Ухвала

іменем україни

27 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Савченко В.О., Карпенко С.О., Остапчука
Д.О., -

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом прокурора
м. Ірпеня Київської області, в
інтересах держави, до Коцюбинської
селищної ради Київської області,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство», про
визнання недійсними рішення,
державного акта на право власності на
землю, визнання права власності на
земельну ділянку, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного
суду Київської області від 20 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року прокурор м. Ірпеня
Київської області звернувся до суду в
інтересах держави з позовом до
Коцюбинської селищної ради Київської
області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
недійсними рішення, державного акта на
право власності на землю, визнання
права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивував тим, що
рішенням Коцюбинської селищної ради №
1771/25-5 від 24 грудня 2008 року «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1»
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,15
га для вказаних цілей.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4
отримала державний акт серії ЯЗ № 449654
на право власності на земельну ділянку
площею 0,15 га для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1, яку в подальшому за договором
купівлі-продажу від 22 квітня 2009 року
продала ОСОБА_5, про що в акті на право
власності на земельну ділянку зроблено
відповідну відмітку.

Посилаючись на те, що рішення селищної
ради не відповідає вимогам закону,
порушує право державної власності на
спірну земельну ділянку, прокурор м.
Ірпеня Київської області просив
визнати його недійсним, також просив
визнати недійсним виданий на підставі
такого рішення державний акт на право
власності на землю з відміткою про
перехід права власності, визнати за
державою право власності на спірну
земельну ділянку. Крім того, прокурор
зазначив про нікчемність договору
купівлі-продажу землі, відповідно до
ст. 228 ЦК України.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 06 червня
2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради № 1771/25-5 від
24 грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1». У задоволенні решти позовних
вимог відмовлено. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 20 серпня 2014 року, заочне
рішення міського суду в частині
відмови в задоволенні вимог про
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку,
виданого на ім'я ОСОБА_4 з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_5 та
скасування його державної реєстрації
скасовано з ухваленням в цій частині
нового рішення, яким такі позовні
вимоги задоволено.

У іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
рішення апеляційного суду скасувати і
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, що було помилково скасовано,
мотивуючи свої вимоги неправильним
застосуванням судом норм
матеріального права і порушенням норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 12 ЗК України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України від 16
листопада 1992 року № 2780-XII «Про
основи містобудування» визначення
територій і вибір земель для
містобудівних потреб здійснюється
відповідно до затвердженої
містобудівної документації місцевих
правил забудови з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України від 20
квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і
забудову територій» сільські, селищні,
міські ради та їх виконавчі органи в
межах повноважень, визначених законом,
відповідно до генеральних планів
населених пунктів, у тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 розділу X «Перехідні
положення» ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями (крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено,
що у разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Установивши факт відсутності на час
прийняття селищною радою рішення про
надання ОСОБА_4 земельної ділянки
будь-якої містобудівної чи іншої,
передбаченої законом документації, яка
б встановлювала межі смт. Коцюбинське
Київської області, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції
на підставі статей 116, 122, ч. 1 ст. 155 ЗК
України, п. 12 розділу X «Перехідні
положення» ЗК України дійшли
обґрунтованого висновку про
перевищення селищною радою
повноважень щодо розпорядження
землями, які знаходяться за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК
України (у редакції від 16 вересня
2008 року, яка була чинною на момент
прийняття селищною радою рішення),
право власності ОСОБА_4 на земельну
ділянку виникло з моменту отримання
нею державного акта та його державної
реєстрації.

Таким чином, оскільки зазначені норми
встановлювали нерозривний зв'язок між
виникненням права власності на
земельну ділянку з обов'язковим
одержанням її власником державного
акта, який посвідчував його право
власності, то апеляційний суд на
підставі зазначених норм дійшов
обґрунтованого висновку про визнання
недійсним і державного акта, виданого
ОСОБА_4 на підставі недійсного рішення
селищної ради.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками, оскільки вони узгоджуються
з матеріалами та обставинами справи.

Крім того, висновок про те, що держаний
акт на право власності на землю
видається на підставі рішення органу
місцевого самоврядування, тому
вирішення питання про правомірність
видачі державного акта безпосередньо
залежить від законності рішення
органу, на підставі якого такий акт
видано, міститься у постановах
Верховного Суду України від 18 вересня
2013 року (справа № 6-12цс13), від 23 жовтня 2013
року (справа № 6-93цс13) та від 25 червня
2014 року (справа № 6-67цс14).

Так, відповідно до статті 19 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» (у редакції від 5 березня 2009
року, яка була чинною на час укладення
договору купівлі-продажу) підставою
для державної реєстрації права
власності на земельну ділянку є саме
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу нерухомого майна, а не
державний акт (частина друга статті 126
ЗК України).

Вчинення в такому разі на державному
акті (визнаного судом недійсним)
відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу (частина шоста статті
126 ЗК України) не змінює суті такого
державного акта, як недійсного.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
правильно визначив характер спірних
правовідносин й вірно застосував
положення норм матеріального права, й
оцінивши усі забрані у справі докази,
дійшов обґрунтованого висновку про
задоволення позову й в частині
визнання недійсним державного акта про
право власності на земельну ділянку,
виданого на ім'я ОСОБА_4 та скасування
його реєстрації.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 на
увагу не заслуговують й висновків суду
не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не
свідчать про те, що апеляційним судом
при розгляді даної справи допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які передбачені
ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішень.

Таким чином, оскаржуване рішення
апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, наведені у
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 20 серпня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.О.
Савченко

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук