Справа № 750/7700/14 Провадження №
22-ц/795/2010/2014 Категорія -
цивільнаГоловуючий у I інстанції -
Коверзнев В. О. Доповідач - Хромець Н. С.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіХромець
Н.С.суддів:Бечка Є.М., Острянського
В.І.при секретарі:Мартиновій А.В.за
участю:представника позивача
Константінової О.Б., представника
третьої особи Дахновського С.М.,
представників відповідача ОСОБА_7 -
ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Чернігові апеляційні
скарги ОСОБА_7 і товариства з обмеженою
відповідальністю «Сівер-Буд» на
рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 27 серпня 2014 року у справі
за позовом комунального підприємства з
питань будівництва житлових будинків
«Житлоінвестбуд-УКБ» до ОСОБА_7 та
товариства з обмеженою
відповідальністю «Сівер-Буд» про
визнання договору недійсним, третя
особа на боці позивача товариство з
обмеженою відповідальністю
«Будівельно-комерційна фірма «Граніт»,

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року комунальне
підприємство з питань будівництва
житлових будинків
«Житлоінвестбуд-УКБ» заявило позов про
визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги, укладеного
24 березня 2014 року між товариством з
обмеженою відповідальністю
«Сівер-Буд» і ОСОБА_7, за яким ТОВ
«Сівер-Буд» передало ОСОБА_7 право
вимоги до позивача і третьої особи за
частиною зобов'язань комунального
підприємства «Житлоінвестбуд-УКБ», що
виникають з інвестиційного договору №
1-Н від 26 червня 2002 року та додаткових
угод № 1 і № 2 від 18 липня 2005 року до
інвестиційного договору.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилався на те, що укладенням
договору про відступлення права вимоги
ТОВ «Сівер-Буд» всупереч положенням
інвестиційного договору і закону в
односторонньому порядку змінило умови
у зобов'язанні.

Рішенням Деснянського районного
суду м. Чернігова від 27 серпня 2014 року
позов задоволено.

В апеляційних скаргах
відповідачі просять скасувати рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 27 серпня 2014 року і
ухвалити нове рішення про відмову у
позові, посилаючись на незаконність
рішення суду першої інстанції. Зокрема,
відповідачі посилаються на
неправильне застосування судом норм
матеріального права і неправильність
висновку суду про те, що укладений між
відповідачами договір є договором
факторингу. На думку відповідачів,
договір про відступлення права вимоги
укладений з додержанням норм закону і
до правовідносин, що виникли між
сторонами у даній справі, норми глави 73
розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України
застосовуватись не можуть, а ст. 516 ЦК
України безпідставно судом не
застосована. Відповідачі вважають, що
хибним є висновок суду про
односторонню відмову ТОВ «Сівер-Буд»
від виконання зобов'язань за
інвестиційним договором.

У судовому засіданні
представники відповідача ОСОБА_7
підтримали апеляційні скарги.
Представники позивача та третьої особи
скарги не визнали.

Вислухавши доповідь судді,
пояснення учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційні
скарги підлягають задоволенню, а
рішення суду першої інстанції
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у позові у зв'язку з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Задовольняючи вимоги про
визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги, суд першої
інстанції виходив з того, що між
сторонами фактично укладений договір
факторингу, але такий договір не
відповідає вимогам закону щодо
суб'єктного складу, а також послався на
односторонню зміну відповідачами умов
інвестиційного договору. Такі висновки
суду не можна визнати такими, що
відповідають обставинам справи і
вимогам закону , виходячи з наступного.

Встановлено, що 24 березня 2014 року
між ТОВ „Сівер-Буд" і громадянкою
ОСОБА_7, яка відповідно до свідоцтва про
шлюб від 02 квітня 2014 року і паспорта
громадянина України, виданого 10 травня
2014 року змінила призвіще на
„Тимошенко", укладений договір про
відступлення права вимоги. За умовами
цього договору ТОВ „Сівер-Буд"
відступило фізичній особі ОСОБА_7 право
вимоги щодо частини зобов'язань
комунального підприємства з питань
будівництва житлових будинків
«Житлоінвестбуд-УКБ» і товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будівельно-комерційна фірма «Граніт»
за інвестиційним договором від № 1-Н
від 26 червня 2002 року та додатковими
угодами № 1 і № 2 від 18 липня 2005 року до
інвестиційного договору. За умовами п.
2.1 договору про відступлення права
вимоги новий кредитор сплачує
первісному кредитору винагороду у
розмірі, який буде обумовлений
сторонами додатково. Визначення
договору факторингу дане у ч.1 ст. 1077 ЦК
України. Відповідно до цього
визначення за договором факторингу
(фінансування під уступку права
грошової вимоги) одна сторона (фактор)
передає або зобов'язується передати
грошові кошти у розпорядження другої
сторони (клієнта) за плату у будь-який
передбачений договором спосіб, а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити фактору своє право грошової
вимоги до третьої особи (боржника).
Договір факторингу спрямований на
фінансування однією стороною іншої
сторони шляхом передачі в її
розпорядження суми грошових коштів.
Зазначена послуга за договором
факторингу надається фактором клієнту
за плату, розмір якої визначається
договором. При цьому сама грошова
вимога, передана клієнтом фактору, не
може розглядатись як плата за надану
останнім фінансову послугу. Права
фактора визначені ст. 1084 ЦК України.

Із змісту договору від 24 березня
2014 року, який оспорюється позивачем,
вбачається, що новий кредитор, який за
договором факторингу мав би бути
фактором, сплачує первісному кредитору
винагороду, у розмірі, який буде
обумовлений сторонами додатково (п. 2.1),
у той час, як за договором факторингу
передбачається оплата клієнтом, тобто
первісним кредитором, послуги, яку
надає йому фактор (новий кредитор).
Відповідно до п.1 розпорядження
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері ринків
фінансових послуг від 06 лютого 2014 року
№ 352 «Про віднесення операцій з
фінансовими активами до фінансових
послуг та внесення змін до
розпорядження Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України від 03 квітня 2009 року № 231», до
фінансової послуги факторингу
відноситься сукупність таких операцій
з фінансовими активами (крім цінних
паперів та похідних цінних паперів): 1)
фінансування клієнтів - суб'єктів
господарювання, які уклади договір, з
якого випливає право грошової вимоги; 2)
набуття відступленого права грошової
вимоги, у тому числі права вимоги, яке
виникне в майбутньому, до боржників за
договором, на якому базується таке
відступлення; 3) отримання плати за
користування грошовими коштами,
наданими у розпорядження клієнта, у
тому числі шляхом дисконтування суми
боргу, розподілу відсотків, винагороди,
якщо інший спосіб оплати не
передбачено договором, на якому
базується відступлення. Зміст
оспорюваного позивачем у даній справі
договору не відповідає названим вище
визначеним законодавством ознакам
договору факторингу, отже висновок
суду про фактичне укладення між
сторонами договору факторингу не
відповідає вимогам закону і обставинам
справи. Відтак, норми матеріального
права, які регулюють правовідносини, що
виникають з договору факторингу.
застосовані неправильно.

Також не можна визнати правильним
висновок суду про односторонню зміну
умов інвестиційного договору.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 512 кредитор у
зобов'язанні може бути замінений
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги). Закон, ст..
516 ЦК України, дозволяє заміну
кредитора без згоди боржника, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Інвестиційним договором та
додатковими угодами № 1 і № 2 від 18
липня 2005 року не встановлено
необхідність згоди боржника на заміну
кредитора. Пункти 4 та 8.3
Інвестиційного договору № 1-Н від 26
червня 2002 року, на порушення якого
посилається суд першої інстанції, не
встановлюють обмежень щодо заміни
кредитора чи обсягу зобов'язань, права
вимоги щодо яких можуть бути передані
новому кредитору. Передання новому
кредитору права вимоги лише щодо
частини зобов'язань відповідачів не
суперечить вимогам Закону, зокрема ст.
514 ЦК України, відповідно до якої до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом. У даному випадку
договором встановлено інше, а саме
перехід до нового кредитора права
вимоги лише на частину зобов'язань
боржників перед первісним кредитором.
Пунктами 4 та 8.3 інвестиційного
договору № 1-Н від 26 червня 2002 року
передбачено, що сторони несуть
відповідальність згідно із законом та
заборонена одностороння зміна умов
договору. Ці умови інвестиційного
договору переданням права вимоги
новому кредитору не порушуються,
оскільки можливість заміни кредитора
передбачена Законом, а право вимоги
передане на умовах, визначених п. 4
Інвестиційного договору, в обсягах,
визначених договором про відступлення
права вимоги. Крім того, порушення чи
невиконання умов договору, навіть якщо
б вони мали місце, не є підставами для
визнання його недійсним, а можуть бути
підставами для його розірвання.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч.1 п.п. 3, 4,
313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, ст.ст. 1077, 1079,
512-516, 203 ч.1, 215 ЦК України, апеляційний
суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 і товариства
з обмеженою відповідальністю
«Сівер-Буд» задовольнити.

Рішення Деснянського районного
суду м. Чернігова від 27 серпня 2014 року
скасувати.

У позові комунального
підприємства з питань будівництва
житлових будинків
«Житлоінвестбуд-УКБ» до ОСОБА_7 та
товариства з обмеженою
відповідальністю «Сівер-Буд» про
визнання недійсним договору від 24
березня 2014 року про відступлення права
вимоги відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: