АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6044/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Залімська Н. В. Доповідач -
Григорченко Е.І. Категорія 39
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів - Кочкової Н.О., Максюти Ж.І.

при секретарі - Новицькій О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

Дніпропетровської міської ради

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 05 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Дніпропетровської міської ради, третя
особа приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, про
визнання права власності на
домоволодіння в порядку спадкування за
заповітом,

встановив:

Дніпропетровська міська рада
звернулася з апеляційною скаргою на
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 листопада 2013
року, де ставить питання про його
скасування та ухвалення нового про
відмову у позові, посилаючись на те, що
рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 листопада 2013
року позовні вимоги задоволені,
визнано за ОСОБА_2 право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається
з: житлового будинку літ. А-1, загальною
площею 71,0 кв.м., житловою - 38,7 кв.м.,
літньої кухні літ. Б, входу в підвал літ.
б, вбиральні літ. В, споруд № 1-3, 5-9, І, в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 02 грудня 2010 року
встановлено факт належності ОСОБА_4,
ОСОБА_5 по 1/2 частині домоволодіння
АДРЕСА_1; визнано дійсною домашню угоду
купівлі-продажу 1/2 частини
домоволодіння АДРЕСА_1, укладену 08
грудня 1990 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5;
визнано за ОСОБА_4 право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 18-20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а.с. 16).

Після її смерті відкрилась спадщина у
вигляді домоволодіння АДРЕСА_1.

У відповідності з технічним паспортом,
виготовленим Комунальним
підприємством «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради, станом на 11 березня 2011
року вищезазначене домоволодіння
складається з: житлового будинку літ.
А-1, загальною площею 71,0 кв.м., житловою -
38,7 кв.м., прибудови літ. А1-1 (самовільна),
прибудови літ. а2-1 (самовільна), погребу
під А1-1, літньої кухні літ. Б, підвалу
під Б, входу до підвалу літ. б, ґанку літ.
63, вбиральні літ. В, сараю літ. Г
(самовільна), споруд № 1-3, 5-9, І (а.с. 32-36).

За життя ОСОБА_4 склала заповіт,
посвідчений 18 червня 2010 року приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за реєстровим № 3509, в якому усе своє
майно, де б воно не було та з чого б воно
не складалось, і взагалі все те, що буде
належати їй на день смерті і на що вона
за законом матиме право, заповіла
ОСОБА_2 (а.с. 17).

Позивач належним чином прийняла
спадщину після смерті ОСОБА_4, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки проживала та
була зареєстрована зі спадкодавцем на
час її смерті (а.с. 9-14).

Згідно відповіді приватного нотаріуса
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 від 30
липня 2013 року № 671/0214 ОСОБА_2 було
відмовлено в видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом через
те, що право власності на спірне
домоволодіння не було зареєстровано в
МБТІ (а.с. 8).

Враховуючи встановлені обставини,
вимоги законодавства, суд першої
інстанції прийшов до висновку про
задоволення позовних вимог, оскільки
позивач належним чином прийняла
спадщину за заповітом після смерті
ОСОБА_4, за якою рішенням суду визнано
право власності на зазначене
домоволодіння.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг і заявлених
вимог, апеляційний суд не находить
підстав для задоволення скарги та
скасування рішення суду з наступних
підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному об'ємі з'ясував права
та обов'язки сторін, обставини справи,
перевірив доводи сторін та дав їм
належну правову оцінку. Висновки суду
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями учасників процесу.

При вище наведених обставинах справи,
суд першої інстанції, відповідно до ст.
ст. 1216-1218, 1223, 1236, 1268, 1270 ЦК України, ст. ст.
10, 11, 60 ЦПК України, прийшов до
обґрунтованого висновку про
задоволення позову, що відповідач
зобов'язаний безоплатно усунути
недоліки товару та відшкодувати
моральну шкоду, оскільки є
постачальником (продавцем) неякісного
товару.

Приведені в апеляційній скарзі доводи,
що спадкодавець ОСОБА_4 не
зареєструвала право власності на
будинок, не можуть бути підставою для
скасування рішення суду, оскільки
право власності на зазначений будинок
визнано рішенням суду від 02.12.2010 року,
яке набрало законної сили, до прийняття
Закону України від 04.07.2012, № 5037-VI "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо вдосконалення та
спрощення процедури державної
реєстрації земельних ділянок та
речових прав на нерухоме майно"

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України
від 01 липня 2004 року "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема, такими як Інструкція про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, і яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року N 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року N 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з
подальшими змінами).

Отже, зазначені нормативні акти
передбачали державну реєстрацію
будівель, споруд, державну реєстрацію
права власності на нерухоме майно,
проте виникнення права власності на
будинки, споруди не залежало від
державної реєстрації.

Посилання апелянта на те, що
домоволодіння має самовільні будівлі,
не можуть бути підставою для
скасування рішення суду, оскільки
вимоги, які судом задоволені,
стосуються лише будівель та споруд, які
не є самовільними, що встановлено
зазначеним рішенням Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
02.12. 2013 року/а.с. 18-20/.

Інші доводи, приведені в апеляційній
скарзі, не можуть бути підставою для
скасування рішення суду, оскільки вони
зводяться до іншої оцінки фактичних
обставин справи, яка відрізняється від
зробленої судом першої інстанції
оцінки і висновків суду не
спростовують.

Районний суд розглянув справу у
відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11
ЦПК України про змагальність сторін та
диспозитивність цивільного
судочинства, в межах заявлених вимог та
на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду в оскаржуваній частині.

Таким чином, апеляційний суд вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити,
а рішення суду в оскаржуваній частині
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської
міської ради відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: