Справа № 750/4245/14 Провадження №
22-ц/795/1874/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Карапута Л. В. Доповідач - Позігун М. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна
М.І.суддів:Губар В.С., Мамонової О.Є.при
секретарі:Коваленко Ю.В.за
участю:представника позивача -ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на
рішення Деснянського районного суду
м.Чернігова від 12 серпня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_6 до публічного
акціонерного товариства „УкрСиббанк"
про визнання недійсними в частині
договору про надання споживчого
кредиту та додаткової угоди до
договору,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення Деснянського
районного суду м.Чернігова від 12 серпня
2014 року, яким відмовлено в задоволенні
її позовних вимог про визнання
недійсними абзацу 4 п.1.3.1, п.п. „а", „б"
п.5.2, абзацу 2 п.5.3 договору про надання
споживчого кредиту №0 від 31 січня
2008 року та п.3 додаткової угоди №1 від 12
жовтня 2010 року, ухвалити нове рішення
про задоволення позову.

Незаконність рішення суду апелянт
обгрунтовує невідповідністю висновків
суду про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог фактичним
обставинам справи, оскільки судом
неповно встановлені обставини, які
мають значення для справи. ОСОБА_6
посилається, що умовами кредитного
договору, укладеного між нею та ПАТ
„УкрСиббанк", встановлено подвійну
відповідальність за одне і те ж саме
порушення зобов'язання, оскільки
санкції за неналежне виконання
грошових зобов'язань у вигляді
нарахування підвищених відсотків та
пені мають тотожній характер -
нараховуються у відсотках від суми
невиконаного зобов'язання за кожен
день прострочки. За доводами апелянта,
суд в порушення вимог п.3 ч.1 ст.215 ЦПК
України не дав правової оцінки доводам
позовної заяви стосовно встановлення
кредитним договором подвійної
відповідальності за одне і те ж саме
порушення зобов'язання. Також апелянт
вказує, що направлення їй відповідачем
26 травня 2010 року повідомлення про
існування простроченої заборгованості
не можна розцінювати як дотримання
вимог ч.4 ст.10561 ЦК України щодо
письмового повідомлення позичальника
про зміну процентної ставки не пізніш
як за 15 календарних днів до дати, з якої
застосовуватиметься нова ставка.

Заслухавши доповідача, представника
позивача, перевіривши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги, суд
приходить до слідуючого висновку.

По справі встановлено, що 31 січня 2008
року між Акціонерним комерційним
інноваційним банком „УкрСиббанк"
(згодом перейменоване на ПАТ
„УкрСиббанк") та ОСОБА_6 було укладено
договір про надання споживчого кредиту
№0, згідно умов якого банк
зобов'язувався надати позичальнику
кредитні кошти в сумі 51 000 доларів США,
що дорівнювало еквіваленту 257550 грн., а
позичальник зобов'язувався прийняти,
належним чином використовувати і
повернути банку кредитні кошти (кредит)
у повному обсязі не пізніше 30 січня 2015
року та сплатити плату за кредит у
порядку та на умовах, зазначених у
даному договорі.

Додатковою угодою №1 від 12 жовтня 2010
року змінено графік погашення кредиту,
а також визначено розмір процентної
ставки за користування кредитними
коштами понад встановлений договором
термін.

Згідно абзацу 4 п.1.3.1, п.п. „а", „б" п.5.2,
абзацу 2 п.5.3 договору про надання
споживчого кредиту №0 від 31 січня
2008 року за користування кредитними
коштами понад встановлений договором
термін банк автоматично нараховує
проценти на прострочену суму основного
боргу за процентною ставкою в розмірі,
збільшеному вдвічі від ставки,
вказаної в п.1.3.1 Нарахування
вищевказаної процентної ставки на
прострочену суму основного боргу
починається з дня виникнення
простроченої суми основного боргу, а
саме з наступного дня після дня не
сплати або не повної сплати платежу,
встановленого у договорі. Проценти
нараховуються на прострочену суму
основного боргу за підвищеною ставкою
до моменту погашення такої
завборгованості. Відповідно до
законодавства України, зокрема, статті
651 ЦК України сторони погодили, що банк
згідно умов договору може змінити
розмір процентної ставки в сторону
збільшення у разі порушення
позичальником кредитної дисципліни
(зокрема, неналежного виконання умов
цього договору та/або умов договорів,
за яким надано забезпечення виконання
зобов'язань позичальника за цим
договором; та/або погіршення
фінансового стану позичальника,
документально підтвердженого в
результаті щорічного моніторингу, що
проводиться банком відповідно до
внутрішніх нормативних документів на
підставі довідки про доходи тощо, а
також даних щодо дотримання
позичальником кредитної дисципліни
(зокрема, своєчасного погашення
заборгованості та/або виконання інших
зобов'язань позичальника за цим
договором. Сторони погодили, що банк
має право процентну ставку за
користування кредитними коштами
автоматично нараховувати в розмірі
подвійної процентної ставки, що діє
відповідно п.1.3.1 договору.

Згідно п.3 додаткової угоди №1 від 12
жовтня 2010 року сторони домовились, що
за користування кредитними коштами
понад встановлений договором термін
встановлюється процентна ставка у
подвійному розмірі від ставки, що діє
для строкової суми основного боргу на
дату виникнення такого прострочення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6
просила визнати недійсними зазначені
пункти договору та додаткової угоди,
посилаючись, що кредитним договором
передбачено два види санкцій за одне і
те ж порушення умов договору (порушення
строків повернення кредиту) -
застосування подвійної відсоткової
ставки у розмірі 27,8% та пеня у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
відсутності правових підстав для
визнання недійсним кредитного
договору в оспорюваній частині.

Такий висновок суду грунтується на
матеріалах справи та відповідає
вимогам закону.

Законом України від 12 грудня 2008 року
„Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку" передбачено, що встановлений
кредитним договором розмір фіксованої
процентної ставки не може бути
збільшений банком в односторонньому
порядку, умова договору щодо права
банку змінювати розмір фіксованої
процентної ставки в односторонньому
порядку є нікчемною. Вказаний Закон
набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією
України принципу незворотності дії в
часі законів та інших
нормативно-правових актів (ч.1 ст.58), всі
рішення банку в будь-якій формі
(постанова, рішення, інформаційний
лист) щодо підвищенні процентної
ставки в односторонньому порядку є
неправомірними лише з 10 січня 2009 року.

Договір про надання споживчого кредиту
№0 було укладено 31 січня 2008 року,
тобто до набрання чинності Законом
України „Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку". Таким чином, на момент
укладення зазначеного договору була
відсутня заборона банкам змінювати
розмір процентної ставки за кредитним
договором за наявності такої умови в
самому договорі.

В договорі сторони досягли
домовленості про те, що банк за певних
умов має право змінити процентну
ставку, що вже є домовленістю сторін.

Таким чином, умови кредитного договору,
з якими погодилась позивач при його
підписанні, не суперечили чинним на той
час нормам законодавства, а тому
підстав для визнання недійсними
пунктів договору не вбачається.

Крім того, безпідставними є посилання
апелянта щодо встановлення умовами
кредитного договору подвійної
відповідальності, оскільки за своєю
правовою природою стягнення відсотків
за ст.1048 ЦК України є платою
(винагородою) за користування
грошовими коштами, а стягнення пені
згідно ст.549 ЦК України - заходом
цивільно-правової відповідальності за
порушення грошового зобов'язання.

Відсутність даного обгрунтування в
рішенні суду не може бути підставою для
його скасування, оскільки в силу ч.2
ст.308 ЦПК України не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

З врахуванням викладеного, посилання
апелянта на ч.2 ст.18 Закону України „Про
захист прав споживачів" щодо
несправедливості умов кредитного
договору також не можуть бути прийняті
судом до уваги.

Не можуть бути підставою для
задоволення апеляційної скарги і
посилання апелянта на недотримання
відповідачем вимог щодо письмового
повідомлення позичальника про зміну
процентної ставки, оскільки, виходячи з
предмету позовних вимог, дотримання чи
недотримання банком умов розділу 5
кредитного договору щодо порядку зміни
процентної ставки не можуть бути
підставою для задоволення позовних
вимог про визнання недійсними пунктів
договору.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню,
оскаржуване рішення - залишенню без
змін, як таке, що ухвалене з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду
м.Чернігова від 12 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий:Судді: