Ухвала

іменем україни

10 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,
Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 24 квітня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
посилаючись на неналежне виконання
відповідачем зобов'язань за кредитним
договором від 11 січня 2008 року,
унаслідок чого виникла кредитна
заборгованість, розмір якої станом на 06
жовтня 2013 року складає 35 185 грн 80 коп.,
яка підлягає стягненню на користь
банку.

Рішенням Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 24 квітня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 червня
2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить ухвалені у справі
судові рішення скасувати й передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свої вимоги
неправильним застосуванням судами
норм матеріального права і порушенням
норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону
рішення судів не відповідають.

Судом установлено, що 11 січня 2008 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1
укладено кредитний договір, який
складається із заяви, умов та правил
надання банківських послуг, відповідно
до умов договору відповідач отримав
кредит у розмірі 500 грн зі сплатою 2% на
місяць за користування кредитними
коштами.

Згідно з п. 9.12 умов та правил надання
банківських послуг договір діє
протягом 12 місяців з моменту його
підписання. Якщо протягом цього строку
жодна із сторін не проінформує другу
сторону про припинення дії договору,
він автоматично пролонгується на той
же строк.

Відповідно до п. 3.1.1 Правил
користування платіжною карткою строк
дії картки вказаний на її лицевій
стороні (місяць і рік); вона діє до
останнього календарного дня
зазначеного місяця.

Пунктом 3.1.3 Правил користування
платіжною карткою передбачено, що
після закінчення строку дії відповідна
картка продовжується банком на новий
строк (шляхом надання клієнту картки з
новим строком дії), якщо раніше (до
початку місяця закінчення строку дії)
не поступила письмова заява держателя
про закриття рахунку.

У зв'язку з невиконанням позичальником
зобов'язань за кредитним договором
станом на 06 жовтня 2013 року утворилася
заборгованість у розмірі 35 185 грн 80 коп.,
яка складається із: заборгованості за
кредитом - 5 000 грн, заборгованості по
процентам за користування кредитом -
19 535 грн 80 коп., заборгованості по
комісії за користування кредитом - 10
650 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивач пропустив
строк позовної давності, про
застосування якого заявив відповідач.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином
(стаття 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК
України виконання зобов'язання
забезпечується, зокрема, неустойкою,
яка визначається як пеня та штраф і є
грошовою сумою або іншим майном, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення зобов'язання. Сплата
неустойки є правовим наслідком у разі
порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК
України).

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

За правилами ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст.
267 ЦК України). Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або особу, яка
його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України ).

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Відповідно до вимог ст. 266 ЦК України зі
спливом давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Аналогічну за змістом правову позицію
викладено у постанові Верховного Суду
України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14,
яка відповідно до положень частини
першої статті 360-7 ЦПК України, є
обов'язкової для всіх судів України.

Проте, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303
ЦПК України суди попередніх інстанцій
на зазначені положення закону уваги не
звернули, не з*ясували строк дії
платіжної картки, що була надана
відповідачеві, копія якої у справі
відсутня, не перевірили чи отримував
відповідач інші платіжні картки, крім
зазначеної у договорі від 11 січня 2008
року, унаслідок чого належним чином не
з'ясували питання щодо застосування
строку позовної давності відповідно до
вимог ст. 256, ч.ч. 1, 5 ст. 261, ч. 4 ст. 267 ЦПК
України й у достатньому обсязі не
обґрунтували й не вмотивували свого
висновку про пропущення позивачем
такого строку.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій порушили норми
процесуального права, що призвело до
неможливості встановити фактичні
обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи,
неправильно встановили характер
спірних правовідносин, які виникли між
сторонами у справі, що призвело до
неправильного вирішення справи,
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а ухвалені у справі судові
рішення скасуванню з передачею справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції, з підстав передбачених ст. 338
ЦПК України.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 24 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 17 червня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.П.
Касьян

Судді:

Т.П. Дербенцева

С.О.
Карпенко

Д.О.
Остапчук

В.О.
Савченко