Справа № 177/101/14-ц
Провадження № 2/177/302/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 вересня 2014 року

Криворізький районний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Приміч Г. І.

за участі: секретаря Ференц Я.
З.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

розглянувши цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третьої особи
- Недайводської сільської ради
Криворізького району
Дніпропетровської області, про
відшкодування моральної шкоди за
захист честі та гідності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним
позовом 16.01.2014 року, в якому просив суд
стягнути з відповідача на його користь
5000 грн. в рахунок відшкодування
моральної шкоди завданої приниженням
його честі та гідності, а також 2500 грн. в
рахунок відшкодування витрат на
правову допомогу та 243,60 грн. судового
збору.

В обґрунтування свого позову
вказував, що ОСОБА_3, 12.10.2013 року
поширила відносно нього недостовірну
інформацію та зробила наклеп,
звинувативши його в корисливому
кримінальному правопорушенні та
подала відносно нього заяву до міліції,
де звинуватила в крадіжці майна, яке
нібито належить територіальній
громаді с. Тернуватка, хоча достеменно
знала, що вказане майно належить
пайщикам колишнього КСП «Гвардієць».
Стверджував, що ОСОБА_3 ображала його в
присутності інших осіб, називаючи
«ворюгою, зрадником», не маючи для
цього жодних підстав, стверджувала, що
він незаконно заволодів майном
пайщиків, порушив права власників
майна, чим принизила його честь та
гідність, оскільки до цього часу він
користувався авторитетом у мешканців
району, адже не скоював жодних порушень
та вів належний спосіб життя. Заява
ОСОБА_3 стала підставою до того, що
відносно нього відкрито та внесено в
реєстр кримінальне провадження, що
саме по собі принижує його честь та
гідність.

В обґрунтування вимог в частині
моральної шкоди вказував, що публічне
звинувачення його у вчиненні злочину,
відкриття відносно нього
кримінального провадження та внесення
його до ЄРДР порушило його гідність та
честь, чим спричинило душевні
страждання, крім цього він викликався
до міліції, в нього виникло відчуття
страху за своє майбутнє, він міг
втратити повагу мешканців села.

У зв'язку з цим, позов підтримав та
просив його задовольнити.

Представник позивача - адвокат
ОСОБА_4 позов підтримав та просив його
задовольнити з вказаних позивачем
підстав.

Відповідач ОСОБА_3 позов не
визнала та просила в його задоволенні
відмовити. В обґрунтування своїх вимог
вказувала, що до неї як до депутата
Недайводської сільської ради часто
зверталися мешканці села, з скаргами
щодо розкрадання майно територіальної
громади. 12.10.2013 року їй зателефонував
ОСОБА_5 та повідомив, що ОСОБА_1 здійснює
демонтаж лотків кормороздачі на
території бувшого КСП «Гвардієць».
Приїхавши на місце події, вона побачила
там автокран, вантажні машини, роботою
яких керував ОСОБА_1

Пилипенко та ОСОБА_5, намагалися
з'ясувати підстави демонтажу, але
ОСОБА_1 не реагував та продовжував
демонтаж. Оскільки на її прохання
показати будь-які документи на майно,
ОСОБА_1 відмовився, вказав лише, що це не
її діло, а майно його за законом, після
чого почав її ображати, вона реалізуючи
своє законне право громадянина,
викликала дільничного інспектора та
здійснила дзвінок на стаціонарний
телефон Криворізького РВ УМВС України
в Дніпропетровській області,
намагаючись запобігти злочину. Після
чого оформила письмову заяву до
міліції.

Стверджувала, що жодних образ у
відношенні особисто ОСОБА_1 не
говорила, а навпаки вислухала образи в
свою адресу від ОСОБА_1. Не
заперечувала, що зверталася до всіх
осіб, які здійснювали демонтаж про те,
що за відсутності документів на майно,
їх дії є злочином, констатуючи факт
незаконного демонтажу майна та
закликаючи їх припинити незаконний
демонтаж. Вважала, що подаючи заяву до
міліції, вона реалізувала свій
громадський обов'язок припинити
правопорушення. Наполягала на тому, що
обставини правопорушення та вину
певних осіб мають встановлювати
компетентні органи, яким є міліція.
Право громадян повідомляти про
порушення закону встановлене
Конституцією України, і є моральним
обов'язком кожного громадянина.

