000х0,065/365х64)+ (4000х0,0095/365х245)+
(4000х0,125/365х85)=512,22 грн. Тому суд вважає за
можливе стягнути з відповідача на
користь позивача, відсотки відповідно
до ст. 1048 ЦК, у розмірі 512,22 грн.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає за можливе стягнути з
відповідача на користь позивача 4602,30
грн. боргу, з урахуванням встановленого
індексу інфляції за увесь час
прострочення та 3% річних від
простроченої суми, а також відсотки за
користування чужими коштами у розмірі
512,22 грн., що в сумі становить 5114,52 грн.

Позивач від сплати судового збору
звільнений на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ
«Про судовий збір». Виходячи з положень
ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на
користь держави має бути стягнуто
судовий збір, пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог. Позов
задоволено на 94,18 %. За подачу даного
позову до сплати підлягав судовий збір
у розмірі 243,60 грн. Тому з відповідача
має бути стягнуто на користь держави -
230,93 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 526, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК
України, ст. ст. 10, 27, 31, 57, 60, 79, 84, 88, 212-215
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, борг у
розмірі 5114,52 грн. (п'ять тисяч сто
чотирнадцять гривень п'ятдесят дві
копійки).

Стягнути з Стягнути з ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь держави
судовий збір у розмірі 230,93 грн. (двісті
тридцять гривень дев'яносто три
копійки).

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Полтавської області, через Карлівський
районний суд Полтавської області,
протягом десяти днів з дня його
проголошення або з дня отримання копії
рішення.

Суддя
Жмурко П.Я.