Справа № 0306/4564/12 Провадження №
22-ц/773/1177/14 Головуючий у 1 інстанції:
Панасюк С.Л. Категорія: 48 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Мудренко Л.І., Осіпука В.В.,

при секретарі - Лимар Р.С.,

з участю позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за апеляційною
скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення
Ковельського міськрайонного суду від 02
квітня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

11 липня 2012 року ОСОБА_2 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
покликаючись на те, що з 08 серпня 2004
року по 27 липня 2009 року перебувала з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 25 березня
2005 року за ОСОБА_4 визнано право
власності на цілий недобудований
житловий будинок по АДРЕСА_1,
готовність якого складала 64 відсотки.

Позивач зазначає, що в період шлюбу нею
та відповідачем, за спільні кошти було
придбано відповідні будівельні
матеріали та здійснено ряд робіт по
завершенню будівництва будинку по
АДРЕСА_1, внаслідок чого зазначений
будинок істотно збільшився у своїй
вартості.

Вважає, що об'єкт нерухомого майна є
спільною сумісною власністю подружжя і
його поділ слід здійснювати за
правилами встановленими ст.ст.69-72
Сімейного кодексу України та ст. 372
Цивільного кодексу України. Просила
стягнути з відповідача на її користь
грошову компенсацію вартості частки
витрат на добудову зазначеного
житлового будинку з господарськими
будівлями та спорудами.

В ході розгляду справи, 02 квітня 2014 року
позивач подала до суду заяву про
уточнення позовних вимог, просила
визнати незавершений будівництвом
житловий будинок (матеріалів,
обладнання, які були використані в
процесі будівництва), ступінь
готовності якого складає 98 %, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю її та
ОСОБА_4.

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду від 02 квітня 2013 року позов ОСОБА_2
задоволено повністю. Визнано, що
недобудований житловий будинок
АДРЕСА_1 (матеріали, обладнання тощо,
які були використані в процесі
будівництва цього будинку), ступінь
будівельної готовності якого
становить 95 процентів (в тому числі:
житлового будинку - 98 процентів, гаража
- 64 проценти, огорожі та воріт з
хвірткою - 100 процентів), належить на
праві спільної сумісної власності
ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Додатковим рішенням Ковельського
міськрайонного суду від 17 квітня 2013
року стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2
судові витрати в сумі 2252 грн. та в дохід
держави судові витрати в сумі 361 грн. 70
коп.

Відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну
скаргу на рішення суду в якій,
покликаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
права, неповне з'ясування обставин
справи, просить його скасувати та
відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4
перебували в зареєстрованому шлюбі з 08
серпня 2004 року по 27 липня 2009 року (а.с. 9,
10).

В порядку спадкування на підставі
рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 25 березня
2005 року ОСОБА_4 належить на праві
власності цілий недобудований
житловий будинок по АДРЕСА_1. Як
встановлено зазначеним судовим
рішенням готовність вищевказаного
недобудованого житлового будинку
складає 64 відсотки згідно довідки
Волинського обласного бюро технічної
інвентаризації від 25 лютого 2005 року.

Відповідно до висновку № О-289 судової
будівельно-технічної експертизи від 22
січня 2013 року ступінь будівельної
готовності будинковолодіння в АДРЕСА_1
становить 95 % (в т.ч.: житлового будинку -
98 %, гаража - 64%, огорожі та воріт із
хвірткою - 100 %); ринкова вартість
будинковолодіння АДРЕСА_1 становить
555936 гривень (а.с. 83-96).

Так, ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що відповідач не довів, що спірне
будинковолодіння збільшилося у своїй
вартості у період до чи після шлюбу з
позивачем, а отже - є спільною сумісною
власністю подружжя.

Проте, з такими висновками суду не
можна погодитись, оскільки вони не
відповідають дійсним обставинам
справи і суд дійшов їх з порушенням
норм матеріального права.

Частина 3 статті 368 ЦК України
передбачає, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

За змістом наведеної норми закону та з
урахуванням роз'яснень, які містяться у
абз.1 п.23 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 21.12.07 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Відповідно до положень п. 24 зазначеної
постанови Пленуму не належить до
спільної сумісної власності майно
одного з подружжя, набуте особою до
шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто, речі індивідуального
користування, у т.ч. коштовності, навіть
якщо вони були придбані за кошти
подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених статтею 61 цього Кодексу

Як вбачається з матеріалів справи,
право власності на незавершене
будівництвом будиноковолодіння по
АДРЕСА_1 зі ступенем будівельної
готовності 64 відсотки набуто ОСОБА_4 в
порядку спадкування на підставі
рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 25 березня
2005 року, а тому, в силу вимог закону не
може бути об'єктом спільної сумісної
власності подружжя.

Крім того, позивачем не надано належних
та допустимих доказів про те, станом
на який час ступінь будівельної
готовності спірного будинковолодіння
став становити 95 відсотків, і що саме
такий процент готовності існував на
момент розірвання шлюбу між сторонами
27 липня 2009 року. Не містить таких даних
і висновок № О-289 судової
будівельно-технічної експертизи від 22
січня 2013 року.

А тому відсутні правові підстави для
визнання незавершенного будівництвом
спірного будинковолодіння спільною
сумісною власністю подружжя.

На підставі наведеного, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
допущено порушення вищенаведених норм
матеріального права, а його висновки не
відповідають обставинам справи, що
відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування
оскаржуваного рішення і ухвалення
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду підлягає
скасуванню, то відповідно до вимог ст. 88
ЦПК України скасуванню підлягає і
додаткове рішення суду, яким вирішено
питання про судові витрати.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду від 02 квітня 2013 року та додаткове
рішення суду від 17 квітня 2013 року в
даній справі скасувати і ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про визнання майна об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді