Ухвала іменем україни 26 листопада 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоСитнік О.М. суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного
майна подружжя, за касаційною скаргою
ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 01 листопада 2013 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від
22 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернулась до
суду м. Києва з позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що вона перебувала з ОСОБА_5
у фактичних шлюбних відносинах,
починаючи з 28 січня 2003 року, а 06 жовтня
2010 року зареєстрували шлюб. Також
зазначала, що під час перебування у
фактичних шлюбних відносинах з
відповідачем придбано земельну
ділянку та побудовано будинок за кошти
позивача, які передані їй від її
батьків.

На підставі
наведеного, зменшивши позовні вимоги,
ОСОБА_4 просила суд виділити їй та
ОСОБА_5 по Ѕ частини будинку та

по Ѕ частини земельної ділянки, що
знаходяться по АДРЕСА_1, а також
стягнути на її користь грошову суму в
розмірі 880 396 грн 91 коп., отриману
відповідачем за здачу в оренду площі на
будинку операторам мобільного зв'язку.

Рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 01 листопада

2013 року позов ОСОБА_4 задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4

248 122 грн 03 коп. в порядку поділу
спільного майна подружжя, отриманих за
послуги з надання майна в оренду.

У решті позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою Дарницького
районного суду м. Києва від 17 січня 2014
року виправлено допущену в рішенні
Дарницького районного суду м. Києва від
01 листопада 2013 року арифметичну
помилку в сумі задоволених позовних
вимог, - зазначено 265 823 грн 85 коп замість
248 122 грн 03 коп.

Рішенням апеляційного
суду м. Києва від 22 травня 2014 року
ухвалу Дарницького районного суду м.
Києва від 17 січня 2014 року скасовано.
Рішення суду першої інстанції
змінено.

Зменшено суму
стягнених коштів в порядку поділу
майна подружжя з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 з 265 823 грн 85 коп. на

188 826 грн 60 коп.

В іншій частині
рішення залишено без змін.

Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі
ОСОБА_4, поданій представником ОСОБА_6,
просить скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій, ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити
в повному обсязі, обґрунтовуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відмовляючи у
задоволенні позовних вимог в частині
поділу земельної ділянки та коштів,
перерахованих відповідачу за
договором оренди до реєстрації шлюбу,
суд першої інстанції виходив із того,
що позивач не надала суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
спільного сумісного проживання з
відповідачем в період з 2003 року по 2010
роки. Крім того, суд, відмовляючи також
в частині вимог щодо поділу садового
будинку, виходив з того, що сторони не
можуть набути права власності на
вказаний будинок, оскільки він є
самочинно збудованим та неприйнятий в
експлуатацію.

З такими висновками
суду першої інстанції погодився і
апеляційний суд.

Разом з тим такі
висновки судів зроблено без належного
з'ясування обставин у справі, тому суд
касаційної інстанції не може з ними
погодитись.

Задовольняючи позовні
вимоги в частині стягнення коштів,
отриманих відповідачем за договорами
оренди нерухомого індивідуально
визначеного майна, суд першої
інстанції, керуючись положеннями ч. 3
ст. 61 СК України, виходив із того, що
вказані вище договори оренди були
укладені в інтересах сім'ї, а тому
кошти, отримані за цими договорами у
період з 06 жовтня 2010 року до 07 вересня
2012 року, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Апеляційний суд,
змінивши рішення суду першої інстанції
в частині суми, яка підлягає стягненню
на користь позивача, зменшивши її
розмір, виходив із того, що судом
першої інстанції не враховано, що
сторони фактично припинили шлюбні
відносини з липня 2012 року, а тому кошти,
отримані відповідачем за договорами
оренди, починаючи з цього періоду є
його особистою приватною власністю та
не підлягають стягненню на користь
позивача.

З такими висновками
апеляційного суду не можна погодитись,
оскільки вони суперечать вимогам
закону та не ґрунтуються на матеріалах
справи.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону рішення судів не відповідають.

З матеріалів справи
вбачається, що згідно зі свідоцтвом про
шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_4 06 жовтня 2010 року
зареєстрували шлюб (а. с. 7, т. 1).

Згідно з державним
актом на право власності на земельну
ділянку, виданим 10 січня 2006 року, ОСОБА_5
на підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 19 вересня 2005 року
№ 5260 (ВСМ № 928413) належить земельна
ділянка площею 0,0419 га, що розташована
по АДРЕСА_1 (а. с. 85, т. 1).

На зазначеній вище
земельній ділянці відповідач
побудував садовий будинок загальною
площею 465,2 кв. м. Рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 13 грудня 2012
року в задоволенні позову ОСОБА_5 про
визнання права власності на самочинно
збудований, не введений в експлуатацію
садовий будинок відмовлено. Рішення
набрало законної сили (а. с. 72, 72, т. 1).

Судами встановлено, що
ОСОБА_5 починаючи з 2008 року уклав з
компаніями, що надають послуги зв'язку,
серед яких: ТОВ «Астеліт», ТОВ
«Українські новітні технології», ПАТ
«Укртелеком», ЗАТ «Український
мобільний зв'язок», ТОВ
«Інтернаціональні телекомунікації»,
договори оренди нерухомого
індивідуально визначеного майна,
відповідно до умов яких відповідач
передав частину даху самочинно
збудованого ним будинку за адресою:
АДРЕСА_1, для розміщення обладнання
орендарів за що отримував орендну
плату, в тому числі і в період
перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у
зареєстрованому шлюбі.

Рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва
від 07 вересня 2012 року шлюб між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано (а. с. 71, т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 60
СК України майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один
із них не мав з поважної причини
(навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 3 ст. 61 СК
України передбачено, що якщо одним із
подружжя укладено договір в інтересах
сім'ї, гроші, інше майно, в тому числі
гонорар, виграш, які були одержані за
цим договором, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Апеляційний суд,
зменшуючи суму коштів, яка підлягає
стягненню з позивача та отримана ним за
договорами оренди нерухомого
індивідуально визначеного майна,
помилково вважав, що сторони фактично
припинили шлюбні відносини починаючи з
липня 2012 року при цьому, посилаючись на
висновок Дарницького РУГУ МВС України
в м. Києві від 28 липня 2012 року,
відповідно до якого перевірку за
зверненням позивача закінчено у
зв'язку з тим, що на неодноразові виходи
працівникам міліції двері будинку по
АДРЕСА_1 ніхто не відчинив (а. с. 8, т. 1).

При цьому, змінюючи
рішення суду першої інстанції та
зменшуючи суму стягнутих на користь
позивачки коштів, апеляційний суд не
звернув увагу на те, що рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва
від 07 вересня 2012 року про розірвання
шлюбу між сторонами судом не
встановлено час фактичного припинення
шлюбних відносин, а зазначений вище
висновок Дарницького РУГУ МВС України
в м. Києві від 28 липня 2012 року не може
вважатись належним та допустимим
доказом на підтвердження зазначених
вище обставин.

За таких обставин
колегія суддів вважає, що апеляційний
суд помилково змінив рішення суду
першої інстанції в частині стягнутих
на користь позивача коштів, отриманих
за договором оренди.

Крім того, вирішуючи
спір в частині позовних вимог щодо
поділу майна, зокрема будинку та
земельної ділянки, суди не врахували
наступне.

Так, статтею ст.74 СК України
передбачено, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

У п. 20 постанови
пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року №11 роз'яснено: під
час застосування ст. 74 СК України, яка
регулює поділ майна осіб, що проживають
у фактичних шлюбних відносинах, судам
необхідно врахувати, що правило
зазначеної норми поширюється на
випадки, коли чоловік та жінка не
перебувають у будь-якому іншому шлюбі й
між ними склалися усталені відносини,
що притаманні подружжю.

З урахуванням
зазначеного, вирішуючи спір про поділ
майна, необхідно установити як обсяг
спільного нажитого майна, так і
з'ясувати час та джерела його
придбання, а вирішуючи питання про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має
установити факти: спільного проживання
однією сім'єю; спільний побут; взаємні
права та обов'язки (ст. ст. 3, 74
СК України).

Крім цього, відповідно
до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

За положеннями ч. ч. 2, 3
ст. 331 ЦК України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації. До
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Відповідно до
роз'яснень, викладених у п. 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 04
жовтня 1991 року № 7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок», суди мають
враховувати, що право власності на
жилий будинок, збудований громадянином
на відведеній йому в установленому
порядку земельній ділянці і прийнятий
в експлуатацію, виникає з часу його
реєстрації у виконкомі місцевої Ради.

За позовом дружини,
членів сім'ї забудовника, які спільно
будували будинок, а також спадкоємців
суд вправі провести поділ
незакінченого будівництвом будинку,
якщо, враховуючи ступінь його
готовності, можна визначити окремі
частини, що підлягають виділу, і
технічно можливо довести до кінця
будівництво зазначеними особами.

Згідно з правовою позицією Верховного
Суду України, викладеною у постанові
від 15 травня 2013 року, справа № 6-37цс 13,
судам роз'яснено, що виходячи із
положень статей 60, 69, 70 СК України, ч. 3
ст. 368 ЦК України незавершений
будівництвом будинок, зведений за час
шлюбу, може бути визнаний об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя із визначенням часток.

Таким чином, суд першої інстанції при
розгляді справи не уточнив позовних
вимог щодо жилого будинку, у порушення
ст. 10 ЦПК України не роз'яснив наслідки
вчинення або не вчинення певних
процесуальних дій, не обговорив
питання щодо можливості визнання
спірного незавершеного будівництвом
жилого будинку об'єктом спільної
сумісної власності подружжя із
визначенням часток.

Зазначене свідчить про
те, що суди у достатньому обсязі не
визначились з характером спірних
правовідносин та нормою матеріального
права, яка підлягає застосуванню, не
перевірили належним чином доводи
позивачки про, те що вона з 2003 року по 2010
рік проживала спільно з відповідачем
без реєстрації шлюбу, що з 2000 року її
батько пересилав на територію України
значні суми коштів, що підтверджується
відповідною довідкою (а. с. 65, т. 2), не
з'ясував чи є зазначена довідка
належним та допустимим доказом у
справі, не перевірив яке майно було
набуто сторонами в період спільного
проживання без реєстрації шлюбу з 2003 по
2010 роки, а також під час перебування у
зареєстрованому шлюбі - з 06 жовтня 2010
року по 07 вересня 2012 рік, не з'ясували
детально, чи виникли між сторонами
відносини по створенню спільної
сумісної власності, які до 2004 року
регулювались ст. 17 Закону України «Про
власність».

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення в частині відмови у
задоволенні позову про поділ майна не
відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для їх скасування з
направленням справи в цій частині на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338,
339, 345 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного
суду м. Києва від 22 травня 2014 року та
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 01 листопада 2013 року в частині
поділу жилого будинку та земельної
ділянки скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Рішення апеляційного
суду м. Києва від 22 травня 2014 року в
частині стягнення орендної плати
скасувати, рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 01 листопада
2013 року в цій частині залишити силі.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко Т.О. Писана
Г.В. Юровська