Номер провадження: 22-ц/785/4845/14
Головуючий у першій інстанції Огренич
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Фабіжевській Т.С.,

за участю: представників позивачки
ОСОБА_3, - ОСОБА_4, ОСОБА_5, та
представників відповідачки ОСОБА_6, -
ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
21 березня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору,
Одеська міська рада, Київська районна
адміністрація Одеської міської ради,
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області, Управління
архітектури та містобудування
Одеської міської ради про усунення
перешкод у користуванні житловим
будинком і земельною ділянкою,
приведення будівлі і споруд до
первісного стану шляхом знесення
новостворених та реконструйованих
будівель,

в с т а
н о в и л а:

26 березня 2009 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, який остаточно
уточнила 20 березня 2014 року,
обґрунтовуючи вимоги тим, що їй на
праві власності належить 6/25 частин
житлового будинку АДРЕСА_1, на підставі
договору міни від 14 січня 1994 року, які
складаються з приміщень в літ. "А": 4-1 -
житлова кімната, площею 11,7 кв.м., 4-2 -
кухні, площею 7,1 кв.м., УІІ - веранди,
площею 7,5 кв.м., та надвірних споруд літ.
"З", "Г,", "Ж" - сараї, літ. "Д" - підвалу, літ.
"М" - вбиральні, які розташовані на
земельній ділянці, площею 0,0437 га.
Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 26 грудня 2011 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6,
ОСОБА_9 про виділ в натурі частки із
майна, що є спільної часткової
власності, припинення права спільної
часткової власності визнання права
власності на нерухоме майно,
встановлення порядку користування
земельної ділянкою, їй в натурі
виділені у власність зазначені
будівлі, припинено право спільної
часткової власності, визнано за нею
право власності на вказані будівлі, та
встановлено порядок користування
земельною ділянкою з виділом їй у
користування ділянки, площею 0,0437 га,
якою вона користується з 1994 року.

Відповідачці ОСОБА_6 на праві
власності належить 4/25 частини
вказаного житлового будинку на
підставі договору купівлі-продажу від
01 квітня 1974 року, які складаються
приміщень в літ. "А": 1-1 житлова кімната,
площею 18,2 кв.м., 1-4 та 1-5 веранди,
вбиральні літ. "Л". Згідно з технічного
паспорту від 10 березня 2005 року
відповідачка самочинно збудувала
надвірні споруди: літ. "К" - вбиральню, "Р"
- навіс, "С" - літню кухню, "Т" - вбиральню,
"У" - душ, в літ. "А" приміщення 1-4 коридор,
площею 8,7 кв.м., змінило цільове
призначення на кухню, приміщення 1-5
залишилось коридором з збільшенням
площі на 0,6 кв.м., побудовано на межі
земельних ділянок кухню ХІ, площею 7,0
кв.м. За рахунок самовільно збудованих
кімнат відповідачка збільшила
загальну площу майна до 38,7 кв.м., стіна
самовільно збудованих об'єктів, які
возведенні на межі земельних ділянок
складає 11 м, що зробило ефект колодязю у
неї в дворі, перешкоджає потраплянню
сонячних промінів до її будинку і
двору, і викликало, на її думку,
розвиток цвілі та постійного
мокротиння стін, конструкція крівель
новостворених будівель виступають до
0,30 см на її ділянку, що є перешкодою у
користуванні належним їй майном.

В березні 2009 року вона звернулася до
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області та органи місцевого
самоврядування щодо неправомірного
будівництва відповідачкою ОСОБА_6 13
квітня 2009 року Інспекція ДАБК в
Одеській області надало їй відповідь
про те, що відповідачці вручено припис
для надання інспекції
правовстановлюючих та дозвільних
документів на збудовано нерухоме
майно, але останні не надала ніяких
документів.

Висновком судової
будівельно-технічної експертизи від 20
лютого 2014 року встановлено, що
реконструйована добудова "а5",
новостворені будівлі: добудова № 1
(санвузол), добудова № 2, погріб № 3, літ
"У" - душова, літ. "С" - літня кухня, літ.
"Р", "И" - сараї, не відповідають ДБН 360-92*
"Містобудування та забудова міських та
сільських поселень".

Декларація про готовність об'єкта до
експлуатації: реконструкція житлового
будинку та господарських будівель за
адресою: АДРЕСА_1, 1110.3. ІІ категорії
складності, зареєстрована в Інспекції
ДАБК в Одеської області від 27 грудня 2013
року № ОД 70, яка видана на ім'я
відповідачки ОСОБА_6, не є належним
доказом по справі.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 317, 321, 383, 376 ч. 4 ЦК України, ст. ст. 95, 152
ЗК України, ст. 9 Закону України «Про
архітектурну діяльність», ст. 29 Закону
України «Про планування і забудову
територій», позивачка ОСОБА_3 просила
суд усунути перешкоди в користуванні
їй житловим будинком та земельною
ділянкою розташованою за адресою:
АДРЕСА_1, та зобов'язати відповідачку
ОСОБА_6 привести будівлі і споруди до
первісного стану відповідно до
технічного паспорту від 24 березня 1982
року шляхом знесення новостворених та
реконструйованих будівель, визначених
в експертному висновку від 20 лютого 2014
року № 20-13, а саме, реконструйовану
добудову літ. "а5", добудову № 1
(санвузол), добудову № 2, погріб № 3,
гараж № 4, літ. "Т" - санвузол, літ "У" -
душову, літ. "С" - літну кухню, літ. "Р", "И" -
сараї, які порушують її права (а.с. т. 1,
а.с. 3-4, 123-126, т. 2, а.с. 190-196).

Відповідачка ОСОБА_6 проти позову
заперечувала і у лютому 2011 року
звернулася до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у користуванні власністю, у
якому просила суд знести самочинно
побудовані (реконструйовані)
відповідачкою ОСОБА_3 споруди за
адресою: АДРЕСА_1,: капітальну споруду,
зведену замість некапітальних сараїв
під. літ. "Г", "З", визначених у технічному
паспорті від 01 березня 2005 року,
капітальну прибудову до житлового
будинку літ. "А", гараж та навіс,
посилаючись на те, що в березні 2009 року
відповідачка почала будівельні роботи
по реконструкції належній частини
будинку без належного дозволу,
затвердженого проекту, з істотним
порушенням будівельних норм і правил
та без її згоди, як співвласника та
суміжного землекористувача. Ухвалою
Київського районного суду м. Одеси від
13 травня 2009 року їй було заборонено
проводити будь-які будівельні роботи,
але вона не виконала ухвалу та
самочинно возвела вказані будівлі, що
призвело до зміни часток у спільному
майні (т. 1, а.с. 97-99).

Відповідачка ОСОБА_3 проти зустрічного
позову заперечувала й в своїх усних і
письмових поясненнях зазначала, що з
метою покращення господарських
будівель вона на своїй земельній
ділянці, порядок користування, якої був
встановлений в 1982 року, збудувала
капітальні камені надвірні споруди під
літ. "М", "З", "Г", "Ж" - сараї, літ. "Д" -
підвал, які згідно із висновком
експертної установи "ІНЮГ-ЕКСПЕРТИЗА"
відповідають своєму призначенню,
мають задовільний технічний стан й не
порушують прав ОСОБА_6 (а.с. т. 1, 136-139).

Представники третіх осіб, Одеської
міської ради, Київської районної
адміністрації Одеської міської ради,
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області та Управління
архітектури та містобудування
Одеської міської ради, в судове
засідання не з'явилися.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 26 квітня 2013 року зустрічний
позов ОСОБА_6 залишений без розгляду з
підстави, передбаченої п. 3 ч.1 ст. 207 ЦПК
України (т. 2, а.с. 89-90).

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні первісного позову ОСОБА_3
відмовлено (т. 2, а.с. 209-211).

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3
просить рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
задоволення позову, мотивуючи тим, що
суд першої інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права
(а.с. 216-223).

Представники третіх осіб Одеської
міської ради, Київської районної
адміністрації Одеської міської ради,
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області та Управління
архітектури та містобудування
Одеської міської ради, в судове
засідання не з'явилися, про розгляд
справи сповіщені належним чином.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми процесуальними
правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України у даному випадку їх неявка в
суд не перешкоджає розглядові справи і
не порушує право на доступ до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги позивачки ОСОБА_3,
пояснення на апеляцію представників
позивачки ОСОБА_3, - ОСОБА_4, ОСОБА_5, та
представників відповідачки ОСОБА_6, -
ОСОБА_7, ОСОБА_8, заперечення на
апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_6,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши матеріали цивільної справи
№ 22-ц/1590/7993/12 за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_6, ОСОБА_9 про виділ в натурі
частки із майна, що є спільної
часткової власності, припинення права
спільної часткової власності визнання
права власності на нерухоме майно,
встановлення порядку користування
земельної ділянкою та за зустрічним
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа,
ОСОБА_9, про встановлення земельного
сервітуту, усунення перешкод у
користуванні власністю, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга позивачки
задоволенню не підлягає, оскільки
рішення суду першої інстанції
постановлено з дотримання норм
матеріального та процесуального права.

Статтею ст. 391 ЦК України передбачено,
що власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Частиною 4 ст. 376 ЦК України передбачено,
що, якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

Згідно ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

У пп. 22, 23, 24 постанови № 6 від 30 березня
2012 року "Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правий режим самочинного
будівництва)" Пленум Вищого
спеціалізовано суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
роз'яснив, що знесення самочинного
будівництва є крайньою мірою і можливе
лише тоді, коли використано усі
передбачені законодавством України
заходи щодо реагування та притягнення
винної особи до відповідальності.

Вимоги відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування про зобов'язання особи,
яка, маючи дозвіл на будівництво
нерухомого майна, допустила при цьому
істотне відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, чи істотне
порушення будівельних норм і правил,
провести відповідну перебудову можуть
бути заявлені як у разі, коли ці
відхилення були допущені при
будівництві нерухомості, так і
внаслідок перебудови під час її
експлуатації (частина сьома статті 376
ЦК).

Під істотним порушенням будівельних
норм і правил слід розуміти, зокрема,
недодержання архітектурних,
санітарних, екологічних, протипожежних
та інших вимог і правил, а також зміну
окремих конструктивних елементів
житлового будинку, будівлі, споруди, що
впливає на їх міцність і безпечність.

При вирішенні питання про те, чи є
відхилення від проекту істотним і
таким, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
суди повинні в кожному випадку
з'ясовувати, зокрема, наскільки
збудована будівля за розміром
відповідає площі, поверховості,
розміщенню та іншим умовам,
передбаченим проектом; як впливає
допущене порушення з урахуванням
місцевих правил забудови, громадських
і приватних інтересів на планування,
забудову, благоустрій вулиці, на
зручність утримання суміжних ділянок
тощо.

У необхідних випадках для з'ясування
питань, що виникають при розгляді таких
справ і потребують спеціальних знань,
суд за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може призначити відповідну
експертизу згідно з вимогами статті 143
ЦПК.

Відсутність відповідної експертизи у
разі необхідності її проведення може
бути підставою для відмови в позові,
при цьому факт відхилення від проекту
та порушення будівельних норм і правил
має довести особа, яка пред'явила позов
про знесення самочинного будівництва
(частина сьома статті 376 ЦК, частина
перша статті 60 ЦПК).

Знесення нерухомості, збудованої з
істотним відхиленням від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотним
порушенням будівельних норм і правил (у
тому числі за відсутності проекту),
можливе лише за умови, що неможлива
перебудова нерухомості відповідно до
проекту або відповідно до норм і
правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови.

В інших випадках суд за позовом
відповідного державного органу чи
органу місцевого самоврядування може
на підставі частини сьомої статті 376 ЦК
зобов'язати забудовника здійснити
перебудову житлового будинку, будівлі,
споруди або іншого об'єкта нерухомості,
який побудовано чи будується з
істотними відхиленнями від проекту або
з істотним порушенням основних
будівельних норм і правил, у тому разі,
коли таке будівництво суперечить
суспільним інтересам, порушує права
інших осіб, коли порушення будівельних
норм і правил є істотним, а також є
технічна можливість виконати
перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд, незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
зазначених органів або особи, права чи
інтереси якої порушено таким
будівництвом, ухвалює рішення про
знесення житлового будинку або іншого
нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови
слід вважати як його заяву про це, так і
його дії чи бездіяльність щодо цього,
вчинені до або після ухвалення рішення
суду про зобов'язання здійснити
перебудову.

Погодження забудовника на перебудову
при розгляді справи про знесення
самочинного будівництва за можливості
перебудови, якщо це підтверджено, є
підставою для відмови в позові лише
тоді, коли рішення суду, яке набрало
законної сили, про зобов'язання
здійснити перебудову не виконано не з
вини забудовника, про що державним
виконавцем складено відповідний акт.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачці ОСОБА_3 на праві власності
належить 6/25 частин житлового будинку
АДРЕСА_1, який складається в цілому з
одноповерхової кам'яної житлової
будівлі та надвірних споруд,
розташованих на земельній ділянці
площею 1500 кв.м., на підставі договору
міни від 14 січня 1994 року, право
власності зареєстровано 21 лютого 1974
року у Одеському МБТІ (т. 1, а.с. 130).

Відповідачці ОСОБА_6 на праві
власності належить 4/25 частини
вказаного житлового будинку на
підставі договору купівлі-продажу від
01 квітня 1974 року, право власності
зареєстровано 02 квітня 1974 року
Одеському МБТІ (т. 1, а.с. 101, 102).

Інші 15/25 частин вказаного житлового
будинку належать на праві власності
ОСОБА_9

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 26 грудня 2011 року, зміненого
рішенням апеляційного суду м. Одеси від
11 грудня 2012 року, по цивільній справі №
22-ц/1590/7993/12 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6,
ОСОБА_9 про виділ в натурі частки із
майна, що є спільної часткової
власності, припинення права спільної
часткової власності визнання права
власності на нерухоме майно,
встановлення порядку користування
земельної ділянкою та за зустрічним
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа,
ОСОБА_9, про встановлення земельного
сервітуту, усунення перешкод у
користуванні власністю, ОСОБА_3
виділено в натурі 6/25 частин
домоволодіння АДРЕСА_1, які складаються
з: житлового приміщення, площею 11, 7
кв.м., кухні, площею 7, 1 кв.м., веранди,
площею 7, 5 кв.м., надвірних споруд: "З", "Т",
"Ж" - сараїв, "Д" - льоху", "М" - вбиральні,
припинено право спільної часткової
власності у домоволодінні, визначено
порядок користування земельною
ділянкою з виділом позивачці ОСОБА_3 у
користування ділянки, площею 0,0437 га.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 11 грудня 2012 року, для
відповідачки ОСОБА_6 відносно
земельної ділянки 39 кв.м. із земельної
ділянки, площею 0,0436 га, що виділена
позивачці, встановлено постійний
безоплатний земельний сервітут у виді
права проходу та права встановлення
будівельних риштовань і складування
будівельних матеріалів з метою ремонту
зовнішньої стіни належної ОСОБА_6 на
праві власності частини житлового
будинку, що виходить на земельну
ділянку позивачці. Земельна ділянка
площею 39 кв.м., щодо якої встановлено
сервітут, прилягає до зовнішній стіни
приміщень « 1-1, Х» та огорожі з цегли (т.
2, а.с. 12-13).

Відповідачка ОСОБА_6 провела
реконструкцію житлового будинку та
господарських споруд на належній їй
земельній ділянці та побудовані
(реконструйовані) нежитлові
приміщення: веранда літ. «Б», площею 11,45
кв.м., кухні-їдальня літ. «Е», площею 6,49
кв.м., санвузол літ. «Х», площею 3,06 кв.м.,
сарай літ. «Р», площею 6,57 кв.м., сарай
літ. «С», площею 4,19 кв.м., літний
санвузол літ. «Т», площею 0,93 кв.м.,
літній душ літ. «У», площею 1,16 кв.м.,
гараж літ. «Ф», площею 17,12 кв.м.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що позивачка ОСОБА_3 не довела в
судовому засіданні те, що
реконструйовані та новостворені
будівлі зведені відповідачкою ОСОБА_6
на земельній ділянці, якою вона
користується, зведені з істотним
порушенням будівельних норм та правил
й порушують її право власності на
належній їй житловий будинок і
земельну ділянку. Тому у відповідності
до ст. ст. 15, 16 ЦК України його вимоги не
підлягають захисту судом.

Доводи позивачки ОСОБА_3 в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції є незаконним і
необґрунтованим, оскільки суд не
врахував те, що всі реконструйовані та
новостворені відповідачкою будівлі у
2005 році збудовані самочинно та
порушують її права, не приймаються до
уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено,
що належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивачка ОСОБА_3 була зобов'язана
довести в судовому засіданні ті
обставини, на які він посилалася як на
підставу своїх вимог, а саме те, що
реконструйовані та новостворені
будівлі є самочинними та збудовані з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил і порушенням її права.

В обґрунтування своїх вимог позивачка
ОСОБА_3 послалася на висновок №20-13
судової будівельно-технічної
експертизи від 20 лютого 2014 року, яким
встановлено, що реконструйована
добудова "а5", новостворені будівлі:
добудова № 1 (санвузол), добудова № 2,
погріб № 3, літ "У" - душова, літ. "С" -
літня кухня, літ. "Р", "И" - сараї, не
відповідають ДБН 360-92* "Містобудування
та забудова міських та сільських
поселень", однак цій доказ не доводить
як впливає допущене порушення з
урахуванням місцевих правил забудови,
громадських і приватних інтересів на
планування, забудову, благоустрій
вулиці, на зручність утримання
суміжних ділянок тощо, що входить до
предмету доказування.

Відповідно до роз'яснень Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладених у п. п. 4, 5 вказаної
постанови Пленуму, при розгляді справ
зазначеної категорії судам слід мати
на увазі, що самочинним вважається
будівництво житлового будинку,
будівлі, споруди, іншого нерухомого
майна, якщо вони збудовані (будуються)
на земельній ділянці, що не була
відведена особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається
будівництво хоча і на підставі проекту,
але за наявності істотних порушень
зазначених норм та правил як у самому
проекті, так і при будівництві, за
наявності рішень спеціально
уповноважених органів про усунення
порушень.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК право
на звернення до суду з позовом про
знесення або перебудову самочинно
збудованого об'єкта нерухомості мають
як органи державної влади, так і органи
місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб
право на звернення до суду належить і
таким особам за умови, що вони доведуть
наявність порушеного права (стаття 391
ЦК), а також власнику (користувачу)
земельної ділянки, якщо він заперечує
проти визнання за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
(частина четверта статті 376 та стаття 391
ЦК).

Статтею 375 ЦК України передбачено, що
власник земельної ділянки має право
зводити на ній будівлі та споруди,
створювати закриті водойми,
здійснювати перебудову, а також
дозволяти будівництво на своїй ділянці
іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває
право власності на зведені ним будівлі,
споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову
здійснюється ним за умови додержання
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил, а також за умови використання
земельної ділянки за її цільовим
призначенням.

Правові наслідки самочинної забудови,
здійсненої власником на його земельній
ділянці, встановлюються статтею 376
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 95 ЗК України
землекористувачі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
мають право самостійно господарювати
на землі, споруджувати жилі будинки,
виробничі та інші будівлі і споруди.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони у справі та ОСОБА_9 є
співвласниками житлового будинку з
господарськими спорудами і будівлями
за адресою: АДРЕСА_1, розташованих на
земельної ділянці, площею 1500 кв.м.
(фактично 1677 кв.м.).

Порядок користування вказаною
земельною ділянкою, площею 1500 кв.м., яка
була надана 16 листопада 1953 року у
встановленому законом на той час
порядку, був визначений за рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
26 грудня 2011 року, зміненим рішенням
суду апеляційної інстанції від 11
грудня 2012 року. Позивачці ОСОБА_3 у
користування була виділена земельна
ділянка площею 0,0437 га.

На земельній ділянці, якою
користуються сторони у справі, у 2005
році відповідачкою ОСОБА_6 самочинно з
метою покращення житлово-побутових
умов реконструйовані і збудовані
господарські будівлі: добудова літ.
«а5», добудова № 1 - санвузол, добудова №
2, погріб № 3, а інші будівлі: літ "У" -
душова, літ. "С" - літня кухня, літ. "Р", "И" -
сараї, гараж № 4 зведені на відстані 07 м
від межі земельної ділянки ОСОБА_3, що
відображено на наявних у справі
технічних паспортах, фотознімках та у
висновку судової будівельно-технічної
експертизи від 20 лютого 2014 року.

Як вбачається з наявних у справах
документів, фактично спір виник у
березні 2009 року відносно
реконструйованої будівлі веранди літ.
"Б" (добудова літ. "а5"), площею 11,45 кв.м.,
яка складається з коридору (веранди) 1-5
(Х), площею 4,7 кв.м., який існував ще при
придбанні частини будинку у 1974 році, та
приміщення ХІ, площею 7,0 кв.м.
(відображена у технічному паспорті від
10 березня 2005 року), збудованою
відповідачкою на підставі протоколу №
6 засідання міжвідомчої комісії
Київської районної ради народних
депутатів м. Одеси від 29 вересня 1982
року, яким їй надано дозвіл на
реконструкцію веранди із збільшенням
розміру до 8 кв.м. та будівництво сараю
(т.1, а.с. 108-113). Довжина веранди літ. "Б"
(добудови літ "а5"), яка межує земельною
ділянкою, виділеною позивачці ОСОБА_3
за рішенням суду від 26 грудня 2011 року,
становить 6,08 кв.м., що встановлено
висновком №1333 судової
будівельної-технічної експертизи від 07
квітня 2011 року, проведеною судовим
експертом Одеського НДІ судових
експертиз (справа № 22-ц/1590/7993/12, т. 1, а.с.
208-210), та вищезазначеними судовими
рішеннями.

Також спір виник щодо збудованої на
межі земельних ділянок огорожі з цегли,
довжиною 5,65 кв.м., до якій примикає
санвузол літ. "Х" (кам'яна добудова № 2),
площею 3,06 кв.м., дерев'яна добудова № 2
(колишній навіс літ. "П") та погріб № 3,
далі обладнана металева хвіртка й по
межі земельних ділянок встановлена
металева огорожа, яка належить
позивачці, що встановлено висновком
№1333 судової будівельної-технічної
експертизи від 07 квітня 2011 року,
проведеною судовим експертом
Одеського НДІ судових експертиз
(справа № 22-ц/1590/7993/12, т. 1, а.с. 208-210), та
вищезазначеними судовими рішеннями.

Згідно із п. 9 Прикінцевих положень
Закону України "Про регулювання
містобудівної діяльності" від 17 лютого
2011 року № 3038-VI, який набув чинності 12
березня 2011 року, прийняття в
експлуатацію збудованих до 31 грудня 2009
року індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків I та II категорій
складності, які збудовані без дозволу
на виконання будівельних робіт і заяви
про прийняття в експлуатацію яких
подаються до 31 грудня 2012 року,
здійснюється безоплатно
інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю
за результатами технічного
обстеження будівельних конструкцій
та інженерних мереж таких об'єктів за
наявності документа, що посвідчує
право власності чи користування
земельною ділянкою, на якій розміщений
такий об'єкт, протягом 30 днів з дня
подання заяви.

У п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 13 квітня 2011 року
№ 461, зазначено, що прийняття в
експлуатацію об'єктів, що належать до
I-III категорії складності, та об'єктів,
будівництво яких здійснено на підставі
будівельного паспорта, проводиться
шляхом реєстрації Державною
архітектурно-будівельною інспекцією
та її територіальними органами
поданої замовником декларації про
готовність об'єкта до експлуатації. У
разі прийняття в експлуатацію
індивідуальних (садибних) житлових
будинків, садових, дачних будинків,
господарських (присадибних) будівель і
споруд, прибудов до них, громадських
будинків I та II категорії складності,
побудованих без наявності дозволу на
виконання будівельних робіт до 31
грудня 2009 р., особливості реєстрації
декларації та її форма визначаються
Мінрегіоном.

Пунктом 3.1. Порядку прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, громадських будинків І
та ІІ категорії складності, які
збудовані без дозволу на виконання
робіт і проведення технічного
обстеження їх будівельних конструкцій
та інженерних мереж, затверджених
наказом Міністерства регіонального
розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України № 91 від 24 червня 2011 року,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 12 липня 2011 року за №
830/19568, визначено, що прийняття в
експлуатацію об'єктів (крім
закінчених будівництвом до 5 серпня
1992 року індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них)
здійснюється безоплатно
територіальними органами
Державної архітектурно-будівельної
інспекції України за результатами
технічного обстеження їх будівельних
конструкцій та інженерних мереж та за
наявності документа, що посвідчує
право власності або користування
земельною ділянкою, на якій розміщений

об'єкт, шляхом реєстрації поданої
замовником декларації про готовність
об'єкта до експлуатації (далі -
декларація), яка складається за формою,
наведеною у додатку 2 до цього Порядку.

Документом, який засвідчує
відповідність закінчених
будівництвом до 5 серпня 1992 року
індивідуальних (садибних) житлових
будинків, садових, дачних будинків,
господарських (присадибних) будівель
і споруд, прибудов до них, які не

підлягають прийняттю в експлуатацію,
вимогам законодавства, будівельних
норм, державних стандартів і правил,
зокрема для потреб державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, є технічний паспорт,
складений за результатами
технічної

інвентаризації.

27 грудня 2013 року відповідачці ОСОБА_10
видана Декларація про готовність
об'єкта до експлуатації: реконструкція
житлового будинку та господарських
будівель за адресою: АДРЕСА_1, 1110.3. ІІ
категорії складності, яка
зареєстрована в Інспекції ДАБК в
Одеської області за № ОД 70 (т. 2,
а.с. 162-166).

Згідно декларації були визнані
закінченими будівництвом та прийняті
до експлуатації житловий будинок,
загальною площею 54,3 кв.м., житловою
площею 27, 12 кв.м., веранда літ. «Б»,
площею 11,45 кв.м., кухня-їдальня літ. «Е»,
площею 6,49 кв.м., санвузол літ. «Х»,
площею 3,06 кв.м., сарай літ. «Р», площею 6,57
кв.м., сарай літ. «С», площею 4,19 кв.м.,
літний санвузол літ. «Т», площею 0,93
кв.м., літній душ літ. «У», площею 1,16
кв.м., гараж літ. «Ф», площею 17,12 кв.м. (т. 2,
а.с. 164-165).

Під час розгляду апеляційної скарги
позивачки ОСОБА_3, наказом №68 "СК" від 16
червня 2014 року, реєстрація Декларації
про готовність до експлуатації об'єкту,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, 1110.3.
ІІ категорії складності, яка
зареєстрована 27 грудня 2013 року за № ОД
70, й видана на ім'я відповідачки
ОСОБА_6, Інспекцією ДАБК була скасована
за скаргою позивачки ОСОБА_3 (т. 3, а.с.
39-40)

Однак колегія суддів вважає, що сам по
собі факт скасування декларації у
даному випадку не може бути
вирішальним для задоволення позову.

Дійсно реконструйовані і збудовані
господарські будівлі: добудова літ.
«а5», добудова № 1 - санвузол, добудова №
2, погріб № 3 не відповідають ДБН 360-92*
"Містобудування та забудова міських та
сільських поселень", оскільки
возведенні на межі земельних ділянок
та конструкція крівель новостворених
будівель виступають до 0,20-0,30 см на
ділянку позивачки, однак не доведено,
що вказані порушення з урахуванням
місцевих правил забудови, громадських
і приватних інтересів на планування,
забудову, суттєво впливають на
зручність утримання суміжних ділянок
та житлового будинку, належного
позивачці ОСОБА_3

Колегія суддів вважає, що вказані
порушення будівельних норм і правил не
є істотними, не вливають на зручність
утримання та користування позивачкою
будинком та земельною ділянкою та не
порушують її прав, що може служити
підставою для їх знесення.

Необхідно звернути увагу на те, що
спірні будівлі були зведені в
основному у 2005 році на земельній
ділянці, яка на той час знаходилась у
загальному користуванні
співвласників, порядок користування
якої був визначений рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
26 грудня 2011 року, а також на те, що
рішенням апеляційного суду Одеської
області від 11 грудня 2012 року
встановлено постійний безоплатний
земельний сервітут у виді права
проходу та права встановлення
будівельних риштовань і складування
будівельних матеріалів з метою ремонту
зовнішньої стіни належної ОСОБА_6 на
праві власності частини житлового
будинку, що виходить на земельну
ділянку позивачці, земельна ділянка
площею 39 кв.м., щодо якої встановлено
сервітут, прилягає до зовнішній стіни
приміщень « 1-1, Х» та огорожі з цегли.

Крім того, позивачкою ОСОБА_3 не надано
суду переконливих доказів у
підтвердження того, яким чином
порушують права будівлі під. літ "У" -
душова, літ. "С" - літня кухня, літ. "Р", "И" -
сараї, гараж № 4, які зведені на
відстані приблизно 7 м від межі
земельної ділянки ОСОБА_3

Не можуть служити підставою для
скасування рішення суду і посилання
позивачки ОСОБА_3 на лист Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю в Одеській області від 13
квітня 2009 року № 05/1-1214, яким позивачці
надана відповідь про те, що
відповідачці вручено припис для
надання інспекції правовстановлюючих
та дозвільних документів на збудовано
нерухоме майно, але останні не надала
ніяких документів (т. 1, а.с. 11) та лист
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради № 8-839 від 06
квітня 2009 року (т. 2, а.с. 12).

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції всебічно та повно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, дав належну оцінку наявним
у справі доказам у відповідності до
положень процесуального
законодавства та правильно виходив з
того, що позивач не виконав свого
обов'язку щодо доведення своїх вимог,
тому законних підстав для задоволення
позову не має.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006
року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" зазначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини
передбачено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь - якого
висунутого проти нього кримінального
судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу
справедливого судочинства є принцип
"рівності вихідних умов", дотримання
балансу сторін при розгляді справи в
суді.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Париж, 20.03.1952р.)
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу № 1 є
попередження порушень принципу
безперешкодного користуванням своїм
майном. Втручання в право
безперешкодного користування своїм
майном передбачає "справедливу
рівновагу" між інтересами суспільства
та необхідністю дотримання основних
прав людини.

В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот
проти Швеції" від 29 червня 1982 року
Європейський суд виходив із контексту
загальної норми про мирне володіння
майном, проголошеної в першому реченні
частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що
"пошук цієї рівноваги ... відбиває
структуру статті 1 Протоколу № 1 у
цілому".

"Справедлива рівнова га" між інтересами
суспільства та ін тересами особи
полягає в тому, що тягар, спричинений
особі втручанням у її інтереси, має
перебільшуватися або достатньо
компенсуватися процедурами або
певними формами чи за ходами,
направленими на послаблен ня "тягаря".

В рішенні у справі "Антрік проти
Франції" від 25 серпня 1994 року
Європейський суд виходив, що при
вирішенні питання щодо правомірності
позбавлення права власності "має бути
обґрунтоване співвідношення
пропорційності між застосованими
заходами та переслідуваною метою, яку
намагаються досягнути шляхом заходів
позбавлення особи її власності".

В рішенні у справі "Совтрансавто
Холдінг проти України" від 25 липня 2002
року Європейський суд зазначив, що
спосіб, в який проводився та закінчився
судовий розгляд справи, також як і
ситуація невпевненості, якої зазнав
заявник, порушили "справедливу
рівновагу" між вимогами суспільного
інтересу та потребою захищати право
заявника на повагу до його майна. Як
наслідок, держава не забезпечила
виконання свого зобов'язання
гарантувати заявнику ефективне
користування своїм правом власності,
гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

В рішенні у справі «Звежинський проти
Польщі» від 19 червня 2001 року
Європейський суд зазначив, що
позбавлення майна, у зазначенні цього
речення, може бути виправданим, лише
якщо воно відбудеться в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом. Крім того, будь-яке втручання у
право власності має відповідати
критерію пропорційності. Суд нагадує,
що під час втручання необхідно
дотримуватися «справедливої
рівноваги» між загальними інтересами
суспільства і вимогами захисту
основних прав людини. Цю рівновагу буде
порушено, якщо людині доведеться нести
надто специфічний або надмірний тягар.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що позивачкою
ОСОБА_3 не доведено, що зведення спірних
будівель порушують її права на
користування будинком та земельною
ділянкою, отже її вимоги про їх
знесення до їх законного власника і тим
самим позбавлення його права на
будівлі не забезпечує "справедливу
рівновагу" між інтересами суспільства
та інтересами власника будинку й
порушує її право на мирне володіння
майном, а також є порушенням дотримання
справедливої рівноваги між інтересами
сторін у справі і в наслідок порушенням
положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист
прав і основоположних свобод людини та
ст. 1 ЦПК України.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі
немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити,
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 21 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький