У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько
А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Бердянського
міжрайонного прокурора Запорізької
області в інтересах держави до
Бердянської міської ради Запорізької
області, управління Держземагентства у
Бердянському районі Запорізької
області, ОСОБА_3, третя особа -
реєстраційна служба Бердянського
міськрайонного управління юстиції
Запорізької області, про визнання
незаконним та скасування деяких
пунктів рішення міської ради, визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку,
скасування його державної реєстрації
та повернення земельної ділянки за
касаційною скаргою заступника
прокурора Запорізької області на
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 21 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Бердянський
міжрайонний прокурор в інтересах
держави звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що в ході проведення прокуратурою
перевірки встановлено, що пп. 5, 5.45
рішення сімдесят восьмої сесії
Бердянської міської ради п'ятого
скликання від 28 січня 2010 року № 38 «Про
передачу в оренду, продовження терміну
розробки проекту відведення та надання
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок» затверджено проект
відведення земельних ділянок та
передано у приватну власність ОСОБА_3
земельну ділянку площею 0,1 га з
присвоєнням адреси - АДРЕСА_1, для
індивідуального дачного будівництва.
На підставі вказаного рішення 16 квітня
2010 року ОСОБА_3 видано державний акт на
право власності на зазначену земельну
ділянку та проведено його державну
реєстрацію.

Прокурор вважав, що рішення
Бердянської міської ради від 28 січня 2010
року № 38 прийнято всупереч
вимогам ЗК України, тому, уточнивши
позовні вимоги, просив суд: визнати
незаконним та скасувати пп. 5, 5.45
рішення сімдесят восьмої сесії
Бердянської міської ради п'ятого
скликання від 28 січня 2010 року № 38 «Про
передачу в оренду, продовження терміну
розробки проекту відведення та надання
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок»; визнати недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку площею 0,1 га вартістю 52 430 грн;
зобов'язати Управління
Держземагентства у Бердянському
районі Запорізької області скасувати
державну реєстрацію спірної земельної
ділянки; зобов'язати ОСОБА_3 повернути
спірну земельну ділянку за належністю
територіальній громаді м. Бердянська
Запорізької області.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від
14 березня 2014 року позов Бердянського
міжрайонного прокурора Запорізької
області задоволено. Визнано незаконним
та скасовано пп. 5, 5.45 рішення сімдесят
восьмої сесії Бердянської міської ради
п'ятого скликання від 28 січня 2010 року
№ 38 «Про передачу в оренду,
продовження терміну розробки проекту
відведення та надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок», яким
передана у приватну власність ОСОБА_3
земельна ділянка площею 0,1 га для
ведення індивідуального дачного
будівництва, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1. Визнано недійсним державний
акт на право власності на вказану
земельну ділянку площею 0,1 га вартістю
52 430 грн, виданий Бердянською міською
радою на ім'я ОСОБА_3 та зареєстрований
в Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та
право постійного користування землею,
договорів оренди землі 16 квітня 2010
року, зобов'язано Управління
Держземагентства у Бердянському
районі Запорізької області скасувати
його державну реєстрацію. Зобов'язано
Управління Держземагенства у
Бердянському районі Запорізької
області скасувати державну реєстрацію
земельної ділянки, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, шляхом закриття
Поземельної книги на земельну ділянку
площею 0,1 га. Зобов'язано ОСОБА_3
повернути земельну ділянку площею 0,1 га
для ведення індивідуального дачного
будівництва, що розташована за
вищевказаною адресою за належністю
територіальній громаді м. Бердянська
Запорізької області.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 21 травня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Запорізької області просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що спірна земельна ділянка була
передана у власність ОСОБА_3 з
порушенням вимог чинного
законодавства, а саме без проведення
обов'язкової державної експертизи
землевпорядної документації,
внаслідок чого ухвалені
правовстановлюючі документи
підлягають скасуванню, а земельна
ділянка поверненню, оскільки отримана
відповідачем без належних правових
підстав.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та відмовляючи в
задоволенні позову, виходив із того, що
позивач не надав належних доказів на
підтвердження того, що спірна земельна
ділянка належить до земель водного
фонду.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що пп. 5, 5.45 рішення
сімдесят восьмої сесії Бердянської
міської ради п'ятого скликання від 28
січня 2010 року № 38 «Про передачу в
оренду, продовження терміну розробки
проекту відведення та надання дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельних ділянок» у
приватну власність ОСОБА_3 передано
земельну ділянку площею 0,1 га для
ведення індивідуального дачного
будівництва, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1. На підставі
вказаного рішення ОСОБА_3 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку.

Згідно зі ст. 13 Конституції України
земля є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142 - 145 Конституції
України до матеріальної основи органів
місцевого самоврядування належить,
зокрема, земля, управління якою
здійснюють територіальні громади
через органи місцевого самоврядування
в межах їх повноважень шляхом
прийняття рішень.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, не
заборонених законом, зокрема, із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Судом установлено, що підставою для
пред'явлення вказаного позову
прокурора стало затвердження проекту
відведення та передання у власність
ОСОБА_3 земельної ділянки для
індивідуального дачного будівництва з
порушенням вимог ст. ст. 51, 118, 123 ЗК
України, ст. ст. 88, 90 ВК України,
ст. 9 Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації» без проведення
обов'язкової державної експертизи
землевпорядної документації та
недотримання порядку набуття права
власності на землю.

При цьому апеляційний суд не звернув
уваги на те, що чч. 7, 8 ст. 88 ВК України, ч.
3 ст. 60 ЗК України передбачено, що
розміри і межі природоохоронних зон
встановлюються за окремими проектами
землеустрою.

Згідно зі ст. ст. 1, 20 Закону України «Про
землеустрій» проект землеустрою - це
сукупність нормативно-правових,
економічних, технічних документів щодо
обґрунтування заходів з використання
та охорони земель, яким встановлюються
межі об'єктів землеустрою.

Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 травня 1996 року № 486 передбачено, що
розміри і межі водоохоронних зон
визначаються проектом на основі
нормативно-технічної документації, які
узгоджуються з Міністерством екології
та природних ресурсів України,
Державним агентством водних ресурсів
України й територіальними органами
Державного агентства земельних
ресурсів України.

Отже, фактичний розмір і межі
прибережної захисної смуги визначені
нормами закону, а проект землеустрою
щодо встановлення прибережної
захисної смуги є лише документом, який
включає графічні матеріали та
відомості про обчислену площу в
розмірі і межах, встановлених
законодавством.

Однак відсутність цього проекту та
невизначення відповідними органами
державної влади на території межі
прибережної захисної смуги в натурі
само по собі не може вважатись як
відсутність самої прибережної
захисної смуги та можливість до її
встановлення передавати у приватну
власність ділянки, що підпадає під
нормативно визначену двокілометрову
зону від урізу води.

Так, у п. 2.9 Порядку про погодження
природоохоронними органами матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання
земельних ділянок, затвердженого
наказом Міністерства охорони
навколишнього середовища України від 5
листопада 2004 року № 434, передбачено, що
за відсутності проекту землеустрою із
встановлення прибережної захисної
смуги при розгляді матеріалів щодо
надання земельних ділянок у власність
ураховується встановлений
законодавством розмір прибережної
захисної смуги.

Таким чином, до визначення розмірів і
меж прибережних захисних смуг, їх
встановлення та закріплення
відповідними проектами землеустрою на
місцевості вирішувати питання про
виділення земель, які накладаються на
встановлені зазначеними приписами
межі прибережної захисної смуги,
неможливо.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
ст. 21 ЗК України, недійсними рішень про
надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України усі
води (водні об'єкти) на території
України становлять її водний фонд.

Частина 2 ст. 3 ВК України визначає, що
до водного фонду України належать:
поверхневі води: природні водойми
(озера), водотоки (річки, струмки),
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; інші водні об'єкти; підземні
води та джерела; внутрішні морські води
та територіальне море.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 58 ЗК України
та ст. 4 ВК України до земель водного
фонду належать землі, зайняті морями,
річками, озерами, водосховищами,
іншими водними об'єктами, болотами, а
також островами.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями ст. 4 ВК України, ст.
58 ЗК України до таких земель
відносяться землі зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК
України та ст. 88 ВК вздовж річок, морів
і навколо озер, водосховищ та інших
водойм з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності у
межах водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги.

Згідно зі ст. ст. 1, 88, 89 ВК України
прибережна захисна смуга є частиною
водоохоронної зони відповідної ширини
вздовж річки, моря, навколо водойм, на
якій з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності
встановлено більш суворий режим
господарської діяльності, ніж на решті
території водоохоронної зони.

Отже, з метою збереження та дотримання
особливого режиму використання земель
водного фонду ст. 84 ЗК України
заборонено передавати їх у приватну
власність.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
21 травня 2014 року № 6-16цс14, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Разом з тим ширина прибережних
захисних смуг визначена ч. 9 ст. 88 ВК
України, ч. 3 ст. 60 ЗК України та
становить уздовж морів та навколо
морських заток і лиманів не менше двох
кілометрів від урізу води.

Проте апеляційний суд у порушення ст.
ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені
положення закону уваги не звернув, не
з'ясував належним чином фактичних
обставин справи щодо заявлених вимог,
які правовідносини сторін випливають з
установлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, не врахував, що спірна
земельна ділянка відноситься до земель
водного фонду та дійшов передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позову прокурора.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Запорізької області задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 21 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді: А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська

В.А. Черненко