УХВАЛА

іменем україни

10 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Журавель В.І.,

Завгородньої І.М.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
на рішення апеляційного суду
Рівненської області від 25 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року товариство з
обмеженою відповідальністю
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
(далі - ТОВ «Вектор Плюс») звернулося до
суду із позовом, в обґрунтування якого
зазначало, що 6 червня 2008 року між ВАТ
«Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір №1701/0608/88-067, згідно з
умовами якого банк зобов'язався надати
позичальнику кредит в сумі 65 тис. дол.
США строком до 5 червня 2018 року, а
позичальник зобов'язався повернути
наданий кредит і сплатити відсотки за
його користування у сумі, строки та на
умовах, передбачених договором.

З метою забезпечення належного
виконання зобов'язання за даним
кредитним договором між ВАТ «Сведбанк»
та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено
іпотечний договір, відповідно до якого
відповідачі передали банку в іпотеку
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка
належить відповідачам на праві
спільної часткової власності.

28 листопада 2012 року відповідно до
договору факторингу №15 та договору про
відступлення прав за іпотечними
договорами банк відступив ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
право вимоги до ОСОБА_3 за
зобов'язаннями по кредитному та
іпотечному договорах.

Оскільки ОСОБА_3 свої зобов'язання за
кредитним договором належним чином не
виконував, унаслідок чого станом на 16
вересня 2013 року він має заборгованість
у розмірі 901 559 грн. 32 коп., позивач
просив в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
звернути стягнення на предмет іпотеки -
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка
належить відповідачам на праві
спільної часткової власності, шляхом
проведення прилюдних торгів за
початковою ціною на підставі оцінки
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій.

Заочним рішенням Рівненського
міського суду Рівненської області
від 12 лютого 2014 року позов
задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №1701/0608/88-067 6 червня
2008 року, яка складає 112 793, 61 доларів США,
що еквівалентно 901 559 грн. 32 коп.,
звернуто стягнення на предмет іпотеки -
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, та
належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві
спільної часткової власності ( по Ѕ
частині кожному) на підставі договору
купівлі-продажу від 22 серпня 2002 року,
шляхом продажу предмета іпотеки на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження за початковою
ціною продажу, що відповідатиме
ринковій, додатково визначеній
незалежним експертом-оцінювачем.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 25 липня 2014 року
у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Факторингова
компанія «Вектор Плюс» просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин

Зазначеним вимогам ухвалене у справі
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив із їх
обґрунтованості.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив із того, що позивач не довів
наявність права вимоги по іпотечному
договору, а також того, що ідеальна
частка у вказаній квартирі ОСОБА_3 не
виділялася, що відповідно до ст. 366 ЦК
України унеможливлює право звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Проте з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна.

Судами установлено, що 6 червня 2008 року
між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір №1701/0608/88-067,
згідно з умовами якого банк
зобов'язався надати позичальнику
кредит в сумі 65 тис. дол. США строком до 5
червня 2018 року, а позичальник
зобов'язався повернути наданий кредит
і сплатити відсотки за його
користування у сумі, строки та на
умовах, передбачених договором.

У забезпечення виконання зобов'язання
за даним кредитним договором між ВАТ
«Сведбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було
укладено іпотечний договір, відповідно
до якого відповідачі передали банку в
іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
яка належить відповідачам на праві
спільної власності.

Позичальник належним чином умови
кредитного договору не виконував,
унаслідок чого утворилась
заборгованість, яка станом на 16 вересня
2013 року становить 901 559 грн. 32 коп.

Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином
(стаття 599 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 527 ЦК України
боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Правові наслідки порушення
зобов'язання, забезпеченого іпотекою,
передбачені Законом України «Про
іпотеку».

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Отже, підставою для звернення
стягнення на предмет іпотеки є
порушення зобов'язань з боку боржника.

Звертаючись до суду з указаним позовом,
позивач указував на те, що
28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк»,
яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк»
та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор
Плюс» було укладено договір про
відступлення прав за іпотечними
договорами та договір факторингу №15,
згідно умов яких банк відступив
фактору свої права вимоги
заборгованості по кредитних та
іпотечних договорах, перелік яких
наведено у Додатку № 1.

З Додатку №1 до договору про
відступлення права вимоги за іпотечним
договором від 28 листопада 2012 року
вбачається, що новим
іпотекодержателем за іпотечним
договором від 6 червня 2008 року є ТОВ
«Вектор Плюс» (а.с. 31).

Підстави заміни кредитора у
зобов'язанні встановлені ст. 512 ЦК
України, згідно з якою кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок, зокрема, передання
ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги);
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений також в інших випадках,
встановлених законом; кредитор у
зобов'язанні не може бути замінений,
якщо це встановлено договором або
законом.

Отже, відступлення права вимоги являє
собою договірну передачу
зобов'язальних вимог первісного
кредитора новому кредиторі у випадках,
встановлених законом.

На підтвердження того, що ТОВ
Факторингова компанія «Вектор Плюс» є
новий кредитором за вищевказаним
кредитним та іпотечним договорами,
останнім було надано копію договору
про відступлення прав за іпотечними
договорами та виписку з додатку №1 до
зазначеного договору (а.с. 26,31).

Апеляційний суд на вказане уваги не
звернув, оцінки у відповідності до
вимог ст.212 ЦПК України зазначеним
доказам не надав.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції
ухвалюючи рішення про відмову в позові,
послався на те, що ідеальна частка у
квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не виділялася,
що є необхідною умовою звернення
стягнення на частку у об'єкті права
спільної часткової власності.

Згідно із ч. 1 ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їх
згодою.

Відповідно до ст. 361 ЦК України
співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у праві
спільної часткової власності.

За нормами ч. 3 ст. 5 Закону України "Про
іпотеку" частина об'єкта нерухомого
майна може бути предметом іпотеки лише
після її виділення в натурі й
реєстрації права власності на неї як
окремий об'єкт нерухомості, якщо інше
не встановлено цим Законом.

Згідно з ст. 578 ЦК України та ч. 2 ст. 6
Закону України "Про іпотеку" майно, що є
у спільній власності, може бути
передане в іпотеку лише за нотаріально
посвідченою згодою усіх співвласників.
Співвласник нерухомого майна має право
передати в іпотеку свою частку в
спільному майні без згоди інших
співвласників за умови виділення її в
натурі та реєстрації права власності
на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Отже, майно, що є у спільній власності
осіб, не може передаватися в іпотеку
без згоди іншого співвласника

Відмовляючи у задоволенні позову суд
апеляційної інстанції не звернув увагу
на те, що в іпотеку банку було передано
відокремлене майно, яке належить на
праві власності двом співвласникам,
які є майновими поручителями за
кредитними зобов'язаннями.

Зазначені порушення процесуального
закону унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи та є
підставою для скасування рішення з
передачею справи на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 25 липня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко