АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Міцнея В.Ф.

секретар: Лук»янишина М.В.

за участю: позивача - ОСОБА_1,
відповідача - ОСОБА_2, його представника
- ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - орган
опіки та піклування Чернівецької
міської ради, про надання дозволу на
тимчасовий виїзд за кордон
неповнолітньої дитини без згоди
батька, за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 17 жовтня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 у серпні 2014 року звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про надання
дозволу на тимчасовий виїзд за кордон
неповнолітньої дитини без згоди
батька.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 06
липня 2006 року перебуває з відповідачем
у зареєстрованому шлюбі, від якого
мають дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
зареєстрована та постійно проживає
разом з нею та знаходиться на її
утриманні.

Вказувала на те, що з червня 2013 року
вони з відповідачем проживають окремо,
не підтримують шлюбних відносин, на
даний час у Першотравневому районному
суді м. Чернівці розглядається справа
про розірвання шлюбу.

З часу фактичного припинення шлюбних
відносин відповідач участі у вихованні
дитини не приймає, розвитком дитини не
цікавиться, не надає будь-якої
матеріальної допомоги на її утримання
та розвиток, а також безпідставно
чинить їй перешкоди у здійсненні нею
заходів, спрямованих на покращення
здоров'я дитини, її фізичний та
духовний розвиток.

________________________________________________________________________
________________________________________________________

№22-ц/794/1615/14
Головуючий у 1 інстанції: Піхало Н.В.

Категорія: 48
Доповідач: Литвинюк І.М.

Посилаючись на те, що відповідач
ухиляється від надання дозволу на
виїзд малолітньої ОСОБА_5 за кордон для
її відпочинку та оздоровлення,
уточнивши позовні вимоги, просила
надати дозвіл на тимчасовий виїзд
дитини ОСОБА_5 за межі України в
Республіку Італія в період з 1 серпня по
20 серпня 2015 року без згоди батька.

Рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 17 жовтня 2014 року
позов задоволено.

Надано ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий
виїзд за межі України малолітній
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, до країни
Шенгенської групи - Італія на
відпочинок та оздоровлення, без
дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_2 у
період часу з 1 серпня 2015 року по 21
серпня 2015 року включно, у супроводі
матері дитини ОСОБА_1.

Надано дозвіл ОСОБА_1 або її офіційному
представнику, без згоди батька дитини
ОСОБА_2, оформлювати документи для
тимчасового виїзду або супроводу
неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за
межі України до країни Шенгенської
групи - Італія на відпочинок та
оздоровлення у супроводі матері
ОСОБА_1, на період часу з 1 серпня 2015 року
по 21 серпня 2015 року включно.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду першої
інстанції не відповідає нормам
матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що після виїзду за
кордон дитини більше її не побачить.
Позивачкою на зазначено, в якому
конкретному місті ОСОБА_5 буде
проживати та харчуватись. Не надано
належних та допустимих доказів того, що
дитина потребує лікування та
оздоровлення за кордоном.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, пояснення осіб, які приймають
участь у справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відмова відповідача у наданні дозволу
на тимчасовий виїзд за кордон дитини за
для оздоровлення та відпочинку є
безпідставною і такою, що порушує права
малолітньої дитини на всебічний
розвиток, відпочинок та оздоровлення, а
також з того, що судом першої інстанції
не встановлено обставин, які б
обмежували право на виїзд за кордон
малолітньої ОСОБА_5.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів
апеляційного суду.

Матеріалами справи та судом першої
інстанції встановлено, що з 06 липня 2006
року сторони перебувають у шлюбі, який
зареєстровано ВРАЦС Чернівецького МУЮ,
про що вчинено відповідний актовий
запис № 1025.

Сторони у справі є батьками
малолітньої дитини - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується
свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1
від 09 липня 2010 року. Однак шлюбні та
сімейні відносини у сторін не склалися
і з червня 2013 року вони проживають
окремо, дитина проживає з матір»ю
ОСОБА_1.

Згідно зі ст. 141 СК України мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 7 та
ст. 150, 155 СК України дитина має бути
забезпечена можливістю здійснення її
прав, установлених Конституцією
України, Конвенцією про права дитини,
іншими міжнародними договорами
України, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток; батьки зобов'язані
поважати дитину; передача дитини на
виховання іншим особам не звільняє
батьків від обов'язку батьківського
піклування щодо неї; здійснення
батьками своїх прав та виконання своїх
обов'язків мають ґрунтуватися на
повазі до прав дитини та її людської
гідності; батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини; ухилення батьків від виконання
батьківських обов'язків є підставою
для покладення на них
відповідальності, встановленої
законом.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про
права дитини від 20 листопада 1989 року,
ратифікованою Постановою Верховної
Ради УРСР № 789 XII від 27 лютого 1991 року, в
усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції
кожна дитина має право покидати
будь-яку країну, включаючи свою власну,
та повертатися в свою країну разом з
батьками.

За вимогами ст. 313 ЦК України
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_2 в добровільному порядку
відмовляється надавати згоду на
тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_5 до
Республіки Італія в супроводі матері.

Згідно ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
проводиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків. За
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

З матеріалів справи вбачається,
що звертаючись до суду з вказаним
позовом, ОСОБА_1 діє в інтересах
малолітньої дочки ОСОБА_5, виїзд дитини
за межі України носить тимчасовий
характер, не пов'язаний з визначенням
місця проживання дитини чи її
еміграцією і має на меті оздоровлення
дитини.

Суд надав дозвіл на тимчасове
вивезення дитини за кордон особі, з
якою дитина постійно проживає та
знаходиться на її вихованні, посилання
відповідача в апеляційній скарзі на ту
обставину, що позивачка не дасть йому
можливості побачити доньку і після
виїзду дитини за кордон він більше її
не побачить, жодними доказами не
підтверджені.

Також доводи апеляційної скарги
про безпідставність надання дозволу на
виїзд дитини до Італії у зв'язку з тим,
що в позові не вказано конкретного
місця проживання та харчування в
Італії, що позивачка не зможе
здійснювати належне виховання та
утримання дитини за кордоном, що
переліт може негативно позначитися на
фізичному та емоційному стані дитини, є
необґрунтованими і безпідставними, та
спрямовані на обмеження прав дитини на
відпочинок і оздоровлення, що є
неприпустимим в силу вимог закону.

Таким чином, суд в межах
компетенції та з урахуванням обставин
справи вирішив питання про надання
дозволу на тимчасовий виїзд за кордон
дитини, зазначивши в рішенні суду як
країну перебування, так і дату
знаходження дитини у цій країні.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку,
що надання ОСОБА_1 дозволу на
тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_5 за
кордон до республіки Італія без згоди
батька ОСОБА_2 відповідатиме інтересам
дитини та сприятиме зміцненню її
здоров'я. Такий виїзд дитини носить
тимчасовий характер, має на меті
відпочинок та оздоровлення і не
пов'язаний з визначенням місця
проживання дитини чи її еміграцію.

Встановлений судом конкретний строк
дії дозволу сприятиме своєчасному
поверненню дитини на Україну.

Встановивши вищевказані фактичні
обставини справи, надавши вірну оцінку
наявним у справі доказам та
проаналізувавши норми права, які
регулюють спірні правовідносини, суд
першої інстанції дійшов законного та
обґрунтованого висновку про
задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і не
дають підстав вважати, що судом
допущено порушення норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення спору.

На підставі викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції як таке,
що є законним та обґрунтованим,
залишити без змін.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 17 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: