Справа № 369/5596/14-ц Головуючий у І
інстанції Ковальчук Л.М.Провадження №
22-ц/780/5256/14 Доповідач у 2 інстанції
СавченкоКатегорія 16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 вересня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Білоконь О.В., Даценко Л.М.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 25
липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у
справах дітей Солом'янської районної в
м. Києві державної адміністрації про
надання дозволу на виїзд
неповнолітнього громадянина за межі
України,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року позивачка
звернулась до суду із вказаним вище
позовом, який мотивувала тим, що із 14
серпня 2010 року по 12 лютого 2013 року
перебувала із відповідачем ОСОБА_2 у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
неповнолітню дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.
Донька проживає разом з нею та
знаходиться на її утриманні, хоча
зареєстрована за місцем проживання
відповідача по АДРЕСА_1
Києво-Святошинського району Київської
області. Вказувала, що вона
неодноразово зверталась до
відповідача з проханням надати згоду
на виїзд дочки з метою відпочинку та
оздоровлення до Грузії, де живуть її
друзі, які запрошують її з донькою на
відпочинок, однак відповідач свідомо
відмовляє у наданні згоди,
погоджуючись на це лише за умови зняття
дитини з реєстрації в будинку АДРЕСА_1.
Посилаючись на неможливість
добровільного врегулювання спірної
ситуації із відповідачем та на
зловживання ним своїми батьківськимим
правами, просила надати дозволи на
виготовлення проїзного документа
дитини для виїзду за кордон та надати
дозвіл на виїзд неповнолітньої дочки
ОСОБА_3 за кордон до Грузії без дозволу
батька в період із15 липня 2014 року по 1
вересня 2014 року та в період із 15 вересня
2014 року по 1 листопада 2014 року.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 25
липня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Позивачка ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду першої інстанції в
частині відмови в наданні дозволу на
виїзд доньки за межі України без
дозволу батька скасувати та
постановити нове, яким надати дозвіл на
виїзд за межі України малолітньої
ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування судом норм
матеріального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове
рішення має відповідати в тому числі на
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове
рішення не відповідає.

Судом встановлено із матеріалів справи
вбачається, що сторони із 14 серпня 2010
року по 12 лютого 2013 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. Сторони в
даний час проживають окремо, дочка
зареєстрована за місцем проживання
відповідача по АДРЕСА_1
Києво-Святошинського району Київської
області, однак проживає з матір'ю і
знаходяться на її утриманні. Між
сторонами укладено договір про сплату
аліментів на дитину, відповідач
сплачує аліменти в твердій грошовій
сумі в розмірі 8000 гривень до досягнення
дитиною повноліття.

Також судом встановлено, що 22 травня 2014
року ОСОБА_1. звернулася до відповідача
із письмовим проханням надати згоду на
виїзд дочки ОСОБА_3 до Грузії для
відпочинку і оздоровлення в період із15
липня 2014 року по 1 вересня 2014 року та в
період із 15 вересня 2014 року по 1
листопада 2014 року.

Відповідач не надав згоду, у
передбаченій законом формі, на виїзд
доньки за кордон.

23 травня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
Служби у справах дітей Солом'янської
райдержадміністрації у м.Києві із
заявою щодо проведення бесіди із
відповідачем для сприяння у наданні
згоди на виїзд доньки за кордон. З
відповіді Служби у справах дітей
вбачається, що відповідач
відмовляється від надання пояснень та
не з'являється на співбесіду на виклики
служби.

Вказані обставини
підтверджуються наявними у справі
доказами.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1
про надання дозволу на виготовлення
проїзного документа дитини для виїзду
за кордон, суд першої інстанції
керувався вимогами п.18 «Правил
оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення»,
відповідно до якого оформлення
паспорта/проїзного документа дитини
здійснюється на підставі заяви
батьків, а у разі, коли батьки не
перебувають у шлюбі між собою, - за
заявою того з них, з ким проживає
дитина, справжність підпису яких
засвідчено нотаріально.

З огляду на те, що батьки
неповнолітньої ОСОБА_3 не перебувають
між собою в зареєстрованому шлюбі, а
також враховуючи відсутність доказів
про звернення позивачки до Державної
міграційної служби з заявою про
оформлення проїзного документа доньки
ОСОБА_3 чи внесення відомостей про
дитину у її паспорт, суд обгрунтовано
відмовив у задоволенні вимог в цій
частині.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1
про надання дозволу на виїзд
неповнолітньої дочки ОСОБА_3 за кордон
без згоди батька, суд першої інстанції
обгрунтовував свої висновки тим, що
ОСОБА_1 особисто не здатна забезпечити
виїзд дитини за кордон та відсутні
докази належного матеріального
забезпечення малолітньої ОСОБА_3 з боку
сторони, що запрошує, а відтак суд не
вбачає, що надання дозволу на виїзд за
кордон відповідає інтересам
малолітньої ОСОБА_3.

Проте, колегія суддів не може
погодитися з такими висновками суду,
поскільки вони не грунтуються на
вимогах закону та матеріалах справи.

Відповідно до положень ст.1 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України»
громадянин України має право виїхати з
України, крім випадків, передбачених
цим Законом, та в'їхати в Україну. На
громадян України, які звернулися з
клопотанням про виїзд з України,
поширюються усі положення чинного
законодавства, вони користуються всіма
правами і несуть встановлені законом
обов'язки. За громадянами України
зберігаються на її території майно,
кошти, цінні папери та інші цінності, що
належать їм на праві приватної
власності. Будь-яке обмеження їх
громадянських, політичних, соціальних,
економічних та інших прав не
допускається.

Підстави для тимчасових обмежень у
праві виїзду громадян України за
кордон встановлені ст.6 вказаного
Закону.

Аналіз змісту даних норм дає підстави
для висновку, що право виїхати з
України має кожний громадянин України
і право виїзду за кордон, в тому числі
дитини не обумовлюється матеріальним
станом її батьків.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що приймаюча сторона
ОСОБА_6 має власних дітей і
зобов'язується забезпечити всі
необхідні умови для проживання
позивачки та її дитини. В матеріалах
справи міститься копія паспорта та
лист від громадянки Грузії ОСОБА_6, яка
мешкає у м.Тбілісі, де вона запрошує
ОСОБА_1 разом з її дочкою до Грузії на
відпочином з обов'язком надати всі
необхідні умови для проживання та
покрити всі витрати пов'язані з цим.

Зазначені вище порушення, які допустив
суд першої інстанції, призвели до
неправильного вирішення спору в
частині надання дозволу на виїзд
дитини за кордон без дозволу батька.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального права. Норми
матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині відмови у наданні
дозволу на виїзд за межі України без
дозволу батька не грунтується на
матеріалах справи та вимогах закону і
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення.

Вирішуючи спір в цій частині, колегія
суддів керується наступним.

Стаття 33 Конституції України та стаття
1 Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» гарантують громадянам
України право вільно виїхати з України,
крім випадків, передбачених цим
Законом, та в'їхати в Україну.

Згідно ст.313 ЦК України фізична
особа, яка не досягла 16 років, має право
на виїзд за межі України лише за згодою
батьків (усиновлювачів),
піклувальників та в їхньому супроводі
або в супроводі осіб, які уповноважені
ними.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).
За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Аналогічні положення закріплені
у п.4 постанови КМ України від 27 січня 1995
року № 57 "Про затвердження Правил
перетинання державного кордону
громадянами України", згідно якого
виїзд за межі України громадянина, який
не досяг 16-річного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків може бути
дозволено на підставі рішення суду.

Аналіз змісту вказаних норм дає
підстави для висновку, що у разі
відсутності згоди одного з батьків
питання про виїзд неповнолітнього за
кордон вирішується судом за позовом
іншого з батьків зі з'ясуванням питання
про країну виїзду, строку та мети
виїзду, а при задоволенні такого позову
судом ухвалюється рішення про дозвіл
на виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон.

З огляду на вимоги закону, а також
враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2
ухиляється від надання нотаріального
дозволу на тимчасовий виїзд за межі
України його дочки, колегія суддів
вважає за необхідне надати дозвіл на
тимчасовий виїзд неповнолітньої
ОСОБА_3 за межі України, а саме до Грузії
в період з 15 вересня 2014 року по 1
листопада 2014 року без згоди батька
неповнолітньої ОСОБА_2

При цьому колегія суддів враховує, що
надання такого дозволу відповідає
інтересам дитини і дитина виїзжає на
відпочинок та оздоровлення у чітко
визначену країну - до Грузії, та на
чітко визначений термін та з
визначеною метою.

Посилання відповідача на те, що при
виїзді доньки за кордон будуть
порушені його права як батька на
спілкування із дитиною, колегія суддів
не приймає до уваги з таких підстав.

На думку колегії в даному випадку слід
дотримуватися балансу інтересів
батька на спілкування з дитиною та
самої дитини на відпочинок і
оздоровлення. Преревагу при вирішенні
спору мають саме інтереси дитини, що
прямо передбачено частинами 7 і 8 ст.7
Сімейного Кодексу України, згідно яких
дитина має бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України, Конвенцією про
права дитини іншими міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Регулювання сімейних
відносин має здійснюватися з
максимально можливим урахуванням
інтересів дитини.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити
частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 25
липня 2014 року в частині відмови у
наданні дозволу на виїзд
неповнолітнього громадянина за межі
України в період з 15 вересня 2014 року по
1 листопада 2014 року скасувати і
ухвалити нове.

Позов задоволити частково. Надати
дозвіл на тимчасовий виїзд
неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1
(зареєстрована АДРЕСА_1) за межі
України, а саме до Республіки Грузія в
період з 15 вересня 2014 року по 1
листопада 2014 року без згоди батька
неповнолітньої ОСОБА_2.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: