Справа № 0907/4869/2012
Провадження № 22-ц/779/2026/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М.В.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Матківського
Р.Й.

суддів:
Бойчука І.В., Мелінишин Г.П.
секретаря
Капущак С.В.

з участю апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Авто
Просто» про визнання умов договору
недійсними та стягнення збитків, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
27 березня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з даним позовом, щоб ухвалити
рішення, про визнання недійсними умов,
укладеної між ним та ТзОВ «Авто Просто»
угоди від 23 жовтня 2009 року як такі, що
обмежують права споживача, застосувати
наслідки недійсності правочину та
стягнути з ТзОВ «Авто Просто» збитки в
розмірі 10 218 гривень.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтував тим,
що з метою отримання у власність
автомобіля 23 жовтня 2009 року уклав з
ТзОВ «Авто Просто» угоду, умовами якої
взяв на себе зобов'язання щомісячно
вносити певну суму вартості
автомобіля, внести плату за право
отримання автомобіля при наданні
такого права, щомісячно сплачувати
повні внески та внески страхування
автомобіля. На виконання умов
зазначеної угоди 23 жовтня 2009 року
сплатив 2255,94 гривень вступного внеску,
а за період з листопада 2009 року по
листопад 2010 року - додатково 7576,35
гривень внесків. Пізніше дізнався, що в
порушення умов договору відповідач
використовує сплачені кошти на власний
розсуд, в тому числі страхування життя,
адміністративні витрати, податки за
надання адміністративних послуг.

Вважає, що укладена між сторонами угода
підлягає визнанню недійсною
відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав
споживачів», оскільки містить нечіткі
та двозначні положення на шкоду
споживачу. Крім того, відповідач
повинен відшкодувати споживачу
завдані збитки, розмір яких необхідно
обчислити, керуючись ст.536., ч. 2 ст. 625, ч. 3
ст. 693, ч. 1 ст. 1061 ЦК України.

Справа судами розглядалась
неодноразово, а останнім рішенням
Івано-Франківського міського суду від
27 березня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, просить його
скасувати та ухвалити нове про
задоволення його позовних вимог.

Апелянт у скарзі зазначає, що ТзОВ
«АвтоПросто» не довело, що його схема,
яку застосовує, відповідає вимогам ст.
20 ЗУ «Про захист прав споживачів», та
що застосовані правила торговельного
та інших видів обслуговування
затверджені КМУ. Вважає, що ці правила
не передбачені законодавчими актами
України, в сфері торговельного та інших
видів обслуговування споживачів і
застосовуватись не можуть, без
гарантій захисту прав споживачів.
Відповідач не довів суду, що при
застосуванні ним схеми не передбаченої
законодавством України, актом КМУ, не
порушується право споживача на свободу
вибору продукції, не порушується
свобода волевиявлення споживача та/або
висловлене ним волевиявлення, не
нав'язані споживачу такі умови
одержання послуги, які ставлять
споживача у нерівне становище
порівняно з іншими споживачами та / або
виконавцями, не дають споживачеві
однакових гарантій відшкодування
шкоди, завданої невиконанням сторонами
умов договору, не порушується принцип
рівності сторін договору, учасником
якого є споживач, не обмежується право
споживача на одержання необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації про відповідну продукцію,
що ціну продукції визначено належним
чином.

Відмова в задоволенні позову є
необґрунтованою, містить надання
необґрунтованих переваг судом ТзОВ
«АвтоПросто», яке не довело, що з 23
жовтня 2009 року є посередником у
кредитуваннях, тобто вправі
перерозподіляти кошти між учасниками
створеної групи, що мало на цей рахунок
ліцензію до 23 жовтня 2009 року від
держави на фінансові махінації, якими
займається.

Вислухавши доповідача, пояснення
позивача, який вимоги скарги підтримав,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції правильно виходив із
того, що позивач погодився на умови
угоди, почав сплачувати кошти за
можливість одержання права на
отримання автомобіля, чинним
законодавством гарантується свобода
договору, він підписав запропоновані
умови угоди та погодився на них, тому
підстав визнавати його недійсним
немає.

З даним висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 18 ЗУ «Про
захист прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими ,якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Ч.3 ст. 18 Закону визначено
умови договору ,які є несправедливими.
Ст. 18 Закону містить самостійні
підстави визнання угоди (чи її умов)
недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї
норми у разі визнання окремого
положення договору, включаючи ціну
договору ,несправедливим, може бути
визнано недійсним або змінено саме це
положення, а не сам договір. Тільки в
разі, коли зміна окремих положень або
визнання їх недійсними зумовлює зміну
інших положень договору, на вимогу
споживача такі положення підлягають
зміні або договір може бути визнаний
недійсним у цілому (с. 18 Закону).

Статтею 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» заборонено
нечесну підприємницьку практику, яка
включає, зокрема будь-яку діяльність
(дії або бездіяльність), що вводить
споживача в оману, спонукає або може
спонукати споживача дати згоду на
здійснення правочину, на який в іншому
випадку він не погодився б, стосовно
основних характеристик продукції,
таких як: її наявність, специфікація та
ціна або спосіб розрахунку ціни чи
наявність знижок або інших цінових
переваг.

Згідно ч. 3 ст. 19 цього Закону
забороняються як такі, що вводять в
оману: пропонування для реалізації
продукції за визначеною ціною, якщо
існують підстави вважати, що продавець
або виконавець не зможе надати таку
продукцію за такою ціною або у таких
обсягах, що можна передбачити з огляду
на пропоновану ціну та характеристики
продукції; пропонування з метою
реалізації однієї продукції до
реалізації іншої; недостовірне
повідомлення про наявність обмеженої
кількості товарів або з метою
спонукання споживачів до прийняття
швидкого рішення та позбавлення їх
достатнього періоду часу для прийняття
свідомого рішення; утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Перелік форм
підприємницької практики, що вводить в
оману, не є вичерпним.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 цього
Закону правочини, здійснені з
використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Судами справа розглядалась
неодноразово та встановлено, що 23
жовтня 2009 року між ОСОБА_2 та ТзОВ
«АвтоПросто» укладено угоду № 302544,
предметом якої є надання учасником
системи «АвтоТак» послуг, спрямованих
на придбання автомобіля.

Відповідно до п. 5 Угоди учасник
зобов'язується сплатити вступний
внесок при укладенні угоди, щомісячно
сплачувати членські внески та отримати
автомобіль за умови виконання
зобов'язань. Згідно п. 2 Угоди ТзОВ
«АвтоПросто» гарантує учаснику право
на отримання автомобіля за умови
виконання учасником усіх зобов'язань,
передбачених Угодою.

23 жовтня 2009 року ОСОБА_2 сплатив на
користь ТзОВ «АвтоПросто» 2255,94 гривень
вступного внеску, а також 7576,35 гривень
на виконання умов Угоди.

Статтею 3 Угоди передбачено, що ТзОВ
«Авто Просто» зобов'язується
забезпечити отримання автомобіля
учасником системи згідно з умовами
угоди.

Як вбачається із статті 4 додатку № 2 до
угоди № 302565 від 28.09.2009 року ТОВ
«АвтоПросто» щомісячно самостійно
організовує та проводить асигнаційний
акт, а право на отримання автомобіля
позивачем залежить від розміру чистого
фонду групи і внесення коштів іншими
учасниками системи. При цьому
відповідач створив складну
багатоступінчату, двозначну,
незрозумілу для споживача схему
визначення одного лише права на
отримання автомобіля через механізми:
сплати повних внесків, цілих чистих або
половинних чистих внесків, накопичення
внесків, пропозиції авансових внесків.
Посилаючись на збереження
конфіденційного характеру пропозиції,
у статті 6 додатку № 2 ТзОВ «АвтоПросто»
зобов'язує учасника системи надсилати
свою пропозицію у закритому конверті,
в якому учасник має продублювати свої
індивідуальні дані та зазначити
кількість вже сплачених авансових
внесків (за наявності) та авансових
внесків, що пропонуються до сплати у
випадку перемоги пропозиції учасника.
І лише, якщо ця пропозиція перемагає,
учасник має сплатити кількість
запропонованих і ще не сплачених
авансових внесків, нарахованих
відповідно до поточної ціни
автомобіля, дійсної на момент
проведення асигнаційного акту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів»
зазначена підприємницька практика є
такою, що вводить в оману, тобто якщо
під час пропонування продукції
споживачу не надається або надається у
нечіткий, незрозумілий або двозначний
спосіб інформація, необхідна для
здійснення свідомого вибору.

На порушення вимог п. п. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» про заборону, як таких, що
вводять в оману пропонування з метою
реалізації однієї продукції до
реалізації іншої, ТзОВ «АвтоПросто»,
згідно ст. 7 додатку № 2 залишає за собою
право прийняти або відхилити запит
учасника про надання марки або моделі
автомобіля, що відрізняється від
зазначеного в додатку № 1 угоди. Крім
того, якщо обраний учасником
автомобіль коштує дорожче, ніж модель,
зазначена в додатку № 1, учасник
зобов'язаний одноразовим платежем
сплатити різницю їх поточної ціни, а в
подальшому такий учасник повинен
сплачувати майбутні повні внески
відповідно до поточної ціни
автомобіля, вказаного в додатку № 1 до
угоди.

У тому випадку, якщо учаснику і надано
право на отримання автомобіля, то він,
згідно ст. 8 додатку № 2, може отримати
автомобіль лише в тому разі, коли
попередньо виконав такі вимоги: у
строк, встановлений ТзОВ «АвтоПросто»,
сплатив наступні платежі та
запропоновані до сплати внески, а також
плату за право на отримання автомобіля,
протягом 5 банківських днів з моменту
одержання повідомлення про надання
йому права на отримання автомобіля.
Крім того, учасник повинен: надати
визначені ТзОВ «АвтоПросто» гарантії
щодо повної оплати платежів,
передбачених угодою; сплатити усі
податки, мито та інші витрати,
необхідні для реєстрації автомобіля та
оформлення гарантій. У разі
невиконання зазначених вимог, ТзОВ
«АвтоПросто» має право відмовити у
передачі автомобіля та анулювати право
на його отримання. В такому випадку,
плата за право на отримання автомобіля
учаснику не відшкодовується.

У статті 14 додатку № 2 до угоди
закладено несправедливі для позивача
умови про анулювання ТзОВ «АвтоПросто»
права на отримання автомобіля,
усунення від участі в асигнаційних
актах, розірвання угоди та
неповернення внесених коштів у
випадках невиконання зобов'язань за
угодою.

Також угодою передбачено, що право на
отримання автомобіля учасником
системи за результатами розподілу
фонду групи, є підставою для придбання
за рахунок фонду групи автомобіля для
учасника системи.

Таким чином, відповідач, керуючись
додатком № 2 до угоди, формує групу
учасників системи, надалі створює фонд
цієї групи за рахунок чистих
щомісячних платежів, сплачених
учасниками групи, тобто за кошти
учасників системи, а потім один раз на
місяць розподіляє фонд групи між
учасниками системи, але право на
купівлю автомобіля отримують не всі
учасники системи, а тільки ті, які
зробили найбільшу кількість авансових
чистих щомісячних платежів та
задекларували найбільшу кількість
чистих щомісячних внесків. Отже,
розподіл фонду групи проходить по
пірамідальній схемі, що порушує вимоги
ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів», коли один учасник системи
за свої власні кошти без інвестування
коштів відповідача оплачує товар
іншому учаснику системи. При цьому,
саме одержання права на отримання
автомобіля, що передається у власність
учаснику системи, до його повної оплати
є «компенсацією» за рахунок коштів
інших учасників системи, залучених до
умови діяльності програми «Авто Так».
Тому, відповідно до ч. 6 ст. 19 цього
Закону угода, вчинена з використанням
нечесної підприємницької практики, є
недійсною.

Посилання апелянта про недотримання
положень ЗУ «Про захист прав
споживачів», застосування
відповідачем схеми обслуговування
споживачів, не передбаченої
законодавством України не
заслуговують на увагу та
спростовуються правовим висновком
Верховного Суду України у справі №6-40
цс 13.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7
ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як
такі, що вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, Законом України «Про
захист прав споживачів» закріплена
можливість визнання недійсними
правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі
нормативне визначення поняття
«пірамідальної схеми» не надано, однак
визначені ознаки, які відносять
діяльність суб'єкта підприємництва до
«пірамідальної схеми».

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» дає підстави
для висновку, що поняття «пірамідальна
схема» у розумінні цієї норми має такі
обов'язкові ознаки: а) здійснення
сплати за можливість одержання
учасником компенсації; б) компенсація
надається за рахунок залучення
учасником інших споживачів схеми; в)
відсутність продажу або споживання
товару.

Таким чином, для кваліфікації
«пірамідальної схеми» необхідна
наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак
виключає можливість визнання схеми як
«пірамідальної», тобто такої, що
порушує норми чинного законодавства
України.

Так, пірамідальній схемі властива
сплата за можливість одержання окремим
учасником компенсації, яка повинна
надаватися за рахунок залучення цим
учасником схеми інших споживачів.

У той самий час предметом Угоди сторін,
укладеної в рамках функціонування
системи придбання автомобілів у групах
«АвтоТак», є надання учаснику програми
адміністративних послуг, у тому числі
фінансового характеру, з метою
придбання ним автомобіля.

Відповідно до ст. 2 Угоди ТзОВ
«АвтоПросто» гарантує надання кожному
учаснику права на отримання автомобіля
за умови виконання ним усіх
зобов'язань, передбачених Угодою.

Статтею 3 Угоди передбачено, що ТзОВ «
АвтоПросто» зобов'язується
забезпечити отримання учасником
автомобіля згідно з умовами Угоди. При
цьому відповідно до ст. 8.2 додатку № 2 до
Угоди поняття "право на отримання
автомобіля" означає право учасника
одержати власне автомобіль та
обов'язок товариства передати
автомобіль у зазначений термін, якщо
учасник на момент фактичної передачі
автомобіля належно виконує свої
зобов'язання. Водночас ТзОВ
«АвтоПросто» зобов'язане надіслати
постачальнику замовлення на передачу
автомобіля учаснику протягом 5 робочих
днів після того, як учасник, у якого
виникло право на одержання автомобіля,
здійснить відповідні платежі.

Відповідно до Угоди між ТзОВ
«АвтоПросто» та виробником
(дистриб'ютором чи імпортером) останній
протягом 30 календарних днів з дня
отримання замовлення зобов'язаний
передати автомобіль учаснику, який
одержав право на отримання автомобіля
(п. 8.1 додатку № 2).

Передбачені Угодою умови дозволяють
учаснику сплачувати ціну автомобіля
невеликими щомісячними внесками, які
названі в Угоді «Чисті внески» або
«Внесок в оплату товару».

Відповідно до розд. 1 Визначення
термінів додатку № 2 до Угоди «Цілий
Чистий внесок - це частина щомісячного
повного внеску, який використовується
для оплати Автомобіля. Половинний
Чистий внесок - це половина Цілого
чистого внеску».

Згідно з п. 2.6 ст. 2 додатку № 2 до Угоди
Чисті внески, сплачені учасником у
встановлені строки та відповідно до
поточної ціни автомобіля, дійсної на
момент сплати, зараховуються як
відсоток від вартості автомобіля, що у
свою чергу є оплатою за товар -
автомобіль.

Таким чином, в Угоді чітко передбачено,
що споживач оплачує кожного місяця
частину ціни автомобіля. Крім того,
сплачені Чисті внески перерахунку (у
зв'язку зі зміною ціни автомобіля) не
підлягають. Після одержання автомобіля
та реєстрації його на своє ім'я
споживач зобов'язаний і надалі
сплачувати кошти за автомобіль до
повної його оплати - 100% від ціни
автомобіля.

Отже, Угодою передбачена щомісячна
сплата внесків за (товар) автомобіль,
який передається споживачеві в рамках
укладеної Угоди, а не за можливість
одержання права на купівлю товару.

Споживач, який виконав усі умови угоди,
має повне право вимагати від ТзОВ
«АвтоПросто» виконання свого
зобов'язання, а саме: оплатити продавцю
вартість автомобіля та передати
автомобіль споживачу, незалежно від
того, чи сплачують кошти інші
споживачі.

Отже, за системою придбання
автомобілів у групах «АвтоТак» кожний
з учасників, який належним чином
виконує зобов'язання за Угодою, отримує
автомобіль через механізм,
передбачений в Угоді, оскільки система
функціонує таким чином, що кількість
учасників групи, яким надається право
на отримання автомобіля, відповідає
кількості автомобілів, яку можна
придбати за рахунок Чистого Фонду
групи, створеного за рахунок
щомісячних внесків учасників групи (п.
1.2 ст. 1, п. 4.1 ст. 4 додатку № 2 до Угоди).

За таких обставин висновок суду першої
інстанції про те, що діяльність ТзОВ
«АвтоПросто» за Угодою сторін не є
функціонуванням «пірамідальної
схеми», підтверджує зміст п. 7 ч. 3 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» у зв'язку з відсутністю
головних ознак «пірамідальної схеми» -
безтоварність та сплати компенсації
одним учасником за рахунок інших,
оскільки за схемою придбання товарів у
групах придбавають товар усі учасники
за рахунок об'єднання внесків кожного з
них. Різниця між споживачами -
учасниками схеми є тільки в часі
одержання автомобіля кожним із них, за
умови виконання своїх зобов'язань.

Крім того, для віднесення схеми до
пірамідальної необхідно врахувати й
інші норми чинного законодавства
України, що регулюють спірні
правовідносини, оскільки діяльність
ТзОВ «АВТО ПРОСТО» з адміністрування
фінансових коштів підпадає під поняття
«фінансова послуга».

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг» під поняттям
«фінансова послуга» розуміється
операція з фінансовими активами, що
здійснюється в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильного висновку
суду першої інстанції при вирішенні
спору.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містять посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового або зміни
рішення.

Розглянувши справу, в межах поданої
позовної заяви та в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення судом
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 27 березня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Р.Й. Матківський

Судді:
І.В. Бойчук

Г.П. Мелінишин