провадження 2/201/3263/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка
О.А.

при секретарі - Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Інгосстрах» про
зобов'язання вчинити певні дії і
стягнення страхового відшкодування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 16 жовтня 2014 року звернувся
до суду з позовом до відповідача ПрАТ
«Страхова компанія «Інгосстрах» про
зобов'язання вчинити певні дії і
стягнення страхового відшкодування.
Позивач в своєму позові та в ході
судового засідання посилався на те, що
19 лютого 2013 року між позивачем і
відповідачем було укладено договір
добровільного страхування майна,
предметом цього договору є
домоволодіння АДРЕСА_1, де
зареєстрований і мешкав позивач; одним
із застрахованих ризиків є зокрема
протиправні дії третіх осіб, крадіжка
зі зламом, пограбування, падіння
пілотованих/не пілотованих літаючих
апаратів і уламків. 09 вересня 2014 року
сталася страхова подія: внаслідок
протиправних дій третіх осіб був
пошкоджений застрахований будинок
позивача (можливо це впав якийсь
літаючий апарат); на місце події
позивачем були викликані компетентні
органи, було складено протокол огляду
пошкодження вказаного майна від 10
вересня 2014 року. Згідно умов договору
позивач вважає вказане страховим
випадком, звернувся до спеціалістів з
метою оцінки пошкодженого майна,
отримав кошторис і висновок, сума шкоди
становить 20209 грн.. З цим розрахунком
він звернувся до відповідача з
питанням страхового відшкодування, але
йому було відмовлено. Вважає позивач,
що вказану матеріальну шкоду повинен
відшкодовувати саме відповідач -
страхова компанія - і в повному обсязі,
як це і передбачено договором
страхування і просив стягнути таким
чином з відповідача не виплачене
страхове відшкодування у вказаному ним
розмірі (матеріальну шкоду),
задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ПрАТ
«Страхова компанія «Інгосстрах» в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, заперечував проти них повністю,
пояснивши, що дійсно з позивачем було
укладено договір страхування і
додаткові умови до нього. Відповідно до
п. 4.3. умов Договору страхування майна №
DOT0NBR-131J23W, укладеного між сторонами, до
страхових випадків не відносяться та
страхові відшкодування не
здійснюються за пошкодження, які
виникли внаслідок військових дій,
маневрів та інших воєнних заходів;
цивільної війни, народних хвилювань
різного роду і забастовок; конфіскації,
націоналізації та інших подібних
заходів політичного характеру, які
здійснюються на підставі розпоряджень
військової або цивільної влади.

На день коли настав випадок, який
позивач помилково вважає страховим, на
території Донецької області, у тому
числі, і на території смт. Тельманово
проводилася Антитерористична операція
(АТО), а отже це не є страховим випадком
і під дію договору не підпадає, тому
вони і не повинні сплачувати страхове
відшкодування. Вважають позовні вимоги
безпідставними і просили в їх
задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і
представника відповідача, з'ясувавши
думку сторін, оцінивши надані і добуті
докази, перевіривши матеріали справи,
суд вважає позовні вимоги не
обґрунтованими і не підлягаючими
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено, що
дійсно 19 лютого 2013 року між позивачем і
відповідачем було укладено договір №
DOT0NBR-131J23W добровільного страхування
майна, предметом цього договору є
домоволодіння АДРЕСА_1, де
зареєстрований і мешкав позивач;
невід'ємною частиною вказаного
договору є Умови страхування до
договору № DOT0NBR-131J23W; одним із
застрахованих ризиків за вказаним
договором є зокрема протиправні дії
третіх осіб, крадіжка зі зламом,
пограбування, падіння пілотованих/не
пілотованих літаючих апаратів і
уламків. На думку позивача, 09 вересня 2014
року сталася страхова подія: внаслідок
протиправних дій третіх осіб був
пошкоджений застрахований будинок
позивача (на його думку, можливо це впав
якийсь літаючий апарат); на місце події
позивачем були викликані компетентні
органи, було складено протокол огляду
пошкодження вказаного майна від 10
вересня 2014 року. Згідно умов договору
позивач вважає вказане страховим
випадком, звернувся до спеціалістів з
метою оцінки пошкодженого майна,
отримав кошторис і висновок, сума шкоди
становить 20209 грн.. З цим розрахунком
він звернувся до відповідача з
питанням страхового відшкодування, але
йому було відмовлено. Вважає позивач,
що вказану матеріальну шкоду повинен
відшкодовувати саме відповідач, але
йому було відмовлено. Виник спір, який в
добровільному порядку вирішено не було
і позивач вимушений був звертатися з
позовом до суду.

Суд вважає позов не підлягаючим
задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право
на захист цивільних прав та інтересів:
« 1. Кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або
оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Судом встановлено, що дійсно 19 лютого
2013 року між позивачем і відповідачем
було укладено договір № DOT0NBR-131J23W
добровільного страхування майна,
предметом цього договору є
домоволодіння АДРЕСА_1, де
зареєстрований і мешкав позивач;
невід'ємною частиною вказаного
договору є Умови страхування до
договору № DOT0NBR-131J23W; одним із
застрахованих ризиків за вказаним
договором є зокрема протиправні дії
третіх осіб, крадіжка зі зламом,
пограбування, падіння пілотованих/не
пілотованих літаючих апаратів і
уламків. 09 вересня 2014 року внаслідок
протиправних дій третіх осіб був
пошкоджений застрахований будинок
позивача (на думку позивача, можливо це
впав якийсь літаючий апарат); на місце
події позивачем були викликані
компетентні органи, було складено
протокол огляду пошкодження вказаного
майна від 10 вересня 2014 року. Згідно умов
договору позивач вважає вказане
страховим випадком, звернувся до
спеціалістів з метою оцінки
пошкодженого майна, отримав кошторис і
висновок, сума шкоди становить 20209 грн..

Відповідно до п. 4.3. умов Договору
страхування майна № DOT0NBR-131J23W,
укладеного між ОСОБА_1 та ПрАТ
«Страхова компанія «Інгосстрах», до
страхових випадків не відносяться та
страхові відшкодування не
здійснюються за пошкодження, які
виникли внаслідок військових дій,
маневрів та інших воєнних заходів;
цивільної війни, народних хвилювань
різного роду і забастовок; конфіскації,
націоналізації та інших подібних
заходів політичного характеру, які
здійснюються на підставі розпоряджень
військової або цивільної влади.

На день коли настав випадок, який
позивач помилково вважає страховим, на
території Донецької області, у тому
числі, і на території смт. Тельманово
проводилася Антитерористична операція
(АТО). Дана обставина підтверджуються:
розпорядженням Кабінету Міністрів
України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року «Про
затвердження переліку населених
пунктів, на території яких
здійснювалася антитерористична
операція»; Законом України «Про
тимчасові заходи на період проведення
антитерористичної операції» від 02
вересня 2014 року; Указом Президента
України «Про рішення Ради національної
безпеки і оборони України від 13 квітня
2014 року «Про невідкладні заходи щодо
подолання терористичної загрози і
збереження територіальної цілісності
України»; Законом України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» у редакції від 26
жовтня 2014 року.

Так, відповідно до п. 16 Розпорядження
Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30
жовтня 2014 року «Про затвердження
переліку населених пунктів, на
території яких здійснювалася
антитерористична операція», на
території Тельманівського району, у
тому числі, у смт. Тельманове,
здійснювалася антитерористична
операція, яка розпочалася 13 квітня 2014
року разом із підписанням Указу
Президента України «Про рішення Ради
національної безпеки і оборони України
від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні
заходи щодо подолання терористичної
загрози і збереження територіальної
цілісності України». Відповідно до п. 19
ст. 6 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» у редакції від 26
жовтня 2014 року, учасниками бойових дій
визнаються: військовослужбовці
(резервісти, військовозобов'язані) та
працівники Збройних Сил України,
Національної гвардії України, Служби
безпеки України, Служби зовнішньої
розвідки України, Державної
прикордонної служби України, особи
рядового, начальницького складу,
військовослужбовці, працівники
Міністерства внутрішніх справ України,
Управління державної охорони України,
Державної служби спеціального зв'язку
та захисту інформації України, інших
утворених відповідно до законів
України військових формувань, які
захищали незалежність, суверенітет та
територіальну цілісність України і
брали безпосередню участь в
антитерористичній операції,
забезпеченні її проведення,
перебуваючи безпосередньо в районах
антитерористичної операції, а також
працівники підприємств, установ,
організацій, які залучалися та брали
безпосередню участь в
антитерористичній операції в районах
її проведення у порядку, встановленому
законодавством.

Крім того, позивачем з невідомих причин
не було надано до суду фотознімки його
пошкодженого нерухомого майна, на
якому видно пробиту стелю. Зі слів
позивача, він точно не знає, що могло
стати причиною пошкодження, але
припускає, що причиною могло стати
потрапляння літака. При цьому, що
загальновідомим є те, що в період з
початку 2014-го року у Донецькій області
падало лише два літаки: Су-25
військово-повітряних сил України та
малайзійський Boeing-777 і жодний з них не
падав у смт. Тельманово. Але
пошкодження майна позивача могло бути
спричинене і потраплянням бойового
снаряду. Загальновідомим є і те, що
масштаби пошкодження майна позивача,
які можна побачити з фотознімків, не
могли бути спричинені потраплянням
літака, оскільки розміри навіть
найменшого літака 4-5 метрів.

Відповідно ст. 990 ЦК України та ст. 25
Закону України «Про страхування»
здійснення страхового відшкодування
провадиться страховиком згідно умов
договору страхування, ч. 1 ст. 990 ЦК
України: «страховик здійснює страхову
виплату відповідно до умов договору на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника) або іншої особи
визначеної договором, і страхового
акта (аварійного сертифіката)», ч. 1 ст. 25
Закону України «Про страхування»
«здійснення страхових виплат і виплата
страхового відшкодування проводиться
страховиком згідно з договором
страхування на підставі заяви
страхувальника (його правонаступника
або третіх осіб, визначених умовами
страхування) і страхового акта
(аварійного сертифіката), який
складається страховиком або
уповноваженою ним особою (аварійним
комісаром) у формі, що визначається
страховиком». «Страховик має право
відмовити у виплаті страхового
відшкодування...».

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішення у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду в
справі про адміністратвине
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); збитки відшкодовуються у
повному обсязі, якщо договором або
законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі.

Вирішення даного спору та прийняття
відповідного обґрунтованого по ньому
рішення неможливе без встановлення
фактичних обставин, вибору норми права
та висновку про права та обов'язки
сторін. Всі ці складові могли бути
з'ясовані лише в ході доказової
діяльності, метою якої є, відповідно до
ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування
всіх обставин справи, встановлення
дійсних прав та обов'язків учасників
спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст. ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Суду не надано доказів того,
що неправомірними, злочинними діями
відповідача, пов'язаними з неналежним
виконанням своїх договірних обов'язків
саме позивачу було завдано майнової
шкоди та прямих збитків, які
знаходяться в безпосередньому
причинно-слідчому зв'язку зі вказаними
діями відповідача і підлягають
відшкодуванню за його рахунок.

Тобто, позивач повинен довести, що його
дiями не було порушено його права або
права відповідача. Однак, жодних
доказiв позивачем до суду не надано.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню ні повністю, ні в частині.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на якi
вона посилається як на пiдставу своїх
вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної
статтi передбачено, що доказуванню
пiдлягають обставини, якi мають
значення для ухвалення рiшення у справi
i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi
беруть участь у справi, виникає спiр.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Відповідач заперечує
будь-якi інші домовленості i
зобов'язання стосовно позивача
відносно завданої шкоди (крім
договірних), предмета спору, а позивача
не довів незаконність дій відповідача.
Твердження позивача про наявнiсть
будь-яких iнших зобов'язань стосовно
позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги
наполягання позивача на своїх позовних
вимогах, оскільки вона спростовується
вищенаведеним і нічим об'єктивно не
підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних
вимог до ПрАТ «Страхова компанія
«Інгосстрах» про зобов'язання вчинити
певні дії і стягнення страхового
відшкодування відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про стягнення матеріальної
шкоди (страхового відшкодування) в
такому вигляді не ґрунтуються на
вимогах закону, не знайшли своє
об'єктивне підтвердження в ході
судового засідання і не підлягають
задоволенню.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124
Конституції України; ст. ст. 15, 16, 22, 526,
1166, 990 ЦК України; ст. 25 Закону України
«Про страхування», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 81,
209, 212-216, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних
вимог до Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Інгосстрах» про зобов'язання вчинити
певні дії і стягнення страхового
відшкодування відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -