УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Умнової
О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ПП
«Грандфінресурс» про захист прав
споживачів та визнання договору позики
№ 206405 від 14 листопада 2011 року
недійсним, за касаційною скаргою
приватного підприємства
«Грандфінресурс» на заочне рішення
Борівського районного суду
Харківської області від 29 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 29 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом до приватного
підприємства «Грандфінресурс» (далі -
ПП «Грандфінресурс»). Вимоги мотивував
тим, що 14 листопада 2011 року між ним та ПП
«Грандфінресурс» було укладено
договір, предметом якої є отримання
позивачем коштів в сумі 125 тис. грн на
придбання автомобіля. Вважав, що
договір не відповідає чинному
законодавству, а саме: положенням
Закону України «Про захист прав
споживачів», ст. 1046 ЦК України, оскільки
грошові кошти за договором він не
отримував, що у свою чергу є підставою
для його недійсності відповідно до ст.
215 ЦК України, оскільки не спрямований
на настання наслідків, що ним
обумовлені і не відповідає його
внутрішній волі та порушує його права
як споживача послуг.

Заочним рішенням Борівського
районного суду Харківської області від
29 серпня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 29 січня 2014 року, позов
задоволено частково.

Визнано недійсним договір надання
позики № 206405 від 14 листопада 2011 року,
укладений між ОСОБА_3 та ПП
«Грандфінресурс».

Стягнуто з ПП «Грандфінресурс» на
користь ОСОБА_3 26 325 грн 10 коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ПП
«Грандфінресурс» просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалу апеляційного суду, ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що умови договору є
несправедливими та спрямовані на
введення в оману споживачів шляхом
залучення їхніх коштів з метою
реалізації пірамідальної схеми, що
згідно з положення п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів» є
нечесною підприємницькою практикою.

Проте, погодитися з такими висновками
судів не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що 14 листопада 2011
року між ОСОБА_3 та ПП «Грандфінресурс»
було укладено договір надання кредиту
в сумі 125 тис. грн. Предметом
оспорюваного договору є надання
клієнту послуги по адмініструванню
системи придбання товару у групах на
умовах діяльності програми «Альянс
Україна», яка базується на створенні
груп учасників, метою яких є придбання
бажаних товарів з розстроченням
платежу. Відповідно до умов договору ПП
«Грандфінресурс» зобов'язується
організовувати та проводити захід по
розподілу грошового фонду, здійснити
оплату товару на користь Учасника або
надати Учаснику відповідну суму у
позику.

Законом України від 02 червня 2011 року
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання ринків
фінансових послуг» (введено в дію з 09
січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4
Закону України «Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг» та доповнено п. 111 , відповідно
до якого до фінансових послуг
віднесено послуги з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах.

На виконання умов зазначеного договору
позивачем на рахунок відповідача було
сплачено: 15 листопада 2011 року
одноразовий комісійний внесок в
розмірі 4375 грн; 17 березня 2012 року - 694 грн
45 коп., 19 травня 2012 року -1388 грн 90 коп.
чистого внеску; 17 березня 2012 року - 525
грн, 19 травня 2012 року - 1050 грн
адміністративних витрат, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями квитанцій (а. с. 16-17).

Крім того, у період з грудня 2011 року по
квітень 2013 року позивач щомісяця
сплачував адміністративні витрати в
сумі 525 грн та щомісячний чистий внесок
в сумі 694 грн 45 коп. (а. с. 18-32).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про
захист прав споживачів", забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7
ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як
такі, що вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, Законом України «Про
захист прав споживачів» закріплена
можливість визнання недійсними
правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі
нормативне визначення поняття
«пірамідальної схеми» не надано, однак
визначені ознаки, які відносять
діяльність суб'єкта підприємництва до
«пірамідальної схеми».

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» дає підстави
для висновку, що поняття «пірамідальна
схема» у розумінні цієї норми має такі
обов'язкові ознаки: а) здійснення
сплати за можливість одержання
учасником компенсації; б) компенсація
надається за рахунок залучення
учасником інших споживачів схеми; в)
відсутність продажу або споживання
товару.

Таким чином, для кваліфікації
«пірамідальної схеми» необхідна
наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак
виключає можливість визнання схеми як
«пірамідальної», тобто такої, що
порушує норми чинного законодавства
України.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року № 6-40цс13 у справі за
позовом про визнання угоди недійсною,
відшкодування майнової та моральної
шкоди, яка, відповідно до положень
статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою
для всіх судів України.

Законом України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
регулювання ринків фінансових послуг»
від 2 червня 2011 року (введено в дію з 9
січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4
Закону України «Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг» та доповнено її п.11-1, яким до
фінансових послуг віднесено послугу з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України
суди попередніх інстанцій на зазначені
вимоги закону та обставини справи
уваги не звернули, не надали належної
оцінки умовам та змісту укладеного між
сторонами правочину та дійшли
передчасного висновку про наявність
підстав для задоволення позову.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами попередніх
інстанцій фактичних обставин, які
мають істотне значення для правильного
вирішення справи, неповноту перевірки
законності і обґрунтованості рішення
місцевого суду, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що в свою чергу, призвело до
поверхневого вирішення спору.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
оскаржувані судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу приватного
підприємства «Грандфінресурс»
задовольнити частково.

Заочне рішення Борівського районного
суду Харківської області від 29 серпня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 29 січня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

О.В.
Кафідова

О.В.
Умнова