УХВАЛА

іменем україни

10 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Журавель В.І.,

Завгородньої І.М.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Харківської міської
ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, управління
Держкомзему у м. Харкові, треті особи:
головне управління Держкомзему у
Харківській області, ОСОБА_5 про
визнання недійсними державних актів на
землю, договору купівлі-продажу
земельної ділянки, приведення у
придатний для використання стан,
повернення земельної ділянки
територіальній громаді та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до
Харківської міської ради, треті особи:
головне управління Держкомзему у
Харківській області, ОСОБА_5 про
визнання рішень такими, що не
відповідають чинному законодавству за
касаційною скаргою ОСОБА_3, до якої
приєдналася ОСОБА_5, на рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 30 березня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 18 березня 2013 року

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року заступник прокурора м.
Харкова в інтересах Харківської
міської ради звернувся до суду з
позовом, в якому просив визнати
недійсними: державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0, 1179 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я
ОСОБА_4, виданий 7 листопада 2001 року за
№4240; договір купівлі-продажу земельної
ділянки від 29 листопада 2001 року,
укладений ОСОБА_4 і ОСОБА_3; державний
акт на право приватної власності на
зазначену земельну ділянку, виданий 10
грудня 2001 року за №4127 на ім'я ОСОБА_3, а
також зобов'язати останнього повернути
зазначену земельну ділянку у власність
територіальної громади м. Харкова.

18 січня 2012 року Харківська міська рада
звернулась до суду з позовом, в якому
просила визнати недійсними: державний
акт на право власності на земельну
ділянку площею 0, 1179 га, що розташована
за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_4,
виданий 7 листопада 2001 року за №4240;
договір купівлі-продажу земельної
ділянки від 29 листопада 2001 року,
укладений ОСОБА_4 і ОСОБА_3; державний
акт на право приватної власності на
зазначену земельну ділянку, виданий 10
грудня 2001 року за №4127 на ім'я ОСОБА_3;
рішення виконавчого комітету
Дзержинської районної ради народних
депутатів м. Харкова від 20 березня 1997
року №54/6 про надання дозволу ОСОБА_3 на
будівництво гаража на земельній
ділянці, що надана для садівництва та
розташована за адресою: АДРЕСА_2;
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2,
виданий 5 грудня 1996 року №776 на ім'я
ОСОБА_3; свідоцтво про право власності
на гараж від 22 лютого 1999 року №8, видане
виконавчим комітетом Дзержинської
районної ради м. Харкова.

Крім того, просила зобов'язати ОСОБА_3
повернути земельну, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, у власність
територіальної громади; звільнити
земельну ділянку площею 0, 1189 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2,
демонтувати гараж та інше нерухоме
майно, що розміщене на зазначеній
земельній ділянці, і привести її до
попереднього стану.

25 січня 2012 року прокуратура м. Харкова
подала заяву про відмову від позову.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним
позовом, в якому просив визнати рішення
Харківської міської ради від 6 липня 2011
року таким, що не відповідає чинному
законодавству.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від
30 березня 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області 18 березня 2013 року, позов
Харківської міської ради задоволено.

Визнано недійсним державний акт на
право власності ОСОБА_4 на земельну
ділянку площею 0,11792 га по АДРЕСА_1 від 07
листопада 2001 року № 4240.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки

від 29 листопада 2001 року № 2-1034,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
зареєстрований у ВК Харківської
міської ради від 19 грудня 2001 року за №
771.

Визнано недійсним державний акт на
право власності ОСОБА_3 на земельну
ділянку 0,11792 га по АДРЕСА_1 від 10 грудня
2001 року № 4127.

Визнано недійсним рішення ВК
Дзержинської районної ради народних
депутатів від 20 березня 1997 року № 54/6
про надання дозволу громадянину ОСОБА_3
на будівництво гаражу розміром 7x6 м на
земельній ділянці, наданій під
садівництво по АДРЕСА_2.

Визнано недійсним державний акт від 05
грудня 1996 року

серія ХР-31-01-028607 на право приватної
власності на землю, загальною площею
0,1189 га по АДРЕСА_2 для ведення
садівництва, зареєстрований в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право приватної власності на землю за
№ 776.

Визнано недійсним свідоцтво про право
власності від 22 лютого 1999 року № 8,
виданого ВК Дзержинської районної ради
ОСОБА_3 на право приватної власності на
гараж літ. «А», площею 41,4 кв. м на
приватній садовій ділянці по АДРЕСА_2.

Повернуто земельні ділянки по АДРЕСА_1,
загальною площею 0,11792 га, та по АДРЕСА_2,
загальною площею

0,1189 га у м. Харкові Харківській міській
раді з приведенням їх у придатний для
подальшого використання стан.

В задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, до якої
приєдналася ОСОБА_5, просить скасувати
судові рішення, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
первісного позову та задоволення
зустрічного позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами установлено, що рішенням
виконавчого комітету Харківської
міської ради народних депутатів від 13
квітня 1994 року №167 «Про надання у
користування земельної ділянки по вул.
Мінській для садівництва» ОСОБА_3
надано в постійне користування
земельну ділянку площею, орієнтовно,
1 000 кв. м. за рахунок
вільної від забудови міської землі, яка
прилегла до його присадибної ділянки
за адресою: АДРЕСА_2, і розташована в
охоронній зоні ліній електропередач
ВЛ-110 кВ «Іванівка-Сокольники».

На підставі вказаного рішення 23 липня
1994 року ОСОБА_3 видано державний акт на
право постійного користування
зазначеною земельною ділянкою площею 0,
1189 га для ведення садівництва,
зареєстрований у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
постійного користування землею №01.

Рішенням виконавчого комітету
Харківської міської ради народних
депутатів від 13 квітня 1994 року №167 «Про
надання у користування земельної
ділянки по вул. Мінській для
садівництва» ОСОБА_4 надано в постійне
користування земельну ділянку площею,
орієнтовно, 1 000 кв. м. за рахунок вільної
від забудови міської землі, яка
прилегла до північного схилу Саржиного
яру й розташована в охоронній зоні
ліній електропередач ВЛ-110 кВ
«Іванівка-Сокольники».

На підставі вказаного рішення 27 квітня
1995 року ОСОБА_4 видано державний акт на
право постійного користування
земельною ділянкою площею 0, 1200 для
ведення садівництва, що розташована за
адресою: АДРЕСА_2, зареєстрований у
Книзі записів реєстрації державних
актів на право постійного користування
землею №02.

Рішенням виконавчого комітету
Харківської міської ради народних
депутатів від 9 жовтня 1996 року №1004 «Про
передачу гр. ОСОБА_3 у приватну
власність земельної ділянки по АДРЕСА_2
для ведення садівництва» ОСОБА_3
передано в приватну власність земельну
ділянку площею 1 000 кв.м., що розташована
на АДРЕСА_2 для ведення садівництва.

На підставі зазначеного рішення 5
грудня 1996 року ОСОБА_3 видано державний
акт на право приватної власності на
землю загальною площею 0, 1189 га за
адресою: АДРЕСА_2 для ведення
садівництва, зареєстрований у Книзі
записів реєстрації державних актів на
право постійного користування землею
№776.

Рішенням виконавчого комітету
Дзержинської районної ради народних
депутатів м. Харкова від 20 березня 1997
року №54/6 ОСОБА_3 дозволено будівництво
гаража розміром 7х6 м на земельній
ділянці, що надана для садівництва та
розташована за адресою: АДРЕСА_2, згідно
з проектом, узгодженим із районним
архітектором.

На підставі рішення виконавчого
комітету Дзержинської районної ради
м. Харкова від 26 січня 1999 року №17/7 22
лютого 1999 року ОСОБА_3 видано свідоцтво
№8 на право власності на гараж літ. "А"
площею 41, 4 кв.м., що розташований на
приватній садовій ділянці за адресою:
АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету
Харківської міської ради народних
депутатів від 24 жовтня 2001 року №1925 «Про
передачу громадянину України ОСОБА_4 у
приватну власність земельної ділянки
по АДРЕСА_1 для ведення садівництва»
надано ОСОБА_4 у приватну власність
земельну ділянку площею 1 179, 2 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1.

На підставі цього рішення 7 листопада
2001 року ОСОБА_4 видано державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0, 1179 га, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

29 листопада 2001 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4
уклали договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0, 1179 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного договору 10
грудня 2001 року ОСОБА_3 видано державний
акт на право власності на земельну
ділянку площею 0, 1179 га, що розташована
за адресою: АДРЕСА_1.

Прокуратурою м. Харкова та головним
управлінням Державного комітету
України із земельних ресурсів у
Харківській області проведено
перевірку дотримання вимог земельного
законодавства щодо порушень
земельного законодавства Харківською
міською радою під час надання у
користування та у власність вказаних
земельних ділянок

За результатами перевірки
прокуратурою м. Харкова на підставі
статті 20 Закону України "Про
прокуратуру" 1 липня 2011 року внесено
протести, на підставі яких рішенням
Харківської міської ради від 6 липня 2011
року №324/11 «Про розгляд протестів
прокурора м. Харкова» протести
прокурора задоволено й скасовано такі
рішення: 1) рішення виконавчого
комітету Харківської міської ради від
24 жовтня 2001 року №1925 «Про передачу
громадянину України ОСОБА_4 у приватну
власність земельної ділянки по АДРЕСА_1
для ведення садівництва"; 2) рішення
виконавчого комітету Харківської
міської ради від 13 квітня 1994 року №167
«Про надання у користування земельної
ділянки по вул. Мінській для
садівництва»; 3) рішення виконавчого
комітету Харківської міської ради від 9
жовтня 1996 року №1004 «Про передачу
ОСОБА_3 у приватну власність земельної
ділянки по АДРЕСА_2 для ведення
садівництва".

Задовольняючи позов Харківської
міської ради, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що під час передачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у
постійне користування, а потім й у
власність земельних ділянок для
ведення садівництва були порушені
вимоги чинного на той час земельного
законодавства, а саме: орган, який
ухвалив рішення про передачу земельних
ділянок у користування, не мав
відповідних для цього повноважень; не
була виготовлена технічна
документація для передачі земельних
ділянок у користування; землі
знаходились в охоронній зоні
високовольтної лінії; на час укладення
договору купівлі-продажу
законодавством було заборонено
відчуження земельних ділянок; земельна
ділянка в межах міста
використовувалась не за цільовим
призначенням, що є підставою для
визнання зазначених рішень державних
органів, державних актів на право
власності на земельні ділянки та
договору купівлі-продажу недійсними.

Вирішуючи питання про застосування
позовної давності, суд виходив із того,
що Харківська міська рада пред'явила
позов, не пропустивши цей строк,
обраховуючи його від дня, коли вона
довідалася з протесту прокурора про
порушення свого права.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3, суди виходили з його
необґрунтованості, пославшись на те, що
цей позов по суті є запереченням на
позов Харківської міської ради.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна.

Як встановлено судом, ухвалення
оскаржуваних у даній справі рішень
органів місцевого самоврядування у
сфері земельних відносин та укладення
договору купівлі-продажу земельної
ділянки мало місце у період
з 13 квітня 1994 року до 29
листопада 2001 року.

Чинними на той час нормами, які
регулювали питання позовної давності -
статтями 71, 76, 80 ЦК України (1963 року)
передбачалося встановлення загального
строку для судового захисту прав особи
у три роки, обов'язкове застосування
судом позовної давності, перебіг якої
починається з дня виникнення права на
позов і сплив якої є підставою для
відмови в позові.

Позовна давність за статтею 256 ЦК
України - це строк у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Йдеться про те, що протягом
часу дії позовної давності особа може
розраховувати на примусовий захист
свого порушеного права судом.

Згідно з статтею 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 6 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України (2003
року) правила Цивільного кодексу
України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У
протилежному випадку до правовідносин
повинні застосовуватися норми ЦК (1963
року).

Суди зазначених положень не врахували.

Крім того, як стаття 76 ЦК України (1963
року), так і стаття 261 ЦК України (2003
року) визначають, що початком перебігу
строку є день, коли особа довідалась
або повинна була могла) довідатися про
порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту
виникнення права на позов важливим є як
об'єктивні (сам факт порушення права),
так і суб'єктивні (особа дізналася або
повинна була дізнатися про це
порушення) моменти.

Дійшовши висновку про дотримання
Харківською міською радою строку
звернення до суду (січень 2012 року), суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, зазначив, що
початок перебігу позовної давності
починається з моменту, коли рада
дізналася про порушення свого права, а
саме - з дня отримання протестів
прокурора від 1 липня 2011 року про
усунення порушень земельного
законодавства.

Однак за змістом ст. 261 ЦК України для
визначення початку перебігу позовної
давності має значення не тільки
безпосередня обізнаність особи про
порушення її прав, а і об'єктивна
можливість цієї особи знати про
обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті
261 ЦК України містить презумпцію
обізнаності особи про стан своїх
суб'єктивних прав, відтак обов'язок
доведення терміну, з якого особі стало
(могло стати) відомо про порушення
права, покладається на позивача.

Оскільки позивач, як юридична особа,
набуває та здійснює свої права і
обов'язки через свої органи, то його
обізнаність про порушення його прав
або можливість такої обізнаності слід
розглядати через призму обізнаності
його органів та інших осіб, до
повноважень яких належав контроль у
сфері земельних відносин.

Оскільки застосовуючи статтю 261 ЦК
України суди зазначені правила не
врахували, не можна погодитись з їх
висновком про дотримання позивачем
позовної давності та відсутності
підстав для застосування наслідків її
пропуску (стаття 267 ЦК України).

З огляду на викладене ухвалені судами
рішення не можна вважати законними та
обґрунтованими, вони підлягають
скасуванню, а справа - передачі на новий
розгляд до суду першої інстанції з
підстав, передбачених
ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, до якої
приєдналася ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від
30 березня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 18 березня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко