Справа № 161/7656/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Пахолюк А.М. Провадження №
22-ц/773/1477/14 Категорія: 52 Доповідач:
Лівандовської-Кочура Т.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді Лівандовської -
Кочури Т.В.

суддів - Веремчук Л.М., Антонюк К.І.

при секретарі Кирилюку О.О.

з участю:

прокурора Супрунюк Т.А.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи
Шульгана Ф.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
третя особа на стороні відповідача, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, Орган опіки та
піклування Луцької міської ради, про
позбавлення батьківських прав, за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 26 серпня 2014
року,

в с т а н о в
и л а:

26 серпня 2014 року рішенням Луцького
міськрайонного суду в позові ОСОБА_4
відмовлено в повному обсязі.

Попереджено відповідача ОСОБА_2 про
необхідність змінити ставлення до
виховання її неповнолітньої дитини
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В поданій на вищеназване рішення
апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4
просить його скасувати із-за неповноти
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеності
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідності висновків суду
обставинам справи, порушення та
неправильного застосування норм
матеріального і процесуального права,
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Заслухавши доповідь головуючого-судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши обставини справи та
перевіривши їх доказами, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін із наступних мотивів.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що
позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом відносно застосування
якого ОСОБА_2 категорично заперечує, що
свідчить про її небайдужість до дитини
та прагнення брати участь у вихованні
сина. Для забезпечення належного
виконання своїх батьківських
обов'язків відповідачем суд поклав на
орган опіки та піклування Луцької
міської ради обов'язок по контролю за
виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських
обов'язків без позбавлення її
батьківських прав.

За змістом ст. 150 Сімейного кодексу
України (далі СК України) вбачається, що
батьки зобов'язані виховувати дитину в
дусі поваги до прав та свобод інших
людей, любові до своєї сім'ї та родини,
свого народу, своєї Батьківщини;
піклуватися про здоров'я дитини, її
фізичний, духовний розвиток;
забезпечити здобуття дитиною повної
загальної середньої освіти, готувати
її до сімейного життя.

Так, відповідно до частини 1
статті 164 СК України мати, батько можуть
бути позбавлені судом батьківських
прав, якщо вона, він: не забрали дитину з
пологового будинку або з іншого
закладу охорони здоров'я без поважної
причини і протягом шести місяців не
виявляли щодо неї батьківського
піклування; ухиляються від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини;
жорстоко поводяться з дитиною; є
хронічними алкоголіками або
наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного злочину
щодо дитини.

Закон України „Про охорону
дитинства" передбачає, що кожна дитина
має право на достатній життєвий рівень.
При цьому, виховання в сім'ї є
першоосновою розвитку особистості
дитини.

Судом першої інстанції установлено і
це відповідає наявним в матеріалах
справи доказам, яким суд дав правильну
правову оцінку, що сторони з 03
листопада 2007 року перебували в
зареєстрованому шлюбі, який в судовому
порядку розірвано (а.с. 5-6). Відповідач
ОСОБА_2 є батьком малолітнього ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження останнього
(а.с. 4).

Для забезпечення реєстрації
неповнолітньої дитини ОСОБА_5, Органом
опіки та піклування прийнято рішення
про визначення місця проживання дитини
за місцем реєстрації свого батька -
ОСОБА_4 (а.с. 6).

Також судом першої інстанції правильно
встановлено, що відповідач ОСОБА_2
ухиляється від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини, не
забезпечує необхідного харчування,
медичного догляду, матеріального
забезпечення, що негативно впливає на
її розвиток, як складову виховання, не
спілкується з дитиною в обсязі,
необхідному для нормального
самоусвідомлення, не проявляє інтересу
до її внутрішнього світу. Відповідач
ОСОБА_2 вкрай рідко з'являється за
місцем навчання дитини, майже не
цікавиться її навчальним та виховним
процесом.

З огляду на викладене, вина відповідача
у неналежному виконанні своїх
батьківських обов'язків по відношенню
до дитини доведена повністю. Проте,
судом першої інстанції правильно
встановлено, що неналежне виконання
батьківських обов'язків останньою
зумовлене життєвими обставинами
відповідача ОСОБА_2, в тому числі тяжким
характером стосунків з її колишнім
чоловіком ОСОБА_4 та свекрухою ОСОБА_6

На момент розгляду справи в суді першої
інстанції встановлено, що ОСОБА_2
забезпечена належним житлом, яке
придатне для проживання дитини, має
постійне місце роботи, достатній
рівень доходів, як для свого утримання,
так і для утримання сина. Фактично
матір дитини не намагається
самоусунутись від виховання та
утримання дитини, прагне забезпечити
належні умови для її розвитку. Окрім
того, родинні стосунки між матір'ю та
сином з часом можуть налагодитися,
надавши таким чином можливість ОСОБА_2
змінити своє ставлення до виконання
батьківських обов'язків.

Пленум Верховного Суду України в
пунктах 15, 16, 18 своєї постанови від 30
березня 2007 року № 3 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» роз'яснив, що
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно її утримують, та
ін.), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей; особи можуть бути
позбавлені батьківських прав лише щодо
дитини, яка не досягла вісімнадцяти
років, і тільки з підстав, передбачених
статтею 164 СК України. Ухилення батьків
від виконання своїх обов'язків має
місце, коли вони не піклуються про
фізичний і духовний розвиток дитини, її
навчання, підготовку до самостійного
життя, зокрема: не забезпечують
необхідного харчування, медичного
догляду, лікування дитини, що негативно
впливає на її фізичний розвиток як
складову виховання; не спілкуються з
дитиною в обсязі, необхідному для її
нормального самоусвідомлення; не
надають дитині доступу до культурних
та інших духовних цінностей; не
сприяють засвоєнню нею
загальновизнаних норм моралі; не
виявляють інтересу до її внутрішнього
світу; не створюють умов для отримання
нею освіти. Зазначені фактори, як кожен
окремо, так і в сукупності, можна
розцінювати як ухилення від виховання
дитини лише за умови винної поведінки
батьків, свідомого нехтування ними
своїми обов'язками. Зважаючи на те, що
позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом, суд може у виняткових
випадках при доведеності винної
поведінки когось із батьків або їх обох
з урахуванням її характеру, особи
батька і матері, а також інших
конкретних обставин справи відмовити
в задоволенні позову про позбавлення
цих прав, попередивши відповідача про
необхідність змінити ставлення до
виховання дитини (дітей) і поклавши на
органи опіки та піклування контроль за
виконанням ним батьківських
обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд
має право вирішити питання про
відібрання дитини у відповідача і
передачу органам опіки та піклування
(якщо цього потребують її інтереси), але
не повинен визначати при цьому
конкретний заклад.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права
дитини, схваленої резолюцією 44 сесії
Генеральної Асамблеї ООН № 44/25 від 20
листопада 1989 року та ратифікованої
постановою Верховної Ради України №
789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях
щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з принципом 6 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року дитина
для повного і гармонійного розвитку її
особи потребує любові і розуміння. Вона
повинна, якщо це можливо, зростати під
опікою і відповідальністю своїх
батьків.

Обставини, на які посилається позивач
не можуть бути підставами для
позбавлення відповідача батьківських
прав. Крім цього, позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків.

Також суд в силу вимог ч. 1 ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
Суду з прав людини» врахував рішення
Європейського Суду з прав людини у
справі «Савіни проти України», де
зазначено, що такий захід не може бути
санкціонований без попереднього
розгляду можливих альтернативних
заходів і має оцінюватися в контексті
позитивного обов'язку держави вживати
виважених і послідовних заходів зі
сприяння возз'єднанню дітей зі своїми
біологічними батьками, дбаючи при
досягненні цієї мети про надання їм
можливості підтримувати регулярні
контакти між собою.

Відповідає вимогам закону рішення суду
в частині покладення обов'язку на орган
опіки та піклування за місцем
проживання сторін - здійснення
контролю за виконанням ОСОБА_2
батьківських обов'язків. Це є
попереджувальним заходом, який може
свідчити про належність виконання
відповідачем своїх обов'язків.

Слід зазначити, що при вирішенні
питання щодо доцільності позбавлення
батьківських прав в кожному
конкретному випадку необхідно
звертати увагу на вимоги ч. ч. 4-6 ст. 19 СК
України, відповідно до якої при
розгляді судом спорів щодо участі
одного з батьків у вихованні дитини,
місця проживання дитини, позбавлення
та поновлення батьківських прав,
побачення з дитиною матері, батька, які
позбавлені батьківських прав,
відібрання дитини від особи, яка тримає
її у себе не на підставі закону або
рішення суду, управління батьками
майном дитини, скасування усиновлення
та визнання його недійсним
обов'язковою є участь органу опіки та
піклування.

На думку колегії суддів, суд першої
інстанції обґрунтовано не погодився з
висновком Органу опіки та піклування
Луцької міської ради, який не є
достатньо обґрунтованим, без вказівки
обставин, що були перевірені та стали
підставою для прийняття рішення, яким
зазначено про доцільність позбавлення
батьківських прав відповідача, що не
може свідчити про необхідність
застосування такого крайнього заходу.

На підставі викладеного, суд першої
інстанції дійшов висновку, що оскільки
відповідач не в повній мірі виконує
батьківські обов'язки по відношенню до
свого малолітнього сина, однак її дії
свідчать, що вона не втратила інтерес
до дитини, має бажання її виховувати,
відсутнє свідоме нехтування
батьківських обов'язків, а позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом
впливу до осіб, які не виконують
батьківських обов'язків за умови
винної поведінки судом правильно
застосовано до ОСОБА_2
попереджувальний захід.

З'ясувавши фактичні обставини справи
та давши правильну оцінку всім
зібраним у справі доказам, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відмову в позові ОСОБА_4
про позбавлення ОСОБА_2 батьківських
прав.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції, повно і
всебічно з'ясувавши всі дійсні
обставини спору сторін ухвалив рішення
з додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстави для
його зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 26 серпня 2014 року
у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді