У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Нагорняка
В.А., Олійник А.С.,

Писаної Т.О., Юровської
Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та
піклування Тиврівської районної
державної адміністрації Вінницької
області, про надання дозволу на
періодичні побачення з дитиною, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 23 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, просила надати
їй дозвіл на побачення із дочкою
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, один раз на
тиждень у визначений судом вихідний
день тривалістю дві години у
присутності іншої особи.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
рішенням Тиврівського районного суду
від 11 жовтня 2011 року її позбавлено
батьківських прав, але вона хоче
бачитись із своєю дитиною та вважає, що
такі побачення не завдадуть шкоди
життю, здоров'ю та вихованню дитини.

Рішенням Тиврівського районного суду
Вінницької області від 21 березня 2014
року позов задоволено частково. Надано
ОСОБА_3 дозвіл на побачення із дитиною
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, щодо якої вона
позбавлена батьківських прав, із 10-00 до
12-00 годин кожної першої неділі місяця, у
присутності батька ОСОБА_4 або бабусі -
ОСОБА_8, за місцем їх проживання у
квартирі АДРЕСА_1, або в іншому місці за
їх згоди. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 23 травня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
позові. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду у
справі, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та направити справу на новий розгляд до
апеляційного суду.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є матір'ю
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Тиврівського районного суду
Вінницької області від 11 жовтня 2011 року
ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав
щодо дочки ОСОБА_7

Відповідно до висновку органу опіки та
піклування Тиврівської районної
державної адміністрації Вінницької
області від 4 березня 2014 року
призначення побачень ОСОБА_3 із
малолітньою дочкою ОСОБА_7 не доцільно
з огляду на те, що ОСОБА_3 не працює, вела
аморальний спосіб життя та може
завдати шкоди моральному вихованню
дочки.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 та
надаючи їй права на періодичні
побачення з дитиною у присутності
батька чи бабусі, суд першої інстанції
виходив із того, що відповідач не надав
переконливих доказів, що такі
побачення завдадуть шкоди життю чи
здоров'ю дитини. Крім того, суд дійшов
висновку про те, що побачення дитини з
матір'ю будуть сприяти збереженню
зв'язку дитини із батьками та
виправленню матері.

Ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові, апеляційний суд виходив із
того, що ОСОБА_3 є неодноразово судимою,
не надала жодних доказів про зміну
способу життя та ставлення до своїх
материнських обов'язків. Крім того,
дитина висловила категоричне
небажання зустрічатись із матір'ю, а
ймовірні наслідки таких побачень
можуть бути негативними та зумовити
погіршення стану здоров'я дитини.

Із висновками апеляційного суду
погодитись не можна з огляду на таке.

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, у принципі 6 проголошено, що
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості.

Відповідно до ст. 168 СК України мати,
батько, позбавлені батьківських прав,
мають право на звернення до суду із
заявою про надання їм права на
побачення з дитиною. Суд може дозволити
разові, періодичні побачення з дитиною,
якщо це не завдасть шкоди її життю,
здоров'ю та моральному вихованню, за
умови присутності іншої особи.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення
про відмову в позові, апеляційний суд
виходив із поведінки матері в минулому
(до звернення до суду із позовом), взяв
до уваги висновок органу опіки та
піклування, психолого-педагогічну
характеристику дитини та її небажання
бачитись із матір'ю.

Надавши висновок про недоцільність
побачення ОСОБА_3 з її дочкою ОСОБА_7,
орган опіки та піклування виходив із
того, що ОСОБА_3 не працює, веде
аморальний спосіб життя та може
завдати шкоди моральному вихованню
дочки, дочка не бажає бачити свою матір.

Надаючи оцінку зазначеному висновку
органу опіки та піклування,
апеляційний суд не звернув уваги на те,
що він не містить обґрунтування, чому
побачення ОСОБА_3 із дочкою завдадуть
шкоди життю, здоров'ю чи моральному
вихованню дитини. Апеляційний суд не
надав оцінки і тому факту, що
зазначений висновок містить висновки
про факт аморального способу життя
матері без посилання на докази, із його
змісту неможливо зробити висновок, чи
заслуховувались органом опіки та
піклування аргументи ОСОБА_3 та батька
дитини.

В апеляційній скарзі представник
відповідача посилався на те, що
відповідач має докази того, що позивач
вела аморальний спосіб життя.

Із психолого-педагогічної
характеристики ОСОБА_7 випливає, що
дівчинка демонструє негативне
ставлення до матері та всього, що з нею
пов'язане.

Обгрунтовуючи своє рішення
зазначеними доказами і враховуючи
думку дитини, апеляційний суд не
мотивував, якими доказами
підтверджується небезпека з боку
матері завдання шкоди життю дочки, її
здоров'ю та моральному вихованню; не
з'ясував, чи змінилася поведінка ОСОБА_3
після звільнення з місць відбуття
покарання і якими доказами це
підтверджується, тобто не дав належної
оцінки особистості позивача та її
поведінці.

У справі «Савіни проти України»
Європейський суд з прав людини (рішення
від 10 грудня 2008 року) зазначав, якщо
рішення мотивується необхідністю
захистити дитину від небезпеки, має
бути доведено, що така небезпека
справді існує.

Ухвалюючи рішення у справі, яка
розглядається, суд має виходити з
найвищих інтересів дитини. Водночас,
суд має з'ясувати належним чином
обставини, які входять до предмета
доказування у справі.

З огляду на обставини справи,
апеляційний суд не мотивував, чому
надає перевагу думці дитини про
небажання бачитися з її біологічної
матір'ю, чи думка дитини відповідає її
інтересам.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Вирішуючи спір, апеляційний суд не
мотивував, чому взяв до уваги надані
апеляційному суду докази відповідачем
та відхилив надані позивачем до
апеляційного суду докази про те, що
вона створила нову сім'ю та
влаштувалась на роботу (а.с. 103, 104).

У порушення ст. ст. 303, 316 ЦПК України
апеляційний суд не перевірив належним
чином доводи апеляційної скарги та їх
не спростував, не обґрунтував, на
підставі яких доказів дійшов висновку
про те, що періодичні побачення матері
з її малолітньою дочкою завдадуть
шкоди життю, здоров'ю чи моральному
вихованню дитини.

З огляду на допущені апеляційним судом
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення обставин
справи, ухвалене апеляційним судом
рішення підлягає скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції
відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 23 травня 2014 року скасувати
та направити справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.М.
Ситнік

Судді:

В.А. Нагорняк

А.С. Олійник

Т.О. Писана

Г.В. Юровська