Вважала, що положення ст. 277 ЦК України
на які посилається позивач як на
підставу своїх вимог, стосується лише
поширення інформації в засобах масової
інформації. Заперечуючи вимоги в
частині відшкодування моральної шкоди
вказувала, позивач не довів факту
порушення його прав, не довів того
факту, що її діями заподіяно йому шкоду
та в чому вона виразилася.

Представник третьої особи -
Недайводської сільської ради
Криворізького району, 29.09.2014 року до
суду не з'явилася, але відповідно до
заяви голови сільської ради (а.с. 92,101),
просили справу розглянути за
відсутності їх представника.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
представника позивача, свідків,
дослідивши матеріали справи, надавши
оцінку доказам по справі, вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.10.2013 року ОСОБА_3
подала до Криворізького РВ ГУМВС
України в Дніпропетровській області
заяву про те, що невстановлені особи,
якими керував ОСОБА_1, поблизу с.
Тернуватка Криворізького району,
здійснюють демонтаж лотків
кормороздачі колишньої ферми, які як
вона вважала належать територіальній
громаді (а.с. 7-9).

В судовому засіданні було встановлено,
що 12.10.2013 року між сторонами по справі
стався словесний конфлікт, зумовлений
тим, що ОСОБА_3 перешкодила проведенню
робіт з демонтажу кормороздатчиків
колишньої ферми. В ході вказаного
конфлікту ОСОБА_3 вимагала показати
документи, які б посвідчували право
ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно, на що
останній відмовився, посилаючись на те,
що ОСОБА_3 не має жодного відношення до
вказаного майна. Наявність вказаного
конфлікту не оспорюється сторонами та
було підтверджено в ході судового
засідання поясненнями свідків ОСОБА_6,
ОСОБА_5, ОСОБА_7

Як вбачається з протоколу зборів
співвласників майна, (довірених осіб)
колишнього КСП «Гвардієць»
Криворізького району
Дніпропетровської області від 09.06.2007
року, посвідченого Недайводською
сільською радою, співвласники майна
вирішили продати ОСОБА_1 майно згідно
акту прийому-передачі та
будівлі-приміщення складів за адресою:
АДРЕСА_1, при цьому уповноважили на
підписання вказаних договорів від їх
імені - ОСОБА_6 (а.с. 38-53, 54).

Рішеннями Криворізького районного
суду від 04.04.2008 року у справах № 2-383/2008
та № 2-382/2008 було визнано право
власності на склади АДРЕСА_1 за
співвласниками в певних частках (а.с.
55-67).

Як вказував позивач він отримав право
на демонтаж вище вказаного
кормороздатчика колишньої ферми за
домовленістю з ОСОБА_8 При цьому, в
матеріалах справи наявна заява ОСОБА_8
про продаж йому для демонтажу будівлі
за адресою АДРЕСА_1, а також договір про
купівлю - продаж вказаного складу, який
від імені співвласників підписав
ОСОБА_6, акт прийому-передачі майна, які
посвідчені Недайводською сільською
радою (а.с.70-76 ). Однак в супереч ст. 10, 60
ЦК України позивач не довів перед судом
факт передачі йому прав на вказане вище
майна, в тому числі права на демонтаж
вказаного майна.

Стаття 10 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод
визначає, що кожен має право на свободу
вираження поглядів. Це право включає
свободу дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Стаття 34 Конституції України гарантує
кожному право на свободу думки і слова,
на вільне вираження своїх поглядів і
переконань, вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір. Здійснення цих
прав може бути обмежене законом в
інтересах національної безпеки,
територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя.

Стаття 270 ЦК України під
особистими немайновими правами особи
розуміє, серед іншого, право на повагу
до гідності та честі.

Пункт 4 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 1 від 27.02.2009
року «Про судову практику у справа про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» вказує, що
під гідністю особи слід розуміти
визнання цінності кожної фізичної
особи як унікальної
біопсихосоціальної цінності, а з честю
пов'язується позитивна соціальна
оцінка особи в очах оточуючих, яка
ґрунтується на відповідності її діянь
(поведінки) загальноприйнятим
уявленням про добро і зло.

Стаття 275 ЦК України визначає, що
фізична особа має право на захист свого
особистого немайнового права від
протиправних посягань інших осіб.
Спеціальним способом захисту
особистого немайнового права є
спростування недостовірної
інформації. Стаття 277 ЦК України
визначає, що фізична особа, особисті
немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї
недостовірної інформації, має право на
відповідь, а також на спростування цієї
інформації. Негативна інформація,
поширена про особу, вважається
недостовірною, якщо особа, яка її
поширила, не доведе протилежного.

Зміст вказаної статті спростовує
заперечення відповідача в частині
того, що положення ст. 277 ЦК України
застосовуються лише до відносин, які
виникають при поширенні інформації в
засобах масової інформації.

Абзац 6 п. 15 вище вказаної
постанови Пленуму ВСУ визначає, що
негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій, і яка на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі.

Пункт 19 вище вказаної постанови
Пленуму ВСУ вказує, що вирішуючи
питання про визнання поширеної
інформації недостовірною, суди повинні
визначити характер такої інформації та
з'ясувати, чи є вона фактичним
твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно зі ст. 30 Закону України
«Про інформацію», ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з
огляду на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні
судження або думки принижують

її гідність, честь чи ділову
репутацію, а також інші особисті

немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй

законодавством правом на відповідь, а
також на власне тлумачення

справи у тому самому засобі масової
інформації з метою

обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу

оцінку.

Зі змісту ч.3 ст 10 ЦПК України, ст.
277 ЦК України, вбачається, що обов'язок
довести факт поширення недостовірної
інформації відповідачем, а також те, що
внаслідок поширення такої інформації
порушено його особисті немайнові
права, покладається на позивача.

Позивач стверджував, що ОСОБА_3
порушила його честь та гідність,
оскільки публічно, за присутності
інших осіб, називала його «ворюгою та
зрадником», однак жодних доказів в
підтвердження вказаного факту не
надав. Так, ОСОБА_3 в ході судового
засідання заперечувала факт поширення
недостовірної інформації відносно
ОСОБА_1, а стверджувала, що будучи
присутньою на території де
здійснювався демонтаж
кормороздатчиків, були наявні кран та
грузові машини, за відсутності бажання
ОСОБА_1 показати їй особисто та іншим
обуреним людям, будь-які документи, які
б підтверджували його право на вказане
майно, або правомірність його дій,
звернулася до всіх осіб, які були
залучені до робіт з демонтажу,
припинити незаконні дії, пояснюючи, що
за відсутності документів на майно їх
дії є злочином.

Той факт, що ОСОБА_3 не ображала
ОСОБА_1, а саме не називала конкретно
його «ворюгою, зрадником», підтвердив
допитаний в якості свідка ОСОБА_5, який
підтвердив факт відмови ОСОБА_1
пояснити підстави для демонтажу
кормороздатчиків, які фактично
належать пайщикам колишнього
«Гвардійця». Вказував, що ОСОБА_3 лише
давала оцінку діям всіх присутніх осіб,
які брали участь у демонтажу, і ОСОБА_1 в
тому числі, оскільки останній керував
цією роботою. Вказаний факт
підтверджується і змістом заяви про
злочин, в якій зафіксовано, що ОСОБА_3
повідомляла про дії невстановлених
осіб, якими керував ОСОБА_1, що свідчить
про те, що вона не обмовляла його, а лише
констатувала факт який мав місце -
демонтаж кормороздатчиків невідомими
особами (а.с. 7).

Представник третьої особи ОСОБА_7
допитана в судовому засіданні 16.09.2014
року (а.с.95-97), підтвердила, що в процесу
конфлікту ОСОБА_3 кричала, що
вчиняється крадіжка, називала
присутніх «ворюгами», але чи цей вислів
був адресований особисто ОСОБА_1, вона
не знає. Свідок ОСОБА_6 підтвердив, що в
момент інциденту ОСОБА_3 говорила
«вороги, злочинці», при цьому відносно
кого конкретно були сказані ці вислови
він не знає, але вважає, що відносно
ОСОБА_1

У зв'язку з вище викладеним, суд
приходить до висновку, що
висловлювання ОСОБА_3 «ворюги»,
«зрадник», «злочинці» є оціночним
судженням в розумінні ст. 30 Закону
України «Про інформацію», оскільки є
висловлюванням, яке не містить
фактичних даних, а в ситуація яка мала
місце (наявність кранів, вантажних
машин, відмови пред'явити документи на
майно), є фактично, критикою дій осіб,
які здійснювали демонтаж
кормороздатчиків, не надавши будь-яких
документів, які б підтверджували право
на вказане майно. Оціночні судження не
підлягають спростуванню та доведенню
їх правдивості.

Крім цього, стаття 40 Конституції
гарантує право кожного направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_3, реалізуючи свій громадський
обов'язок, будучи присутньою при
демонтажі кормороздатчиків, при
відмові позивача пред'явити будь-які
документи на вказане майно, звернулася
до компетентних органів держави -
міліції з відповідною заявою, що
підтверджується матеріалами
кримінального провадження № 0001187
(а.с.7-10, 32). Кримінальне провадження було
відкрите саме за фактом демонтажу
майна невідомими особами, а не відносно
ОСОБА_1

16.11.2013 року кримінальне провадження за
заявою ОСОБА_3 було закрито у зв'язку з
відсутністю в діянні складу
кримінального правопорушення (а.с. 10),
але постановою прокурора від 24.03.2014
року постанову слідчого про закриття
кримінального провадження скасовано, а
кримінальне провадження за скаргою
ОСОБА_3 направлено для організації
досудового розслідування (а.с. 32).

Абзац 2 п. 1 Вище вказаної
постанови Пленуму ВС України визначив,
що коли особа звертається до
компетентних органів із заявою, в якій
міститься та чи інша інформація, і в
разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не підтвердилася, вказана
обставина не може сама по собі бути
підставою для задоволення позову,
оскільки у такому випадку мала місце
реалізація особою конституційного
права, передбаченого ст. 40 Конституції
України, а не поширення недостовірної
інформації.

Аналогічний висновок міститься в
рішенні Конституційного суду України
№ 8-рп/2003 від 10.04.2003 року, де вказано, що
викладення особою відомостей у заявах,
скаргах до правоохоронного органу, не
може вважатись поширенням відомостей,
які порочать честь, гідність чи ділову
репутацію або завдають шкоди інтересам
цих осіб. Виключення ставлять завідомо
неправдиві відомості, виклад яких в
таких заявах тягне за собою
відповідальність, передбачену чинним
законодавством України.

Позивачем не надано жодного того, що
інформація вказана ОСОБА_3 в заяві до
правоохоронного органу є завідомо
неправдивою, більш того як в момент
демонтажу майна, так і на момент
розгляду справи в суді позивач не надав
жодних документів які б підтвердили
його право на вище вказане майно,
демонтажем якого він керував.

Згідно з п. 4 ч.2 ст. 23 ЦК України,
підставою для відшкодування моральної
шкоди є приниження честі і гідності
фізичної особи. Оскільки судом
встановлено відсутність факту
порушення честі та гідності позивача з
боку відповідача, то і відсутні
підстави для стягнення моральної
шкоди.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України судові
витрати складаються із судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи, серед яких і витрати на правову
допомогу, які просив стягнути позивач.
Частина 1 ст. 88 ЦПК України визначає, що
стороні на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Оскільки
суд залишає позов позивача без
задоволення, то підстави для
присудження на його користь судових
витрат також відсутні.

Керуючись ст. 10 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод,
34, 40 Конституції України, ст. ст. 23, 270, 275,
277 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про
інформацію» та керуючись ст. ст. 3, 10, 11,
60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, рішенням
Конституційного суду України № 8-рп/2003
від 10.04.2003 року, Постановою № 1 Пленуму
Верховного суду України від 27.02.2009 року
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
третьої особи - Недайводської
сільської ради Криворізького району
Дніпропетровської області, про
відшкодування моральної шкоди за
захист честі та гідності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Повний текст рішення виготовлено 03.10.2014
року.

Суддя: