Справа № 354/1093/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1441/2014
Головуючий у 1 інстанції Гандзюк Д. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Вакарук
В.М., Проскурніцького П.І.,

секретаря
Гавриляк Є.М.,

з участю
представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, реєстраційної служби
Яремчанського міського управління
юстиції в Івано-Франківській області
про визнання недійсним договору
дарування і скасування його державної
реєстрації за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Яремчанського
міського суду Івано-Франківської
області від 12 травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

12.11.2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
реєстраційної служби Яремчанського
міського управління юстиції в
Івано-Франківській області про
визнання недійсним договору дарування
земельної ділянки.

В заяві зазначив, що на належній йому
земельній ділянці в АДРЕСА_1 та
частково на суміжній земельній ділянці
ОСОБА_3 за згодою останнього з умовою
продажу цієї ділянки після завершення
будівництва та сплатою 40000 грн.
завдатку, він збудував та оформив право
власності на готельно-ресторанний
комплекс.

Після відмови ОСОБА_3 від укладення
договору купівлі-продажу земельної
ділянки дізнався, що 09.08.2012 року
останній за договором дарування
відчужив спірну земельну ділянку
ОСОБА_4

Посилаючись на те, що на час дарування
земельної ділянки на ній були
розміщені частина будівлі готелю та
дві альтанки, які належать йому на
праві власності, чого не було
відображено в договорі дарування, та
посилаючись на положення ст. 120 ЗК про
те, що при переході права власності на
будівлі переходить і право власності
чи право користування на земельну
ділянку, на якій вона розміщена, просив
визнати недійсним договір дарування
земельної ділянки.

Рішенням Яремчанського міського суду
Івано-Франківської області від 12
травня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення норм матеріального і
процесуального права та
необґрунтованість рішення суду.

Апелянт зазначає, що суд не дав оцінки
поясненням представника відповідача
ОСОБА_3, який визнав позовні вимоги та
вказав, що останній отримав від ОСОБА_2
грошові кошти, як завдаток майбутньої
угоди відчуження земельної ділянки, та
дозволив тому проводити будівництво на
належній йому земельній ділянці.

На думку апелянта, поза увагою суду
залишились ті обставини, що ще до
укладення оспорюваного договору
дарування 21.06.2012 року було виготовлено
технічний паспорт на
готельно-ресторанний комплекс, а 27.07.2012
року Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю в
Івано-Франківській області
зареєстровано декларацію про
готовність комплексу до експлуатації,
на підставі якої йому тільки 30.08.2012 року
виконавчим комітетом Поляницької
сільської ради було видано свідоцтво
про право власності на нерухоме майно,
тобто на час укладення даного договору
дарування підтверджено факт
розміщення на спірній земельній
ділянці будівель та споруд, які
знаходились в стадії оформлення.

Також апелянт не погоджується з
висновками суду стосовно тлумачення
ним положень ст. 120 ЗК України та ст. 377
ЦК України. Статтею 337 ЦК визначено, що
до особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача). При цьому
законодавець не визначає способу
набуття права власності (створення
нової речі, на основі правочинів).

Апелянт вказує, що відповідно до ст. 717
ЦК України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Судом також не було враховано визнання
ОСОБА_3 факту укладення договору
дарування внаслідок обману, оскільки
ОСОБА_4 запевнив його, що будівництво
готельно-ресторанного комплексу
проводиться на належній йому (ОСОБА_4 )
земельній ділянці і за домовленістю з
ОСОБА_2

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким визнати
недійсним договір дарування і
скасувати його державну реєстрацію.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу
підтримав, з мотивів наведених у ній.

Представник ОСОБА_3 надіслав заяву, у
якій зазначив, що визнає апеляційну
скаргу та просить розглядати справу
без його участі.

Представники ОСОБА_4 апеляційну скаргу
не визнали.

Представник реєстраційної служби
Яремчанського міського управління
юстиції в Івано-Франківській області в
судове засідання не з'явився, хоча
належним чином був повідомлений про
місце і час розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з того, що обтяження відносно
спірної земельної ділянки було на
підставі усної домовленості і не
ґрунтується на вимогах закону, а тому у
нотаріуса не було підстав для відмови у
посвідченні договору дарування. Крім
того, суд вважав безпідставним
посилання позивача на положення ст.120
ЗК та ст.377 ЦК, оскільки вказані норми
регулюють питання зміни права
власності на земельну ділянку при
переході права власності на будівлю, а
не при його створенні.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно договору дарування від 15.03.2010
року ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2
прийняв у дар земельну ділянку площею
0,0968 га для будівництва та
обслуговування ресторанно-готельного
закладу в АДРЕСА_1

Рішенням Поляницької сільської ради №
19-2010 від 16.03.2010 року ОСОБА_2 надано
дозвіл на будівництво
готельно-ресторанного комплексу в
АДРЕСА_1, після чого 23.11.2010 року він
отримав в Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Івано-Франківській області дозвіл № 872
на виконання будівельних робіт і
приступив до зведення
готельно-ресторанного комплексу.

Будівництво завершив у 2011 році та 23.08.2012
року одержав свідоцтво про право
власності на нерухоме майно та
зареєстрував його.

Згідно договору суперфіції від 27.12.2011
року ОСОБА_2 надав ОСОБА_4 у строкове
платне спільне з ним користування
земельну ділянку в АДРЕСА_1 для
розміщення готельно-ресторанного
комплексу. Пунктом 1.2 зазначеного
договору передбачено, що земельна
ділянка надається у користування з
метою здійснення Суперфіціарієм
будівництва та подальшої експлуатації
об'єктів нерухомості на праві спільної
сумісної власності в частках 1/10
суперфіціара та 9/10 суперфіціарія.

Згідно договору дарування земельної
ділянки від 09.08.2012 року ОСОБА_3
безоплатно передав у власність ОСОБА_4,
належну йому на праві власності
земельну ділянку, площею 0,0994 га,
кадастровий №:22:002:1587, за адресою:
АДРЕСА_1, що надана для рекреаційного
призначення (будівництва та
обслуговування готельної та
господарської інфраструктури для
надання туристичних послуг).

Згідно ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» обтяження - заборона
розпоряджатися та/або користуватися
нерухомим майном, яка встановлена або
законом, або актами уповноважених на це
органів державної влади, їх посадових
осіб або яка виникає на підставі
договорів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов до правильного
висновку про те, що за відсутності
встановленої законом чи актом
уповноважених на це органів заборони
розпоряджатись чи користуватись
спірною земельною ділянкою, та за
наявності договору суперфіції ОСОБА_3
вправі був відчужити належну йому
земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду, а тому підстав для скасування
рішення суду немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Яремчанського міського суду
Івано-Франківської області від 12
травня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді:
Л.В. Ясеновенко

В.М. Вакарук

П.І. Проскурніцький