Справа № 159/6538/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Денисюк Т.В. Провадження №
22-ц/773/1425/14 Категорія: 2 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Свистун О.В.,

суддів - Грушицького А.І., Федонюк
С.Ю.,

при секретарі - Черняк О.В.,

з участю: представника
позивача - ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луцьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання права власності на нерухоме
майно за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_3 на рішення Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 30 грудня 2013 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 30 грудня 2013
року в задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права
власності на нерухоме майно за
набувальною давністю відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, позивач ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення позову. Покликається на те,
що суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, необґрунтовано вважав її
користувачем. Також вказує, що договору
оренди чи будь-якого іншого договору
цивільно-правового характеру з
відповідачем ОСОБА_4 на проживання в
спірній квартирі не укладала.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу
підтримав, покликаючись на доводи,
викладені в ній.

Представник відповідачів ОСОБА_2
апеляційну скаргу заперечив, оскільки
вважає, що рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Просив
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач проживала у квартирі з відома
власника та їй було відомо, що
власником квартири є матір її чоловіка
і спірна квартира до часу, коли власник
розпорядився своєю власністю, не
вибувало з її власності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції залишенню без
змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належала відповідачу ОСОБА_4 на праві
приватної власності на підставі
договору купівлі-продажу квартири,
посвідченого державним нотаріусом
Ковельської державної нотаріальної
контори 01 жовтня 1997 року,
зареєстрованого у Волинському
обласному бюро технічної
інвентаризації 02 жовтня 1997 року,
реєстраційний номер в Реєстрі прав
власності на нерухоме майно № 18566455.

Згідно даних Ковельського РВ УДМС
України у Волинській області та
записів у будинковій книзі позивач
ОСОБА_3 зареєстрована в спірній
квартирі 29 грудня 1997 року.

Судом першої інстанції встановлено, що
спірна квартира належала матері
чоловіка позивача ОСОБА_4 Позивач
ОСОБА_3 після одруження із ОСОБА_6
вселились в квартиру його матері, де
проживали до розлучення у 2006 році.
Вселялись в квартиру як члени сім'ї
власника житла, оскільки позивачу було
відомо, що квартира належить матері
чоловіка, проживали там самостійно,
сплачували комунальні послуги. Після
розлучення позивач ОСОБА_3
продовжувала проживати в квартирі. У 2007
році відповідач ОСОБА_4 як власник
квартири, продала квартиру ОСОБА_5 У 2013
році відповідач ОСОБА_5 поставив вимогу
про звільнення квартири, яка належить
йому на праві власності, за адресою
АДРЕСА_1 через потребу у житлі. Із
наданих суду доказів, зокрема
квитанцій по оплаті за комунальні
послуги (а.с. 9-31) вбачається, що власник
ОСОБА_4 не втрачала інтересу до
квартири, оскільки частина проплат
проведена нею і ці факти не заперечила
в судовому засіданні позивач по справі.

Отже, судом було встановлено, що
позивач проживала у квартирі з відома
власника та їй було відомо, що
власником квартири є матір її чоловіка
і спірна квартира до часу, коли власник
розпорядився своєю власністю, не
вибувала з її власності та вона від
власності не відмовилася.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Отже, законом встановлено
обставини, які мають значення для
справи та які повинен довести саме
позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), це:
законний об'єкт володіння,
добросовісність володіння,
відкритість володіння, давність
володіння та його безперервність
(строк володіння). Позов про право
власності за давністю володіння не
може пред'явити законний володілець
або особа, яка володіє майном за волею
власника і завжди знала, хто є її
власником. Тобто, виключено набуття
права власності на майно, яке
знаходиться у володінні власника і
ніколи не вибувало з його володіння.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що ОСОБА_3 вселилась в спірне
помешкання та користувалась ним з
дозволу та відома власника житла -
ОСОБА_4, а отже знала, хто є її власником.

З 10 травня 2007 року, власником спірної
квартири є відповідач по справі ОСОБА_5
із дружиною ОСОБА_7 (а.с. 78-79), які набули
права власності на квартиру як
подружжя згідно договору
купівлі-продажу. Судом першої
інстанції встановлено, що позивачу
було відомо про зміну власника
квартири у 2007 році. 10 квітня 2013 року
власник звернувся до ОСОБА_3 із заявою
про звільнення квартири (а.с. 45), однак,
квартиру не було звільнено.

Згідно, ст. 384 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не мають права
використовувати його для промислового
виробництва.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Враховуючи наведені норми
матеріального права, встановлені
обставини справи, колегія суддів
вважає, що позивач не може позбавити
права власності власника квартири за
підставами на які вона покликається в
своїй позовній заяві.

Крім того, доводи позивача, що власники
спірної квартири не проживали у
квартирі є безпідставними, оскільки
відповідно до ст. 317 ЦК України на зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Таким чином, виходячи із визначених ст.
303 ЦПК України меж розгляду справи
колегія суддів приходить до висновку,
що доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 218
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 30 грудня 2013
року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: