У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько
А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
за кредитним договором за касаційною
скаргою ОСОБА_3, поданою представником -
ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду
Харківської області від 29 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Акцент-Банк» (далі -
ПАТ «Акцент-Банк») звернулося до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що 1 грудня 2007 року з
ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за
умовами якого банк надав останньому
кредит у розмірі 7 452 грн на строк до 1
грудня 2009 року з процентною ставкою 12 %
річних за користування кредитом на
суму залишку заборгованості.
Відповідач зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконував
й допустив заборгованість в розмірі 77
503 грн, яку позивач просив стягнути з
ОСОБА_3

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 17 березня 2014
року в задоволенні позову ПАТ
«Акцент-Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 29 травня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь банку заборгованість
за кредитним договором у розмірі 19 493
грн 53 коп. та 365 грн 40 коп. на
відшкодування сплаченого судового
збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_4, просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ
«Акцент-Банк», суд першої інстанції
виходив із того, що позивач пропустив
трирічний строк звернення до суду з
вимогою про стягнення заборгованості
за кредитним договором, не просив його
поновити та не надав обґрунтованих
доказів щодо наявності поважних причин
його пропуску.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
місцевого суду та ухвалюючи рішення
про часткове задоволення позову,
виходив із того, що умовами надання
споживчого кредиту передбачено строк
позовної давності в п'ять років, про що
відповідач був повідомлений і
погодився з цим, тому задовольнив позов
у межах п'ятирічного строку позовної
давності, зменшивши, при цьому, розмір
пені відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК
України, оскільки він значно перевищує
розмір збитків.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає;
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, не
встановлені.

Судом установлено, що 1 грудня 2007 року
між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір, за умовами
якого останній отримав кредит у
розмірі 7 452 грн на строк до 1 грудня 2009
року з процентною ставкою 12 % річних за
користування кредитом на суму залишку
заборгованості.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Разом з тим відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново
(чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
кредитного договору від 1 грудня 2007
року погашення кредиту повинно
здійснюватись ОСОБА_5 частинами
кожного місяця, то початок позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
6 листопада 2013 року № 6-116цс13,
яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 перестав
погашати кредит з січня 2008 року, а
строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання спливає у відповідне
число останнього місяця строку, а ПАТ
«Акцент-Банк» звернулося до суду з
позовом у грудні 2013 року, тобто з
пропущенням строку позовної давності,
про застосування якого заявив
відповідач.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК
України до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені) застосовується
позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені
така, що позовна давність до вимог про
її стягнення обчислюється по кожному
дню (місяцю), за яким нараховується
пеня, окремо. Право на позов про
стягнення пені за кожен день (місяць)
виникає щодня (щомісяця) на відповідну
суму, а позовна давність обчислюється з
того дня (місяця), коли кредитор
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення права.

Отже, стягнення
неустойки (пені, штрафу) обмежується
останніми 12 місяцями перед зверненням
кредитора до суду, а починається з дня
(місяця), з якого вона нараховується, у
межах строку позовної давності за
основною вимогою.

Відповідно до п. 5.5 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) термін
позовної давності по вимогах про
стягнення кредиту, процентів за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором встановлюється сторонами
тривалістю у п'ять років.

Проте це є строком звернення до суду за
захистом порушеного права, а, разом з
тим, згідно вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України
нарахування пені не може перевищувати
одного року.

Аналогічна позиція теж викладена в
постанові Верховного Суду України від
6 листопада 2013 року № 6-116цс13,
яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316
ЦПК України апеляційний суд зазначені
вище положення закону та обставини
справи уваги не звернув; не врахував
заяву відповідача про застосування
строку позовної давності щодо
стягнення заборгованості за кредитом й
те, що пеня нарахована позивачем на всю
суму заборгованості в той час, як позов
подано до суду в грудні 2013 року, тобто
поза межами строку позовної давності
для стягнення пені.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 29 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко