У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,
Журавель В.І., Іваненко
Ю.Г.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Київоблбуд», Комунального
підприємства «Київське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»,
треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, про визнання
права власності, зобов'язання вчинити
дії; за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Гранд» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Київоблбуд», ОСОБА_6
про визнання недійсним договору, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_13 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 02 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 04
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2006 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що 27
липня 2002 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Київоблбуд» (далі - ТОВ «Київоблбуд»),
Товариством з обмеженою
відповідальністю «НВК «Укрінвестбуд»
(далі - ТОВ «НВК «Укрінвестбуд») та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Гранд» (далі - ТОВ
«Гранд») укладено договір про спільну
діяльність № 07/07-2.

30 січня 2004 року між ОСОБА_6 та ТОВ
«Київоблбуд», ТОВ «НВК
«Укрінвестбуд», ТОВ «Гранд» укладено
додаткову угоду до договору про
спільну діяльність, згідно з якою
позивача прийнято четвертою стороною
до складу учасників спільної
діяльності за спільним рішенням
сторін.

Відповідно до додаткової угоди ОСОБА_6
взяв на себе зобов'язання здійснити
інвестування будівництва будинку
АДРЕСА_1 у сумі, еквівалентній 1 307 500
доларам СІІІА, що за курсом
Національного банку України (далі - НБУ)
на день підписання цієї додаткової
угоди становило 6 968 975 грн, та
зобов'язувався фінансувати
будівництво відповідно до
відкоригованого графіку фінансування.

Позивачем було сплачено 3 037 100 грн, тому
він вважав, що набув право власності на
майно у межах суми внесених коштів,
просив визнати за ним право власності
на 986,83 кв. м у будинку АДРЕСА_1, а саме: 1)
житлові приміщення: чотирьохкімнатну
квартиру № 3 площею 216,9 кв. м на першому
житловому поверсі; трикімнатну
квартиру № 2 площею 120,61 кв. м на першому
житловому поверсі; чотирьохкімнатну
квартиру № 10 площею 188,5 кв. м на
четвертому поверсі; п'ятикімнатну
квартиру в двох рівнях № 24 на 9−?10
поверхах площею 287,32 кв. м; 2) на
нежитлові (офісні) приміщення на
першому цокольному поверсі загальною
площею 144,43 кв. м; 3) на п'ять паркувальних
місць, що розташовані у підземній
стоянці. Просив зобов'язати ТОВ
«Київоблбуд» передати за актом
приймання-передачі у власність
позивачу зазначені об'єкти нерухомості
у будинку АДРЕСА_1; повернути позивачу
залишок суми у розмірі 88 866 грн, що
відповідає 28,87 кв. м; зобов'язати
КП «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації прав на об'єкти нерухомого
майна» зареєструвати право власності
ОСОБА_6 на зазначені об'єкти
нерухомості у будинку АДРЕСА_1.

У вересні 2007 року ТОВ «Гранд»
звернулося до суду з позовом, у якому
просило визнати договір інвестування
від 21 серпня 2002 року та додатки до нього
недійсними, обґрунтовуючи свої вимоги
тим, що на порушення п. 2.4.1 договору про
спільну діяльність спірним договором
інвестування мало місце розпорядження
майном без згоди ТОВ «Гранд» як сторони
за договором про спільну діяльність.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 02 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва

від 04 березня 2014 року, у задоволенні
позовів ОСОБА_6 та ТОВ
«Гранд» відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_13, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена
частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у позові ОСОБА_6, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, керувався тим, що
об'єкти нерухомості, право власності на
які він просив визнати, передані у
власність третім особам. Крім того,
позивачем не доведено, що ТОВ
«Київоблбуд» надавало згоду на
обмеження його частки у будівництві
фактично сплаченими коштами.

Із такими висновками судів повністю
погодитись не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що 27 липня 2002 року
між ТОВ «Київоблбуд», ТОВ «НВК
«Укрінвестбуд» та ТОВ «Гранд» укладено
договір про спільну діяльність № 07/07-2
(а.с. 13−?17, т. 2).

21 серпня 2002 року між ТОВ «Київоблбуд»,
ТОВ «НВК «Укрінвестбуд» та ОСОБА_6
укладено договір про інвестування
будівництва, згідно з умовами якого
сторони домовилися організувати
спільну роботу з інвестування,
проектування, будівництва, монтажних,
спеціальних та опоряджувальних робіт,
щодо придбання необхідного
устаткування та інвентарю, пов'язаних з
будівництвом і здачею в експлуатацію
житлового будинку АДРЕСА_1, при цьому
сторона 3 (ОСОБА_6) зобов'язувався
здійснити інвестування в будівництво
будинку у сумі 456 500 умовних одиниць
після затвердження технічної
документації на містобудівній раді та
проходження держекспертизи. Згідно з п.
5.1 договору з моменту підписання даного
договору, на всіх етапах будівництва й
експлуатації будинку, житлові і
нежитлові приміщення, що складають
частки сторін, є їх власністю, що
повинно підтверджуватися підписаними
сторонами актом приймання-передачі
частин будинку на проінвестовану
частину будинку (а.с. 24−?27, т. 2).

У додатку № 2 до договору зазначено, що
за стороною 3 закріплюється 5 квартир,
із зазначенням кількості кімнат
загальної площі та поверха, де
розташована кожна квартира, 143 кв. м
офісних приміщень та 5 гаражних стоянок
(а.с. 29, т. 2)

12 березня 2003 року ТОВ «Київоблбуд», ТОВ
«НВК «Укрінвестбуд» та ТОВ «Гранд»
уклали додаткову угоду до договору про
спільну діяльність від 27 липня 2002 року
№ 07/07-2. Доповнено вказаний договір п. 8.4
наступного змісту: сторона, яка
допустила прострочку фінансування
свого паю (частки) у будинку більш як на
чотири місяці підряд, позбавляється
прав на закріплені за такою стороною
для розпорядження квартири, офісні
приміщення та гаражні місця. Інші
сторони договору, в межах сплаченої
суми стороною, яка допустила
чотиримісячну прострочку з оплати,
самостійно вирішують питання
закріплення за стороною, що
прострочила, квартир, офісних
приміщень та гаражних місць, про що
укладають відповідний акт (а.с. 226, т. 2).

30 січня 2004 року між ТОВ «Київоблбуд»,
ТОВ «НВК «Укрінвестбуд», ТОВ «Гранд» та
ОСОБА_6 укладено додаткову угоду до
договору про спільну діяльність і
ОСОБА_6 прийнято до складу учасників
спільної діяльності за спільним
рішенням сторін. У п. 2.3.1 додаткової
угоди зазначено, що сторона 3 (ТОВ
«Гранд») усі взяті на себе обов'язки за
договором виконала, належні кошти
отримала, претензій на отримання
майнових прав на будинок до сторін 1, 2, 4
безумовно немає. Також зазначалося у п.
2.3/2 договору, що сторона 4
зобов'язується здійснити інвестування
будівництва будинку у сумі,
еквівалентній 1 307 500 доларів США, що за
курсом НБУ на день підписання угоди
складає 6 968 975 грн. При цьому в загальну
суму інвестицій безумовно
враховується вже внесена стороною 4 за
договором від 21 серпня 2002 року про
інвестування будівництва, сума в
еквіваленті 370 тис. доларів США, що на
день підписання угоди за курсом НБУ
складає 1 972 100 грн. Відповідно до
п. 2.3.3./2 сторона 4 отримує у власність
та реалізує на свій власний розсуд 1950
кв. м площі житла, 300 кв. м нежитлової
частини 1-го поверху та 10
гаражних місць, згідно з актом
приймання-передачі. Відповідно до п. 12
додаткової угоди від 30 січня 2004 року
ОСОБА_6 вправі, за згодою ТОВ
«Київоблбуд», обмежити свою частку у
будівництві фактично виплаченими
коштами чи внесеними цінностями (а.с.
18−?20, т. 2).

30 січня 2004 року сторони підписали акт
розподілу площ, відповідно до якого
сторона 4 отримувала у розпорядження
ряд квартир із зазначенням кількості
кімнат та поверху, на якому кожна
розташована, із зазначенням загальної
площі кожної квартири, 11 паркінг-місць
та 361,46 кв. м офісної частини (а.с. 22−?23, т.
2).

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
11 жовтня 2012 року, залишеним без змін
касаційною інстанцією, відмовлено ТОВ
«Київоблбуд» у позові до ОСОБА_6, третя
особа - ТОВ «Гранд», про розірвання
додаткової угоди від 30 січня 2004 року та
встановлено, що ОСОБА_6 було
сплачено на виконання договору про
спільну діяльність 3 037 000 грн і договір
про спільну діяльність припинив свою
дію з 09 серпня 2007 року - часу ліквідації
ТОВ «НВК «Укрінвестбуд».

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції послався на вимоги ст. 620 ЦК
України. Разом з тим суд не звернув
уваги, що на час укладання договору від
21 серпня 2002 року діяв ЦК Української
РСР від 1963 року, ст. 128 якого
передбачала, що право власності (право
оперативного управління) у набувача
майна за договором виникає з моменту
передачі речі, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Разом з тим оцінки п. 5.1 договору від 21
серпня 2002 року суд не надав, не
перевірив, чи укладали сторони акт
приймання-передачі приміщень,
передбачених у додатку № 2 до договору.

Крім того, суд не звернув уваги на п. 8.3
вказаної додаткової угоди, яким
передбачалося, що сторони 2 та 4 (ОСОБА_6)
вправі за згодою сторони 1 (ТОВ
«Київоблбуд») обмежити свою частку у
будівництві фактично виплаченими
засобами чи внесеними цінностями.

Також суди не врахували, що ТОВ
«Київоблбуд» надано лист від 05
липня 2004 року № 01/289, адресований
ОСОБА_6, у якому зазначалося про
невиконання ОСОБА_6 зобов'язань щодо
фінансування будівництва за квітень,
травень та червень 2004 року та
пропонувалося, у тому числі з
посиланням на п. 8.3. додаткової угоди,
обмежити участь у спільній діяльності
фактично внесеними коштами станом на 01
квітня 2004 року (а.с. 37, т. 2).

Суди не перевірили, чи передбачена була
сторонами процедура обмеження
стороною-інвестором своєї участі у
інвестуванні будівництва, чи можна
розглядати зазначеного листа сторони 1,
забудовника, згодою на обмеження
частки іншої сторони 3 у спільній
діяльності фактично внесеними коштами.

Посилання суду апеляційної інстанції
на додаткову угоду від 12
березня 2003 року до договору № 07/07-2 про
спільну діяльність по будівництву від
27 липня 2002 року не можна вважати
правильним, оскільки додаткову угоду
від 12 березня 2003 року ОСОБА_6 не
підписував, матеріали справи не
містять його згоди на внесення до п. 8.4
договору від 27 липня 2002 року
змін, так як у додатковій угоді від 30
січня 2004 року не вказано, що сторони
вносять зміни до договору від 27 липня
2002 року зі змінами від 12 березня 2003 року
(а.с. 38, 226, т. 2).

Крім того, суди не звернули уваги, що
окрім вимог про визнання права
власності на конкретні об'єкти
нерухомого майна, при уточненні
позовних вимог ОСОБА_6 просив
зобов'язати ТОВ «Київоблбуд» передати
за актом приймання-передачі у
власність позивачу зазначені об'єкти
нерухомості та повернути залишок суми,
вказані позовні вимоги не вирішили.

Суд касаційної інстанції не наділений
повноваженнями дослідження доказів та
надання їм правової оцінки.

Рішення судів у частині вирішення
позовних вимог ТОВ «Гранд» не
переглядалося, оскільки воно не було
предметом перегляду у суді апеляційної
інстанції та про це не ставилося
питання у касаційній скарзі.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення у частині вирішення
позовних вимог ОСОБА_6 відповідно до ст.
338 ЦПК України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_13 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 02 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 04 березня 2014 року в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_6
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: Є.П. Євграфова
В.І. Журавель І.М. Завгородня Ю.Г.
Іваненко