РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2027/20546/12

2/643/81/14

14.11.2014 року Московський районний суд
м. Харкова в складі:

головуючого суді Сиротникова Р.Є.

при секретарі Терещенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участі третьої
особи - приватного нотаріусу
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, про захист права
власності, визнання частково недійсним
договору купівлі-продажу квартири та
визнання права власності на частину у
спільній сумісній власності членів
сім'ї , - суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2 звернувся до
Московського районного суду м. Харкова
із позовом до ОСОБА_3 про захист права
власності, визнання частково недійсним
договору купівлі-продажу квартири та
визнання права власності на частину у
спільній сумісній власності членів
сім'ї. в обґрунтування позовних вимог
позивач зазначив, що відповідач по
справі є його матір'ю. з 14.04.1997 року по
24.01.2003 року позивач та відповідач
проживали в однокімнатній ізольованій
квартирі АДРЕСА_1, де й були
зареєстровані. Вказана квартира
відповідно до Свідоцтва про право
власності на житло, виданого
Харківським міським центром
приватизації 01.10.2001 року, р.н. №5-01-2255546,
зареєстрованого у КП «Харківське
міське БТІ» 05.10.2001 року р.н. №П-5-57904,
належить сторонам у справі на праві
спільної сумісної власності.

Для поліпшення житлових умов і
придбання в наступному більшої за
розміром житлової площі, зазначена
квартира 26.12.2002 року продана сторонами
за 34560 грн. за договором
купівлі-продажу, посвідченим приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, р.н. №5165.
Того ж дня, ПНХМНО ОСОБА_4 посвідчила
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_2, за яким відповідач у справі
придбала вказану двокімнатну квартиру
за 41040 грн. для придбання цієї квартири
відповідачем були використані кошти,
отримані від продажу квартири АДРЕСА_3
в .м Харкові, яка належала сторонам на
праві спільної сумісної власності.

В придбаній квартирі позивач та
відповідач були зареєстрованими та
постійно проживали, як члени однієї
родини, з 29.01.2012 року по теперішній час.
15.08.2008 року позивач зареєстрував шлюб
із ОСОБА_5, та з цього часу почав рідше
з'являтись в квартирі за місцем
реєстрації, оскільки проживав з
дружиною в належній їй на праві
власності однокімнатній квартирі
АДРЕСА_4. 06.06.2011 року у позивача
народилась донька. Однак, після
реєстрації шлюбу позивач кілька разів
на тиждень з'являвся у квартирі за
місцем своєї реєстрації, користувався
своїми речами, готував на кухні їжу,
іноді ночував в квартирі, під час
сварок із дружиною позивач також
інколи ночував у спірній квартирі.

До травня 2012 року відповідач не
заперечувала проти права позивача
користуватися спірною квартирою, однак
з початку 2011 року її ставлення до
позивача змінилось, у неї почали
з'являтись сторонні чоловіки,
відчувалось, що позивач став заважати
її особистому життю. З травня 2012 року
відповідач почала влаштовувати
скандали і свари з приводу
користування спірною квартирою,
декілька разів викидала особисті речі
позивача на сходи, змінила замок на
вхідній двері до квартири, позбавивши
мене можливості потрапити на спірну
житлову площу. В зв'язку із вказаним
фактом позивач звертався до
правоохоронних органів зі скаргою, та
постановою від 15.11.2012 року йому було
відмовлено в порушенні кримінальної
справи. В серпні 2012 року відповідач
звернулась до суду із позовом про
усунення перешкод у користуванні
квартирою АДРЕСА_2 в м. Харкові і
визнання позивача, ОСОБА_2 таким, що
втратив прав користування житлом,
тобто фактично почала оспорювати право
позивача на зазначену квартиру.

В судовому засіданні позивач та його
представник - адвокат ОСОБА_6, що діє на
підставі договору про надання
правової допомоги, доводи, викладені в
позовній заяві повністю підтримали, та
посилаючись на вищевикладене, просили
суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник, що
діє на підставі довіреності - ОСОБА_7, в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, надали суду письмові
заперечення проти позову про таке.

По-перше, у позовній заяві позивач
вказує на те, що його вимогою є визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири, якої квартири, та якого
договору-купівлі продажу не зовсім
зрозуміло. А в самих позовних вимогах в
розділі «Прошу» вимога про визнання
договору купівлі-продажу недійсним
відсутня.

По-друге, захист права власності не
може розглядатися судом оскільки у
позивача ніколи не було і немає права
власності на спірну квартиру АДРЕСА_2.

Починаючи вже з другого абзацу
позовної заяви позивач проводить
підміну термінів вказуючи про те, що
факт проживання його з матір'ю в
квартирі підтверджується відмітками в
їх паспортах, але відмітка в паспорті
свідчить лише про місце реєстрації
позивача, а місце проживання і місце
реєстрації у позивача різне, оскільки
за місцем реєстрації він не проживає.

Позивач безпідставно вказує, що
двокімнатна квартира була придбана за
кошти від продажу однокімнатної
квартири, ал,е як вбачається з аналізу
договорів купівлі-продажу
однокімнатної та двокімнатної квартир,
кошти за продаж однокімнатної квартири
позивач та відповідач одержали
повністю від покупця, про що свідчить
підпис позивача ОСОБА_2, а при купівлі
двокімнатної квартири продавці
отримували вже кошти від покупця,
відповідачки по справі - ОСОБА_3 Жодних
документів, про те, що ОСОБА_2 передавав
кошти ОСОБА_3, чи продавцям
двокімнатної квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_8
та ОСОБА_9 відсутній та не
підтверджується жодними належними та
допустимими доказами, та взагалі
ставить під сумнів присутність
позивача при укладенні правочину на
купівлю двокімнатної квартири.

Крім того, позивач необґрунтовано
посилається на ст. 17 Закону «Про
власність», що діяв на час придбання
двокімнатної квартири відповідачем, де
йдеться про те, що майно придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними, оскільки на момент купівлі
цієї квартири позивачу було 22 роки, він
не працював та доходів не отримував та
однокімнатна квартира теж була
отримана відповідачкою за тривалу
роботу в ЖЄКу, тому про спільну працю
членів сім'ї мова взагалі йти не може.

Позивач не надає доказів своєї
трудової діяльності до 2002 року, ані
трудової книжки, ані трудового
договору.

Посилання позивача на встановлення
факту, що для придбання двокімнатної
квартири були використані кошти від
продажу однокімнатної квартири і цей
факт підтверджується порівнянням
реєстрових номерів, які були присвоєні
нотаріусом договорам купівлі-продажу
квартир є необґрунтованими та таким
доказом, що є недопустимим.

Посилання позивача на те, що він з
відповідачем спільно володів
придбаною двокімнатною квартирою не
відповідає дійсності, так як
двокімнатна квартира придбана ОСОБА_3
за власні кошти, і тільки вона, як
власник майна, має право володіти,
користуватися та розпоряджатися таким
майном, позивач мав тільки право
користування квартирою як член сім'ї
власника, але на теперішній час втратив
і його завдяки жорстокому поводженню
та приниженню матері, про що порушено
кримінальну справу.

Позивач посилається на ст. 392 ЦК
України, в якій вказано про те, що
власник майна має право пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, але з
наданих позивачем доказів не
вбачається, що він взагалі є власником
якогось майна, а навпаки позивач
вказує, що він майна на праві власності
не має. Тобто посилання позивача на ст.
392 ЦК України є безпідставним, так як і
посилання позивача на ст. 369, 370 ЦК
України.

В своєму позові позивач, також, просить
захистити його право власності на
квартиру АДРЕСА_2, але ніякого права
власності на квартиру, або її частку
позивач ніколи не мав і не має. Тим
більше придбана двокімнатна квартира
набута відповідачем одноособово від
продажу своєї частки однокімнатної
квартири, продажу будинку свого батька
та невеликих заощаджень.

Крім того, відповідачем та її
представником було заявлено
клопотання про застосування до
позовних вимог ОСОБА_2 строку позовної
давності. З урахуванням
вищевикладеного, відповідач та її
представник просили суд в задоволенні
позову відмовити у повному обсязі.

Від третьої особи у справі - приватного
нотаріусу Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 до початку
судового засідання надійшла заява про
розгляд справи за її відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх
представників, ознайомившись із заявою
третьої особи, встановив такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено що батьками
позивача, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є: мати -
ОСОБА_3, батько ОСОБА_10, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження, яка є в матеріалах справи.

Згідно відповіді КП «Харківське міське
БТІ» на запит заст. ЮК Жовтневого
району м. Харкова Щеголь А.Е., копія якої
є в матеріалах справи, квартира АДРЕСА_1
в м. Харкові була зареєстрована 05.10.2001
року на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві
спільної сумісної власності на
підставі свідоцтва про право власності
на житло виданого ЦПДЖФ 01.10.2001 року
р.р.№5-01-225546. 26.12.2002 року ОСОБА_3, та
ОСОБА_2 продали квартиру АДРЕСА_3
ОСОБА_12 на підставі договору
купівлі-продажу від 26.12.2002 року р.№ 5165
посвідченого ПНХМНО ОСОБА_4 за 34560 грн.

Вказаний факт також підтверджено
копією договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, яка є в матеріалах
справи.

Матеріали справи також містять копію
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_2, згідно якого ОСОБА_13, ОСОБА_8
продали, а ОСОБА_3 - купила
вищезазначену квартиру за 41040 грн.
вказаний договір купівлі продажу
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 за р.№ 5167, право
власності на квартиру зареєстроване в
КП «Харківське міське БТІ за ОСОБА_3 за
реєстровим №П-5-7059.

Так, з тексту вказаного договору
вбачається, що покупцем спірної
квартири була саме відповідач ОСОБА_3,
саме вона передавала кошти за квартиру
продавцям ОСОБА_13, ОСОБА_8, за нею, у
відповідності до вимог діючого
законодавства, зареєстровано право
власності на спірну квартиру вцілому.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що
особа вільно, на власний розсуд обирає
способи захисту цивільного права.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа
має право на судовий захист.

Захист цивільних прав це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їхнього порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, визнання
незаконним рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

На підставі ст..41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю". Ніхто в Україні не може
бути позбавлений права власності.

За положеннями ст.392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Статтею 316 ЦК України визначено, що
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України Право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно статті 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Позивачем не наведено жодного доказу
на підтвердження факту порушення його
прав, зокрема права власності, не
надано доказів існування такого права
власності. Питання про визнання
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_2 з підстав, визначених в главі 16
ЦК України, позивачем не ставилось.
Вимога позивача про захист його
порушеного права не може бути
замовлена судом, оскільки позивачем не
конкретизовано, в який саме спосіб суд
має захистити його право, ким та в якій
спосіб це право порушено.

Крім того, суд вважає за необхідне
взяти до уваги та задовольнити
клопотання відповідача та її
представника про застосування до
позовних вимог ОСОБА_2 позовної
давності.

Так, згідно вимог ст.256 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно положень ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень ст. 261 ЦК
України, перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила. Оскільки позивач
обізнаний щодо тієї обставини, що він
не був стороною у договорі
купівлі-продажу спірної квартири з
моменту укладення цього договору, суд
вважає, що перебіг позовної давності
розпочався з 26.12.2002 року і станом на час
звернення позивача до суду із цим
позовом строк позовної давності
сплинув. При цьому суд бере до уваги, що
клопотання про переривання строку
позовної давності чи його поновлення
від позивача у справі та його
представника не надходило.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст. 267 ЦК України,
заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

З урахуванням вищевикладеного,суд
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в
повному обсязі

Керуючись ст. ст. ст. 10, 11, 119-121 ЦПК
України, ст.. ст. 12,15,16,256,261,267,326,328,392,655 ЦК
України, суд -

ВИРІШИВ

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участі
третьої особи - приватного нотаріусу
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, про захист права
власності, визнання частково недійсним
договору купівлі-продажу квартири та
визнання права власності на частину у
спільній сумісній власності членів
сім'ї, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через Московський районний суд м.
Харкова протягом 10 днів з дня його
проголошення. У разі, якщо рішення було
постановлено без участі особи, яка його
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя
Сиротников Р.Є.