ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/9594/14-ц
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2014 р. Дарницький районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ДЕАК Ю.В.

за участю

представника позивача
Мотрончука Д.П.;

відповідача
ОСОБА_2;

представника відповідача
ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за позовом Комунального підприємства з
експлуатації і ремонту житлового фонду
«Житло-сервіс» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за житлово-комунальні
послуги

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство з
експлуатації і ремонту житлового фонду
«Житло-сервіс» (далі по тексту -
позивач, КП «Житло-сервіс») звернулось
до суду з позовом до ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за оплату
житлово-комунальних послуг у розмірі 9
618,57 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідач є власником
приватизованого нежитлового
приміщення АДРЕСА_1, отримує комунальні
послуги, при цьому не виконує
зобов'язання по їх оплаті, в зв'язку з
чим за нею утворилась заборгованість,
яку позивач просить суд стягнути.

03 липня 2014 року представником позивача
подано заяву про заміну неналежного
відповідача ОСОБА_5 на ОСОБА_2 (далі по
тексту - відповідач, ОСОБА_2), який є
власником спірного майна на підставі
договору дарування нежилого
приміщення від 08.06.2005 року, в зв'язку з
чим ухвалою суду від 03 липня 2014 року
замінено неналежного відповідача
ОСОБА_5 належним відповідачем ОСОБА_2

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, просив суд їх
задовольнити.

Відповідачем та його представником
подано заперечення на позовну заяву, в
якому відповідач просить суд відмовити
у задоволенні позовних вимог
посилаючись на те, що між сторонами не
було укладено договір про надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій відповідно до
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги». Також у ньому вказує, що
фактично житлово-комунальні послуги не
надавались, а відтак і підстави для
сплати за них відсутні. Крім того,
відповідачем подано клопотання про
застосування строків позовної
давності.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення відповідача,
представників позивача та відповідача,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Так, судом встановлено, позивач є
балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 та
відповідно до статуту, затвердженого
розпорядженням Київської міської
державної адміністрації №1205 від 19.07.2000
року, здійснює господарську діяльність
із утримання, обслуговування,
експлуатації житлового та нежитлового
фонду комунальної власності району, а
також здійснює контроль за додержанням
встановленого порядку використання
жилих і інших приміщень житлового
фонду та виконання громадянами Правил
користування приміщеннями житлових
будинків та прибудинковими
територіями.

Відповідно до ст. 175 Житлового кодексу
України (далі по тексту - ЖК України)
державні і громадські органи,
підприємства, установи, організації,
службові особи зобов'язані дбати про
схоронність житлового фонду та
підвищення його благоустрою.

Крім того, судом також встановлено,
ОСОБА_2 є власником приватизованого
нежитлового приміщення АДРЕСА_1, що
підтверджується договором дарування
нежилого приміщення від 08.06.2005 року.

Статтею 322 Цивільного кодексу України
(далі по тексту - ЦК України)
встановлено, що власник зобов'язаний
утримувати майно, що йому належить,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Закон України «Про житлово-комунальні
послуги» (далі по тексту - ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги») визначає
основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між їхніми
виробниками, виконавцями і
споживачами, а також їхні права та
обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для
висновку, що він належить до
нормативного акта спеціальної дії,
який регулює відносини, що виникають
між виробниками, виконавцями,
споживачами у процесі створення,
надання та споживання
житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, ст. 4 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачає, що законодавство України у
сфері житлово-комунальних послуг, крім
цього Закону, базується на Конституції
України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства та
інших нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Згідно з частиною 2 ст. 19 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги»
учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг є: власник,
споживач, виконавець, виробник.

Статтями 20, 21 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги» визначені
обов'язки споживача та виконавця
житлово-комунальних послуг. Зокрема,
обов'язком споживача є укладення
договору на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовленого виконавцем на основі
типового договору, а також оплата
житлово-комунальних послуг у строки,
встановлені договором або законом, а
обов'язком виконавця - надання послуг
вчасно та відповідної якості згідно із
законодавством та умовами договору, а
також підготовка та укладення зі
споживачем договору про надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Порядок оплати за житлово-комунальні
послуги визначений у статті 32 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги», якою
передбачено, що плата за
житлово-комунальні послуги
нараховується щомісячно відповідно до
умов договору в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України. Розмір
плати за комунальні послуги
розраховується виходячи з розміру
затверджених цін/тарифів та показань
засобів обліку або за нормами,
затвердженими в установленому порядку.

Згідно зі ст. 14 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги» залежно
від порядку затвердження цін/тарифів
на житлово-комунальні послуги вони
поділяються на три групи: перша група -
житлово-комунальні послуги,
ціни/тарифи на які затверджують
спеціально уповноважені центральні
органи виконавчої влади; друга група -
житлово-комунальні послуги,
ціни/тарифи на які затверджують органи
місцевого самоврядування для надання
на відповідній території; третя група -
житлово-комунальні послуги,
ціни/тарифи на які визначаються
виключно за договором (домовленістю
сторін).

Відповідно до Правил надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, які затверджені
постановою Кабінету міністрів України
від 21.07.2005 р. № 630 (далі - Правила), плата
за надані послуги вноситься споживачем
відповідно до показань засобів обліку
води і теплової енергії або
затверджених нормативів (норм)
споживання на підставі платіжного
документа (розрахункової книжки,
платіжної квитанції тощо) або
відповідно до умов договору на
встановлення засобів обліку.
Розрахунковим періодом для оплати
послуг є календарний місяць. Плата за
послуги вноситься не пізніше 20 числа
місяця, що настає за розрахунковим (п. 18
Правил).

Судом встановлено, позивач є
балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 та
надає житлово-комунальні послуги,
відповідач в свою чергу отримує їх, при
цьому не повноцінно виконує
зобов'язання по їх оплаті. У зв'язку з
чим за відповідачем, як власником
нежитлового приміщення АДРЕСА_1,
утворилась заборгованість за надані та
спожиті житлово-комунальні послуги.

Крім того, суд не погоджується з
викладеним у запереченні на позовну
заяву твердженням відповідача
стосовно відсутності між сторонами
договірних відносин, що є підставою для
звільнення від сплати за надані та
спожиті ними послуги, з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною 1 ст. 639 ЦК України
договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом. А частиною 2
цієї статті встановлено, якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

За змістом частини 1 ст. 641 ЦК України
пропозицію укласти договір (оферту)
може зробити кожна із сторін
майбутнього договору. Пропозиція
укласти договір має містити істотні
умови договору і виражати намір особи,
яка її зробила, вважати себе
зобов'язаною у разі її прийняття. А
частиною 2 ст. 642 цього Кодексу
передбачено, якщо особа, яка одержала
пропозицію укласти договір, у межах
строку для відповіді вчинила дію
відповідно до вказаних у пропозиції
умов договору (відвантажила товари,
надала послуги, виконала роботи,
сплатила відповідну суму грошей тощо),
яка засвідчує її бажання укласти
договір, ця дія є прийняттям
пропозиції, якщо інше не вказане в
пропозиції укласти договір або не
встановлено законом.

За підсумовуючим аналізом зазначених
вище правових норм, суд дійшов
висновку, що в результаті отримання
відповідачем рахунків на сплату
житлово-комунальних послуг позивач
здійснював оферту в укладенні договору
про надання цих послуг за умов
визначених цими рахунками, а
відповідач в свою чергу споживаючи
надані послуги та частково за них
сплачуючи протягом 2005-2008 року,
здійснював акцепт.

Таким чином, відсутність письмового
договору не може бути підставою для
звільнення від сплати вартості
отриманих відповідачами
житлово-комунальних послуг.

Суд не бере до уваги посилання
відповідача та його представника на те,
що грошові кошти за надані протягом
2005-2008 року житлово-комунальні послуги
сплачувались попереднім власником без
згоди відповідача, оскільки належних
та допустимих доказів такої сплати
іншою особою ним та його представником
суду не надано.

Також суд критично оцінює надані у
судовому засіданні пояснення
відповідачем та його представником
щодо неналежного надання
житлово-комунальних послуг, оскільки
до суду не надано актів-претензій у
відповідності до ст. 18 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги».

Разом з тим, відповідно до ст. 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношенням, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст. 11 ЦК України. Згідно з
диспозицією зазначеної статті
цивільні права та обов'язки виникають з
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. За таких обставин,
вбачається, що відповідач зобов'язаний
сплачувати житлово-комунальні послуги,
а позивач має право вимагати від
відповідача виконання обов'язку щодо
оплати наданих послуг.

Згідно зі стст. 525, 526, 527, 530 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
не допускається, зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і у
встановлений строк відповідно до умов
договору та вимог закону, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. У разі порушення
зобов'язань відповідно до ст. 611 ЦК
України настають наслідки, встановлені
законом або договором.

З урахуванням наведеного та
невиконанням відповідачем зобов'язань
щодо оплати наданих позивачем та
спожитих ним житлово-комунальних
послуг, суд дійшов висновку про
наявність у відповідача перед
позивачем відповідної заборгованості
за період з 01 червня 2008 року по 31 грудня
2012 року у розмірі 9 618,57 грн., що
підтверджується переліком сум за
період по особовому рахунку.

Однак, відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. А згідно з ст. 257
цього Кодексу загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач звернувся до суду з заявою
про застосування строків позовної
давності до винесення рішення.

За змістом ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи та з
наданого позивачем розрахунку
заборгованості, здійснивши
нарахування за надані
житлово-комунальні послуги за період з
червня 2008 року по 31 грудня 2012 року, про
порушення своїх прав щодо несплати
відповідачем саме як власником
спірного приміщення заборгованості
позивач дізнався у 2009 році, що
підтверджено наявними у матеріалах
справи доказами його листування з
відповідачем. Натомість, з позовними
вимогами саме до ОСОБА_2 про стягнення з
нього заборгованості за надані
житлово-комунальні послуги позивач
звернувся лише 02 липня 2014 року, тобто
після сплину строку позовної давності,
обумовленого ст. 257 ЦК України, щодо
заборгованості за період червня 2008
року по червень 2011року.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов
висновку, щодо необхідності
застосування положень статті 257 ЦК
України до вимог про стягнення
заборгованості за оплату
житлово-комунальних послуг за період з
червня 2008 року по червень 2011 року.

Таким чином, повно, всебічно та
об'єктивно дослідивши обставини
справи, оцінивши зібрані докази у їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги обґрунтовані та такі, що
підлягають задоволенню в частині
стягнення з відповідача
заборгованості за спожиті
житлово-комунальні послуги за період з
липня 2011 року по 31 грудня 2012 року у
розмірі 4 437,52 грн.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд
присуджує з відповідача на користь
позивача судові витрати пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з відповідача підлягає
стягненню сума сплаченого судового
збору у розмірі 229,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись
стст. 4, 14, 19 - 21, 32 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», стст. 66, 175
Житлового кодексу України, стст. 3, 11, 13,
15, 16, 256, 257, 261, 322, 509, 525 - 527, 530, 611
Цивільного кодексу України, стст. 31, 57,
60, 88, 209, 212- 215 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь Комунального підприємства з
експлуатації і ремонту житлового фонду
«Житло-сервіс» (місцезнаходження: м.
Київ, вул. Дніпровська набережна, 25-б;
) суму заборгованості за
житлово-комунальні послуги у розмірі 4
437,52 грн. та судовий збір у сумі 229,40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.