Справа №489/3055/14-ц 21.08.2014 21.08.2014 21.08.2014
Провадження №22-ц/784/2398/14
Головуючий першої інстанції: Тихонова
Суддя-доповідач
апеляційного суду: Шолох З.Л.
Рішення

Іменем України

21 серпня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Данилової О.О., Коломієць
В.В.,

при секретарі судового засідання -
Кудрі В.М.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2 -
ОСОБА_3,

- відповідачки ОСОБА_4 та її
представника - ОСОБА_5,

- третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

скаргою ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 21 липня 2014 року у
справі за

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору: ОСОБА_6, про виселення,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_2
звернулася з позовом до ОСОБА_4 про
виселення її із квартири АДРЕСА_1.

В обгрунтування позову
вказувала, що вона є основним наймачем
вказаної трикімнатної квартири, право
на проживання також має її син ОСОБА_6,
з яким відповідачка перебуває у
зареєстрованому шлюбі. Вони
проживають відокремлено своєю сім'єю
в цій же квартирі з 1991 року.

Зазначала, що вона ніколи не
надавала згоди на постійне проживання
та реєстрацію відповідачки в квартирі,
відповідачка зареєстрована в будинку
за місцем проживання своєї матері. Між
ними на протязі тривалого часу
склалися неприязні стосунки з тих
підстав, що син з невісткою чинять їй
перешкоди у користуванні квартирою,
закривають туалет та ванну кімнату на
замок, виганяють із квартири. В зв'язку
з чим вона неодноразово зверталася за
допомогою до правоохоронних органів,
які проводили з ними профілактичні
бесіди.

Посилаючись на те, що
відповідачка самоправно вселилася до
квартири та систематично порушує
правила співжиття, позивачка просила
виселити її із квартири на підставі
вимог частин 1 та 3 ст. 116 ЖК України, без
надання іншого жилого приміщення.

Заперечуючи проти позову,
відповідачка посилалась на його
безпідставність.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 21 липня 2014 року
позов задоволено. Виселено
відповідачку із вказаної квартири, без
надання іншого житлового приміщення.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просила рішення суду скасувати та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які приймали участь у
справі, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції в мотивувальній частині
рішення послався на те, що позовні
вимоги про виселення відповідачки з
підстав, передбачених
ст. 116 ЖК України, є недоведеними.

Водночас, встановивши, що
відповідачка є тимчасовим жильцем, суд
виселив її із квартири, без надання
іншого житлового приміщення, з підстав,
передбачених ст. 99 ЖК
України, якою врегульовано виселення
піднаймачів та тимчасових жильців у
разі припинення дії договору найму
жилого приміщення. Тоді як, такими
обставинами позивачка свої вимоги
не обґрунтовувала.

Позовних вимог про виселення з
підстав, передбачених ст. 98 ЖК України,
позивачка не заявляла.

Визначення підстав і предмета позову
належить виключно позивачу і суд сам їх
змінити на власний розсуд не може.

Звертаючись до суду з позовом про
виселення, позивачка свої вимоги
обґрунтовувала самоправним вселенням
відповідачки до житлового приміщення
та систематичним порушенням нею
правила співжиття, що робить
неможливим їх спільне проживання в
квартирі, та посилалась на вимоги ч. 1
та ч. 3 ст. 116 ЖК України.

Між тим, в порушення вимог ст. ст. 11, 31
ЦПК України, суд першої інстанції
вийшов за межі заявлених позивачкою
вимог, розглянув спір та виселив
відповідачку із квартири на підставі
ст. 99 ЖК України.

Такі порушення суду першої інстанції є
підставою для скасування рішення та
ухвалення нового рішення судом
апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених в суді
першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів
справи та встановлено судом,
трикімнатна квартира АДРЕСА_1 не
приватизована, основним наймачем є
позивачка ОСОБА_2, яка проживає в ній з
1964 року, з нею з укладено договір
найму житлового приміщення.

Правом користування житловою площею у
квартирі також має син позивачки
ОСОБА_6 (зареєстрований з 21 червня 1991
року), з яким відповідачка ОСОБА_4
перебуває у зареєстрованому шлюбі з 21
вересня 1985 року.

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4
та ОСОБА_6, а також їх донька ОСОБА_7, яка
народилася у 1986 році, проживали у
житловому будинку АДРЕСА_2, де проживає
мати відповідачки. В зазначеному
житловому будинку відповідачка
безперервно зареєстрована з 18 лютого
1986 року і на час розгляду справи судом.

У 1991 році ОСОБА_6, його дружина
ОСОБА_4 та їх донька ОСОБА_7 вселилися в
зазначену квартиру, в якій проживали
відокремлено своєю сім'єю і спільного
господарства з основним наймачем
ОСОБА_2 ніколи не вели.

Позивачка не надавала згоди на
постійне проживання та реєстрацію
відповідачки в квартирі.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 9 грудня 2013 року,
відмовлено у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про
визнання права користування житловим
приміщенням вказаної квартири (а.с. 9-11).

Зазначеним рішенням, яке
відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК
України, має преюдиційне значення для
вирішення цього спору, встановлено, що
відповідачка є тимчасовим жильцем і
самостійного права на займане жиле
приміщення не набула, незалежно від
тривалості проживання.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 6 лютого 2014
року скасовано рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 12
грудня 2013 року, ухвалене у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про зміну
договору найму спірної квартири та
ухвалено нове, яким відмовлено у
задоволенні позову (а.с. 80-81).

Вимогами ч. 1 ст. 116 ЖК України
передбачено, якщо наймач, члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявилися
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до п. 17 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
квітня 1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування
судами Житлового кодексу України» під
час вирішення справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття та роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід керуватися
тим, що під час тривалої
антигромадської поведінки виселення
винного може статися під час
повторного порушення, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
громадського впливу не дали
позитивних результатів. Серед таких
визначені заходи попередження, що
застосовуються судами, прокуратурами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, тощо.

Тобто, для застосування норм цієї
статті необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

На обгрунтування своїх доводів,
позивачка надала суду копію постанови
органів внутрішніх справ від 3 жовтня
2011 року про відмову у відкритті
кримінального провадження за її заявою
за відсутністю складу злочину, а також
висновок дільничного інспектора від 10
березня 2014 року про припинення
перевірки по факту її звернення (а.с.
14-15). Із їх змісту вбачається, що фактів
зазначених у зверненні позивачки
встановити не вдалося, однак з її сином
та невісткою проведені профілактичні
бесіди та винесені офіційні
застереження про недопущення
протиправних дій. Копії офіційних
застережень (їх зміст) з підписом
відповідачки у матеріалах справи
відсутні.

Заперечуючи проти цього,
відповідачка посилалась, як на
відсутність самих фактів порушень з
її боку, так і відсутність
застосування щодо неї будь-яких
заходів впливу, передбачених ч. 1 ст. 116
ЖК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Враховуючи викладене, позивачка
не надала належних, допустимих та
достатніх доказів для підтвердження
наявності підстав, передбачених ч. 1 ст.
116 ЖК України, для виселення
відповідачки.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК
України особи, які самоправно зайняли
жиле приміщення, підлягають виселенню
без надання їм іншого жилого
приміщення.

Оскільки судом встановлено, що
відповідачка не самоправно зайняла
житлове приміщення, на що також як на
підставу її виселення вказувала
позивачка, тому підстав для її
виселення з підстав, передбачених ч. 3
ст. 116 ЖК України, також немає.

З будь-яких інших підстав позов
про виселення позивачкою не
пред'являвся і іншими обставинами не
обґрунтовувався.

Відповідно до ст. 9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування ним
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

За такого, оскаржуване рішення
суду першої інстанції підлягає
скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог про виселення відповідачки з
підстав, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 116
ЖК України.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 21 липня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
243,60 грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржене у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: