УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,Маляренка
А.В.,Писаної Т.О.розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до Військової
частини А0224 про скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
Військової частини А0224 на рішення
апеляційного суду Миколаївської
області від 16 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
обґрунтовуючи його тим, що у серпні 2006
року на підставі наказу командира
Військової частини А0224 (далі −? ВЧ А 0224)
її було прийнято на посаду майстра
ремонтної роти. В січні 2010 року між нею
та ВЧ А0224 було укладено трудовий
договір, згідно з яким вона була
прийнята на роботу мідника ремонтної
роти на невизначений термін. Проте 14
травня 2013 року її було звільнено на
підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку
з закінченням строку трудового
договору. Таке звільнення, на її думку,
є незаконним, оскільки укладений між
сторонами трудовий договір є
безстроковим.

Крім того, ОСОБА_6 зазначила, що її не
було ознайомлено з наказом про
звільнення у день звільнення, не було
проведено повного розрахунку та
виплати всіх належних їй сум, не було
видано трудову книжку.

З урахуванням наведеного просила суд
скасувати наказ про її звільнення у
зв'язку із закінченням строку
трудового договору, поновити її на
посаді мідника ремонтної роти
військової частини А 0224, стягнути з
військової частини на її користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в період з 15 травня по 2 грудня
2013 року (день ухвалення рішення по
справі) у розмірі 13 653 грн 03 коп. та
моральну шкоду в розмірі 1 500 грн 00 коп.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 03 грудня 2013 року у
вищезазначеному позові відмовлено у
зв'язку із пропушенням строків
звернення до суду.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 16 січня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано і ухвалено нове рішення, яким
позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Скасовано наказ командира ВЧ А0224 від 4
травня 2013 року № 95 в частині звільнення
ОСОБА_6 з посади мідника ремонтного
взводу автомобільної техніки
ремонтної роти цієї військової частини
з підстав закінчення строку трудового
договору за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_6 на посаді мідника
ремонтного взводу автомобільної
техніки ремонтної роти військової
частини А0224.

Стягнуто з ВЧ А0224 на користь ОСОБА_6 16 461
грн 10 коп. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за період з 15 травня
2013 року по 16 січня 2014 року без утримання
прибуткового податку й інших
обов'язкових платежів, 300 грн моральної
шкоди шкоди.

У касаційній скарзі ВЧ А 0224 просить
скасувати рішення апеляційного суду і
ухвалити нове рішення про відмову у
позові, мотивуючи свої доводи
порушенням судами матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
частковому задоволенню з огляду на
таке.

Суд апеляційної інстанції,
задовольняючи частково позов, виходив
із того, що трудовий договір, укладений
між позивачем та відповідачем, за своїм
змістом є таким, що укладений на
невизначений строк, оскільки в силу ст.
23 КЗпП України, що визначає строки
трудового договору, такий договір може
бути укладено на визначений строк за
погодженням сторін, однак оскаржуваний
договір відмітки про кінцевий термін
не містить, а тому позивача незаконно
звільнили за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна, оскільки вони
зроблені при неповному з'ясуванні
обставин справи та з порушенням норм
процесуального та матеріального
закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак висновки апеляційного суду не
відповідають вимогам матеріального та
процесуального закону з наступних
підстав.

Судами встановлено, що 19 січня 2010 року
між ВЧ А0224 та позивачем було укладено
трудовий договір (а. с. 40).

Пунктом 5.3 зазначеного договору
передбачено інші умови згідно яких
ОСОБА_6 зобов'язалась звільнитись з
військової частини по прибутті
військовослужбовця строкової служби
або військовослужбовця за контрактом.

Наказом командира військової частини
А0224 № 95 від 14 травня 2013 року № 95
позивачку було звільнено з займаної
посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КзпП
України, та цього ж дня наказом
командира військової частини № 95 на
зазначену посаду було призначено
позаштатного солдата артилерійського
дивізіону (а. с. 52 −? 53).

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів» при
укладенні трудового договору на
визначений строк цей строк
встановлюється погодженням сторін і
може визначатись як конкретним
терміном, так і часом настання певної
події (наприклад, повернення на роботу
працівниці з відпустки по вагітності,
родах і догляду за дитиною; особи, яка
звільнилась з роботи в зв'язку з
призовом на дійсну строкову військову
чи альтернативну службу, обранням
народним депутатом чи на виборну
посаду (або виконанням певного обсягу
робіт).

У п. 8 згаданої постанови зазначено, що
при домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за
згодою сторін) договір припиняється в
строк, визначений сторонами.
Анулювання такої домовленості може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника.

Аналіз положень зазначеної постанови
дає підстави вважати, що припинення
строку дії трудового договору може
бути як і зазначена дата закінчення
договору так і настання чітко
зазначеної події відповідно до
договору, а саме: в даному випадку
комплектування цієї посади
військовослужбовцем. Отже, за
погодженням сторін був визначений
строк закінчення дії трудового
договору шляхом зазначення події, яка
має неминуче настати - прибуттям
військовослужбовця для виконання
обов'язків за відповідною військовою
посадою. Таке визначення строку дії
трудового договору чинному
законодавству не суперечить.

Враховуючи зазначене, рішення
апеляційного суду не може залишатися в
силі, допущені судом порушення норм
матеріального та процесуального права
призвели до неправильного вирішення
справи, рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Військової частини А
0224 частково задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 16 січня 2014
року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А.
МакарчукСудді: Л.М. Мазур А.В. Маляренко
В.А. Нагорняк Т.О. Писана