АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/9067/14
Головуючий у 1 інстанції - Савлук Т.В.
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
м.Києва у складі:

головуючого -
Панченка М.М.

cуддів -
Кирилюк Г.М., Мазурик О.Ф.

при секретарі -
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, який діє за дорученням ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на заочне
рішення Дніпровського районного суду
м.Києва від 28 травня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа Відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Дніпровського району
м.Києва про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням та зняття з реєстраційного
обліку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись з позовом
до ОСОБА_6 і просили винести рішення,
яким визнати відповідача таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1 та зобов»язати третю особу
Відділ громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Дніпровського району м.Києва зняти
відповідача з реєстраційного обліку за
указаною адресою /а.с.1-3/.

Послались на те, що в 2004 році
відповідач ОСОБА_6 на правах члена
сім»ї співвласника квартири, як
чоловіка ОСОБА_1, поселений та
зареєстрований на указаній житлоплощі.
Однак, після розірвання шлюбу з ОСОБА_1,
починаючи з січня 2013 року, він указану
квартиру добровільно залишив, витрат
на утримання квартири не здійснює, що
на думку позивачів, відповідач втратив
статус сім»ї власника квартири, у
зв»язку з чим, на підставі ст.ст.319,383,386
ЦК України просили визнати відповідача
таким, що втратив право користування
спірною квартирою та зобов»язати
Відділ громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Дніпровського району м.Києва зняти
відповідача з реєстраційного обліку по
АДРЕСА_1.

Заочним рішення Дніпровського
районного суду м.Києва від 28 травня 2014
року у позові відмовлено /а.с.59-63/.

Відмовляючи у позові про
визнання відповідача таким, що втратив
право користування спірною квартирою,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачі, посилаючись на порушення їх
прав, як власників вільно
розпоряджатись належною їм на праві
власності квартирою, у позовній заяві
не навели доказів, які б давали
підстави вважати, що з боку відповідача
створюються перешкоди, які обмежують
їх право власності.

Крім того, суд зазначив, що
позивачами не наведено правових
підстав для застосування такого
способу захисту порушених прав, як
визнання відповідача таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням, що, на думку суду,
унеможливлює надати правову оцінку
заявленим вимогам в цій частині,
оскільки такий спосіб регулюється ст.405
ЦК України, що є окремим предметом
доказування і на який позивачі не
посилались.

В поданій апеляційній скарзі
позивачі, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просять
скасувати рішення та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов у
повному обсязі /а.с.72-73/.

Скаржники послались на те, що суд
першої інстанції не врахував ст.405 ЦК
України, згідно якої член сім»ї
власника квартири втрачає право на
користування цим житлом у разі його
відсутності у квартирі без поважних
причин понад один рік. А, оскільки,
відповідач, не користується спірним
житлом, починаючи з січня 2013 року,
тобто, понад один рік, до дня звернення
до суду з цим позовом, рішення суду
вважали незаконним.

Відповідач ОСОБА_6, будучи повідомленим
належним чином про дату та час розгляду
справи, повторно в судове засідання не
з"явився. В силу ч.4 ст.169 ЦПК України суд
вважає за правомірне розглянути справу
за його відсутності на підставі
доказів, які містяться в матеріалах
справи.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення учасників процесу, вивчивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу належить
задовольнити частково.

Рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову.

Позов належить задовольнити в частині
визнання відповідача таким, що втратив
право користування спірною квартирою,
та відмовити у позові до ВГІРФО про
зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_6
по квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу свої вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону
ухвалене рішення першої інстанції не
відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи,
спірна квартира АДРЕСА_1 перебуває у
власності позивачів - подружжя ОСОБА_3
та ОСОБА_4, а також їх повнолітніх
доньок ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на підставі
Свідоцтва про право власності на житло
від 10.02.1998 року, згідно Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» /а.с.19/.

Спірна квартира має загальну площу 65,6
кв.м. і складається з трьох окремих
кімнат житловою площею 40,1 кв.м. /а.с.23/.

Після укладення шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_6
25.10.2003 року, останній за згодою
власників квартири був поселений в цю
квартиру на правах члена сім»ї
власників квартири та зареєстрований у
цій квартирі.

На час розгляду справи у спірній
квартирі є зареєстрованими та
проживають позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, малолітній син ОСОБА_1 та
ОСОБА_6 - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також є
зареєстрованим відповідач ОСОБА_6, що
підтверджується довідкою форми №3
Комунального житлового органу ЖЕК-415
м.Києва /а.с.23/.

Встановлено, що відповідач не навів
суду доказів, що при його вселенні у
квартиру, існувала якась домовленість
щодо тривалості його проживання в
указаній квартирі та на яких умовах він
був поселений.

Як слідує з рішення Дніпровського
районного суду м.Києва від 10.07.2013 року,
яким розірвано шлюб між ОСОБА_6 та
ОСОБА_1, починаючи з січня 2013 року,
указане подружжя припинило спільне
проживання та ведення спільного
господарства /а.с.24/.

Доводи позивачів відносно того, що
відповідач добровільно виселився у
січні 2013 року зі спірної квартири і по
цей час проживає за іншою адресою у
селі Носівка Чернігівської області,
відповідачем не спростовані.

Звертаючись у березні 2014 року до суду з
позовом про визнання відповідача
таким, що втратив право користування
спірною квартирою, позивачі, як на
правову підставу, посилаються на те, що
відповідач більше року добровільно
виселився з неї, сімейних стосунків з
позивачами не підтримує, витрат на
утримання квартири не несе, що свідчить
про втрату його статусу, як члена сім»ї
власників квартири.

При цьому, позивачі керуються ст.386
Цивільного Кодексу України, згідно
якої власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Крім того, позивачі посилаються на те,
що відповідач безпричинно більше року
не проживає на спірному житлі.

Тобто, із наведеного слідує, що
позивачі не посилаються на норми
житлового Кодексу України, що
узгоджується з п.39. постанови №5
Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом із ним, мають право користування
цим житлом відповідно до закону
(особистий сервітут, частина перша
статті 405 ЦК). Суди повинні мати на
увазі, що таким законом не може бути ЖК
УРСР, а застосуванню підлягають норми,
передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні
виходити з того, що стосовно права
членів сім'ї власника житлового
приміщення на користування ним
підлягають застосуванню положення
статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом,
договором чи заповітом, на підставі
яких встановлено сервітут, то
відсутність члена сім'ї понад один рік
без поважних причин є юридичним фактом,
що є підставою для втрати членом сім'ї
права користування житлом. У цьому
випадку положення статей 71,72 ЖК УРСР
застосуванню не підлягають.

При цьому, посилання позивачів, як на
правову підставу, що відповідач більше
року не проживає на спірному житлі,
також є відносинами, які регулюється
статтею 405 ЦК України, незважаючи, що у
своїх позовних вимогах вони конкретно
не зазначили указану статтю Цивільного
Кодексу.

Так, відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України
член сім»ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім»ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними і
власником житла або законом.

На підставі зазначеного, колегія
суддів вважає, що вимоги позивачів
правомірно ґрунтувались на нормах
Цивільного Кодексу України і є такими,
що підлягають задоволенню в частині
визнання відповідача таким, що втратив
право користування спірною квартирою.

Колегія суддів вважає безпідставним
посиланням суду першої інстанції, на
те, що позивачами не наведено правових
підстав для застосування такого
способу захисту порушених прав, як
визнання відповідача таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням, що, на думку суду першої
інстанції, унеможливлює надати правову
оцінку заявленим вимогам в цій частині.

Крім того, відхиляючи указаний довід
суду першої інстанції, колегія суддів
вважає, що відмова у позові з тих
підстав, що позивач звертаючись до суду
обрав спосіб захисту, що не
встановлений законом, або договором, є
неправомірною, оскільки у таких
випадках слід виходити із загальних
засад захисту прав, свобод та
інтересів, визначених Конституцією
України, Конвенцією про захист прав
людини і основоположних свобод. Саме
такий підхід до застосування ст.16 ЦК
України знайшов своє втілення в
постанові Верховного Суду України від
21.05.2012 року у справі №6-20цс11.

Відхиляючи довід суду першої
інстанції в тій частині, що позивачі
всупереч ст.391 ЦК України, у позовній
заяві не навели доказів, які б давали
підстави вважати, що з боку відповідача
створюються перешкоди, які обмежують
їх право власності, колегія суддів
вважає, що реєстрація відповідача на
спірній житлоплощі тягне за собою
підвищений розмір комунальних витрат
за квартиру, що створює певні перешкоди
у здійсненні права власності
позивачами на належну їм квартиру, а
також впливає на розпорядження
позивачами цією квартирою.

У зв»язку з цим, посилання позивачів на
ст.391 ЦК України, згідно якої власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним свого права
користування та розпорядження, є
обгрунтованим та таким, що підлягає
захисту.

Позовні вимоги про зобов»язання
Відділу громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Дніпровського району м.Києва зняти
відповідача з реєстраційного обліку,
колегія суддів вважає за необхідне
відмовити, оскільки позивачами не
залучено Відділ громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Дніпровського району м.Києва
процесуальним відповідачем, якого б
можна було б зобов»язатим до вчинення
певних дій.

Крім того, Відповідно до п.34 постанови
№5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових
прав»усунення перешкод у здійсненні
права користування та розпорядження
своїм майном, зокрема жилим
приміщенням, шляхом зняття особи з
реєстраційного обліку, залежить від
вирішення питання про право
користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;
стаття 405 ЦК), а саме від вирішення
однієї із таких вимог: про позбавлення
права власності на жиле приміщення; про
позбавлення права користування жилим
приміщенням; про визнання особи
безвісно відсутньою; про оголошення
фізичної особи померлою.

Зазначене свідчить що питання зняття
особи з реєстраційного обліку є
похідним від вирішення питання про
позбавлення права власності на жиле
приміщення; про позбавлення права
користування жилим приміщенням; про
визнання особи безвісно відсутньою;
про оголошення фізичної особи
померлою.

З урахуванням викладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню, як ухвалене
всупереч дійсним обставинам справи та
вимогам закону, з ухваленням нового
рішення про задоволення позову в
частині визнання відповідача таким, що
втратив право користування спірним
житлом, а в частині вимог про зняття
відповідача з реєстраційного обліку
належить відмовити.

Керуючись ст.ст.307,309 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
який діє за дорученням ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Скасувати заочне рішення
Дніпровського районного суду м.Києва
від 28 травня 2014 року.

Ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1, а в
решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судові
витрати у сумі по 30 (тридцять) грн.45 коп.
на кожного.

Рішення набирає чинності негайно, але
може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з
моменту проголошення шляхом подання
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді