У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.

Наумчука М.І.,
Савченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
Кременчуцького міжрайонного
екологічного прокурора в інтересах
держави в особі Державного агентства
земельних ресурсів України, Державної
інспекції сільського господарства
України до Золотоніської районної
державної адміністрації Черкаської
області, ОСОБА_3 про визнання
незаконним розпорядження та недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку за касаційною скаргою
Дніпровської екологічної прокуратури
на рішення Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської
області від 10 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Черкаської області
від 26 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л
а:

У червні 2012 року Кременчуцький
міжрайонний екологічний прокурор в
інтересах держави в особі Державного
агентства земельних ресурсів України,
Державної інспекції сільського
господарства України звернувся до суду
з позовом, який згодом уточнив, і
остаточно просив визнати незаконним
розпорядження Золотоніської
райдержадміністрації від 24
жовтня 2008 року № 547 в частині
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки площею 1,21
га та її передачі у власність ОСОБА_3
для ведення особистого селянського
господарства в адміністративних межах
Дмитрівської сільської ради
Золотоніського району Черкаської
області; визнати недійсним виданий
ОСОБА_3 державний акт на право
власності на зазначену земельну
ділянку, а саму земельну ділянку
повернути до державної власності в
особі Золотоніської
райдержадміністрації.

Свої вимоги обґрунтував тим, що
розпорядженням Золотоніської
райдержадміністрації від 24 жовтня 2008
року № 547 затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок громадянам в приватну
власність для ведення особистого
селянського господарства, в тому числі
ОСОБА_3 - 1,21 га. Вказана земельна ділянка
передана їй у власність ОСОБА_3 з
видачею державного акта на право
власності. Прокурор вважає, що вказане
розпорядження в частині відведення
земельної ділянки ОСОБА_3 прийнято з
порушенням положень ст. ст. 88, 89 ВК
України та ст. ст. 60, 61, 83, 84 ЗК України,
оскільки спірна земельна ділянка
розташована у прибережній захисній
смузі Кременчуцького водосховища та
відноситься до земель водного фонду,
передача яких у власність громадянам
заборонена.

Рішенням Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської
області від 10 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Черкаської області від 26 лютого 2014
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської
області від 10 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Черкаської області
від 26 лютого 2014 року і ухвалити нове
рішення про задоволення позову,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що розпорядженням
Золотоніської райдержадміністрації
від 24 жовтня 2008 року № 547 затверджено
проект землеустрою щодо відведення
земельних ділянок громадянам в
приватну власність для ведення
особистого селянського господарства, в
тому числі ОСОБА_3 - 1,21 га.

Проекти землеустрою щодо відведення
цих земельних ділянок у приватну
власність, в тому числі ОСОБА_3, пройшли
державну експертизу, що підтверджено
висновком від 18 листопада 2008 року № 604,
і ОСОБА_3 видано державний акт на право
власності на зазначену земельну
ділянку, зареєстрований в управлінні
Держкомзему у Золотоніському районі
Черкаської області 18 листопада 2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із недоведеності позовних
вимог.

Суди, посилаючись на ст. ст. 87, 88 ВК
України, ст. 58 ЗК України, Порядок
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 8 травня 1996 року
№ 486, виходили з відсутні відомостей,
які б свідчили, що на момент прийняття
Золотоніською райдержадміністрацією
розпорядження про затвердження
проектів землеустрою щодо передачі у
приватну власність ОСОБА_3 спірної
земельної ділянки були визначені
розмір та межі водоохоронної зони з
прибережною захисною смугою навколо
водойми, біля якої розташована її
земельна ділянка, тому відсутні
підстави для задоволення вимог про
визнання цього розпорядження
незаконним, а державного акта -
недійсним.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна, виходячи
з наступного.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
ст. 21 ЗК України, недійсними рішень про
надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною, тощо.

Відповідно до пункту «а» частини
першої статті 58 ЗК України та статті 4
ВК України до земель водного фонду
належать землі, зайняті морями,
річками, озерами, водосховищами, іншими
водними об'єктами, болотами, а також
островами.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями статті 4 ВК України,
статті 58 ЗК України (у редакціях,
які були чинними на час виникнення
спірних правовідносин) до таких земель
відносяться землі зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК
України та статті 88 ВК України (у
редакціях, які були чинними на час
виникнення спірних правовідносин)
вздовж річок, морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм з метою
охорони поверхневих водних об'єктів
від забруднення і засмічення та
збереження їх водності у межах
водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари - 25
метрів; для середніх річок, водосховищ
на них, водойм, а також ставків площею
понад 3 гектари - 50 метрів; для великих
річок, водосховищ на них та озер - 100
метрів.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та навколо морських
заток і лиманів встановлюються за
проектами землеустрою, а в межах
населених пунктів - з урахуванням
містобудівної документації.

За системним аналізом законодавства на
час виникнення спірних правовідносин,
відповідно до положень ст. 88 ВК України,
Порядку визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 травня 1996 року
№ 486, Порядку погодження
природоохоронними органами матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання
земельних ділянок, затвердженого
наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 5 листопада 2004 року, розмір
та межі прибережних захисних смуг
встановлювались за проектами
землеустрою (термін та зміст за ст. ст.
50-54 Закону України «Про землеустрій»), а
на землях населених пунктів -
відповідно до існуючих на час
встановлення конкретних умов забудови.
При наданні у користування земельних
ділянок навколо зазначених та інших
водних об'єктів, мали врахуватися ці
положення щодо меж водоохоронних зон
та прибережних захисних смуг, а у разі
відсутності землевпорядної
документації (документації з
землеустрою, проекту землеустрою) та
встановлених у натурі (на місцевості)
меж щодо прибережних захисних смуг
водних об'єктів, збереження водних
об'єктів мало бути досягнуто шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо надання цих земельних ділянок
нормативних розмірів прибережних
захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК
України, та орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486 з
урахуванням конкретної ситуації.

Проте суди, усупереч вищезазначеним
нормам матеріального права, не
звернули уваги та не дослідили подані
позивачем листи міськрайонного
управління Держкомзему у м. Залотоноша
та Золотоніському районі Черкаської
області від 1 березня 2012 року № 406/06-11,
управління містобудування та
архітектури Черкаської обласної
державної адміністрації № 831/01-01-29 від 25
жовтня 2013 року, державного управління
охорони навколишнього природного
середовища у Черкаській області № 2254/07
від 19 квітня 2013 року, акти перевірок від
27 березня 2012 року та від 4 травня 2012
року, з яких вбачається, що проект
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у власність ОСОБА_3
управлінням державного управління
охорони навколишнього природного
середовища у Черкаській області не
погоджувався та спірна земельна
ділянка входить до прибережної
захисної смуги Кременчуцького
водосховища.

Крім того, вироком Соснівського
районного суд м. Черкаси від 13
березня 2013 року заступника начальника
Черкаського обласного виробничого
управління меліорації та водного
господарства ОСОБА_4 визнано винним
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2
ст. 367 КК України, який, зловживаючи
повноваженнями і службовим становищем,
погодив та підписав висновок № 1510/11 від
13 жовтня 2008 року щодо відводу
земельної ділянки в приватну власність
громадян для ведення особистого
селянського господарства площею 11,6209
га в адміністративних межах
Дмитрівської сільської ради
Золотоніського району Черкаської
області, у якому містились неправдиві
відомості про те, що спірна земельна
ділянка межує з каналом, у той час як
земельна ділянка межує з Кременчуцьким
водосховищем річки Дніпро та
відноситься до земель водного фонду.

Таким чином, суди, у порушення вимог ст.
ст. 212-214, 315 ЦПК України, не врахували
норми матеріального та процесуального
права, які регулюють спірні
правовідносини, не встановили
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Дніпровської
екологічної прокуратури задовольнити
частково.

Рішення Золотоніського міськрайонного
суду Черкаської області від 10 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 26 лютого 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.П.Гончар

Судді:
В.І.Амелін

С.О.Карпенко

М.І.Наумчук

В.О.Савченко