Номер провадження: 22-ц/785/6885/14
Головуючий у першій інстанції Семенюк
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Кварталової А.М., Фальчука В.П.,

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Татарбунарського районного суду
Одеської області від 10 червня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про поділ спільного
сумісного майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання майна сумісною власністю
подружжя та стягнення грошової
компенсації, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
Татарбунарського районного суду
Одеської області з позовом до ОСОБА_2
про поділ спільного сумісного майна
подружжя, мотивуючи це тим, що 30 травня
1999 року між нею та відповідачем був
укладений шлюб, зареєстрований у
Трапівській сільській раді
Татарбунарського району Одеської
області. Від шлюбу сторони по справі
мають трьох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1;
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочним рішенням Татарбунарського
районного суду Одеської області від 07
липня 2010 року їхній шлюб був
розірваний.

В період шлюбу, сторонами 26 квітня 2001
року був куплений житловий будинок з
господарськими та дворовими спорудами
за адресою АДРЕСА_1 Татарбунарського
району Одеської області, оформлений у
власність на відповідача.

Після розірвання шлюбу та по
теперішній час позивачка з дітьми
проживає на зйомній квартирі за
адресою: АДРЕСА_2 Татарбунарського
району Одеської області, відповідач
відмовляється у добровільному порядку
поділити вищезазначену нерухомість,
яка була ними придбана у період шлюбу,
що змусило її з даною позовною заявою
звернутися до суду.

На підставі вищевикладеного, позивачка
просила виділити із спільної сумісної
власності згідно генерального плану
житловий будинок АДРЕСА_1
Татарбунарського району Одеської
області по 1/2 ідеальної частки кожному
із сторін, визнавши за ними право
власності на неї.

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
Татарбунарського районного суду
Одеської області з позовом до ОСОБА_3
про визнання майна сумісною власністю
подружжя та стягнення грошової
компенсації. Мотивуючи тим, що згідно
акту майна, що знаходилось у спільному
користуванні, станом на 2010 рік, між
ОСОБА_7 та ОСОБА_3, підписаному свідками
та депутатом сільської ради, у сумісній
власності сторін знаходилось слідуюче
майно: автомобіль BA3-21063, 1988 року
випуску; холодильник «Дніпро»,
комп'ютер, музичний центр, спальний
гарнітур, кухонний гарнітур, гостинний
гарнітур, корова дійна, вівці 57 голів,
кури - 25 голів, качки - 20 голів, індики - 15
голів, свині - 4 голови.

Після розірвання шлюбу сторони
домовились про поділ спільного
сумісного майна подружжя, в результаті
чого відповідачка забрала все
поголів'я дорослих овець в кількості 57
голів по ціні 600 грн. за одну на загальну
суму 34 тис. 200 грн.; автомобіль Ваз-21063, 1988
року випуску, який після розлучення
позивачкою був проданий за 6000 гривень
ОСОБА_9 мешканцю с.Дмитрівка
Татарбунарського району Одеської
області; дійну корову за 5000 грн. - яку
потім продала ОСОБА_10, мешканцю
с.Трапівка Татарбунарського району
Одеської області; свиней в кількості 4
голів, які були продані позивачкою
після розлучення за 6000 грн. гр.ОСОБА_11,
мешканцю с.Зарічне Татарбунарського
району Одеської області; всю птицю яка
оцінюється на загальну суму 2925 грн.:
кури в кількості 25X25 грн. = 625 грн., качки
в кількості 20X25 = 500 грн., індики в
кількості 15X120 грн.=1800 грн.

Таким чином, відповідачка після
розлучення продала живність та
автомобіль на загальну суму 42125 грн.
Вартість за роки придбання іншого
майна, а саме: холодильника «Дніпро»,
комп'ютера, музичного центру, спального
гарнітуру, гостинного гарнітуру,
кухонного гарнітуру йому не відомі,
оскільки всі документи на зазначене
майно знаходяться у останньої.

В обмін на залишене їй майно, вони
домовились, що відповідачка не буде
претендувати на поділ будинку. Однак,
враховуючи, що вона звернулась до суду
з позовом про поділ спільно нажитого
ними будинку, він вважає необхідним
визнати спільною сумісною власністю
продане ОСОБА_3 майно на загальну суму
42125 гривні, стягнувши з неї на його
користь грошову компенсацію в розмірі
1/2 частини цього майна, що складає 21625
гривень та грошову компенсацію за 1/2
частину спірного будинку в сумі 20000
гривень, а всього 41625 гривень. В
судовому засіданні 10.06.2014 року ОСОБА_7
уточнив свої вимоги, відмовившись від
стягнення на його користь 20000 гривень
за 1/2 частину будинку.

Рішенням Татарбунарського районного
суду Одеської області від 10 червня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
по 1/2 ідеальної частки за кожним.

В іншій частині позовних вимогу
відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна
сумісною власністю подружжя та
стягнення грошової компенсації -
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення Татарбунарського
районного суду Одеської області від 10
червня 2014 року в частині задоволення
вимог ОСОБА_3 скасувати, в іншій частині
залишити без змін, посилаючись на
порушення судом першої інстанції при
ухваленні рішення норм матеріального
та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено,
матеріалами справи підтверджується,
що:

- 30 травня 1999 року між нею та
відповідачем був укладений шлюб,
зареєстрований у Трапівській
сільській раді Татарбунарського
району Одеської області;

- від шлюбу сторони по справі мають
трьох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1;
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2;

- заочним рішенням Татарбунарського
районного суду Одеської області від 07
липня 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3. був розірваний;

- згідно свідоцтва про розірвання шлюбу
серії НОМЕР_1 від 27 липня 2010 року (а.с.11),
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - розірваний;

- в період шлюбу, сторонами 26 квітня 2001
року був куплений житловий будинок з
господарськими та дворовими спорудами
за адресою АДРЕСА_1 Татарбунарського
району Одеської області, оформлений на
праві власності на ОСОБА_2

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення вимог ОСОБА_3 про поділ
спільного сумісного майна подружжя,
визнаючи за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
Татарбунарського району Одеської
області по 1/2 ідеальної частки за
кожним, суд першої інстанції виходив з
того, що про порушення свого права
власності на частку у спільному майні
житлового будинку з господарськими та
дворовими спорудами позивачці стало
відомо у лютому місяці 2014 року, коли
вона звернулася до відповідача з
проханням вирішити питання про поділ
нерухомого майна у добровільному
порядку, на що відповідач не
відреагував (а. с. 18-19). Позовна давність
звернення позивача до суду про поділ
спільного сумісного майна повинна
обчислюватись з моменту, коли їй стало
відомо про порушення її права на частку
у спільному сумісному майні, в зв'язку з
чим немає підстав для відмови в
задоволенні позову та зустрічного
позову з підстав пропуску строків
позовної давності. Спірний житловий
будинок АДРЕСА_1 Татарбунарського
району Одеської області, належний
сторонам на праві сумісної власності.
ОСОБА_2 у добровільному порядку
відовляється поділити будинок, тому
права позивачки ОСОБА_3 підлягають
захисту шляхом визнання за нею та
відповідачем по 1/2 ідеальної частки
вказаної нерухомості на праві
приватної власності. Вимоги позивачки
про зазначення у рішенні про виділ
конкретно по 1/2 ідеальної частки
кожному із сторін, згідно генерального
плану житловий будинок АДРЕСА_1
Татарбунарського району Одеської
області, судом залишені без
задоволення з посиланням на те, що
питання щодо належності зазначених
приміщень, будівель та споруд у
ідеальній частці кожного із сторін не
було предметом спору і тому судом не
досліджувалось.

Відмовляючи в задоволенні
зустрічного позову щодо визнання
спільною сумісною власністю сторін
продане ОСОБА_3 майно: 57 голів овець,
чотири свині, 25 голів курей, 20 голів
качок, 15 голів індиків, дійну корову та
автомобіль ВАЗ 21063, 1988 року випуску на
загальну суму 42125 гривні та стягнення з
відповідачки грошової компенсації в
розмірі 1/2 частини вказаного майна, що
складає 21625 гривень, суд виходив з того,
що за відсутності належних та
допустимих доказів, з урахуванням
заперечень відповідача за зустрічним
позовом, немає підстав для задоволення
вимог за зустрічним позовом.

Як вбачається зі змісту апеляційної
скарги ОСОБА_2, апелянт оскаржує
рішення суду першої інстанції лише в
частині часткового задоволення вимог
за первісним позовом , просить його
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення про відмову у задоволенні
вимог у зв`язку із пропуском строку
позовної давності. В іншій частині
рішення апелянтом не оскаржується (в
частині відмови у задоволенні вимог за
первісним та відмови у задоволенні
вимог за зустрічним позовом).

Судова колегія виходить з наступного.

Суд першої інстанції, відмовив у
задоволенні вимог ОСОБА_3. у зв`язку з
тим, що питання про належність
зазначених приміщень, будівель та
споруд в ідеальній частці кожного із
сторін не було предметом спору.

Проте такий висновок суду не
відповідає матеріалам справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України
Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається зі змісту вимог ОСОБА_3
остання просила поділити будинок та
виділити їй в натурі приміщення, які
відповідають її частки, решту виділити
у власність відповідачу та припинити
право спільної сумісної власності на
будинок.

Поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-71 СК України
та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України в
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. При вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема, якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї.

Майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в
п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок", у спорах про поділ будинку в
натурі учасникам спільної часткової
власності на будинок може бути
виділено відокремлену частину будинку,
яка відповідає розміру їх часток у
праві власності.

Якщо виділ технічно можливий, але з
відхиленням від розміру часток кожного
власника, суд з урахуванням конкретних
обставин може провести його зі зміною у
зв`язку з цим ідеальних часток і
присудженням грошової компенсації
учаснику спільної власності, частка
якого зменшилась.

У тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання та
перепланування будинку, він
провадиться за наявності дозволу на це
виконавчого комітету місцевої ради (ст.
152 ЖК). Якщо сторона оспорює рішення
виконкому щодо дозволу на
переобладнання та перепланування і
воно є необґрунтованим, суд може не
погодитись із ним, мотивуючи це в
рішенні.

Як роз`яснено у постанові Пленуму
Верховного суду України «Про практику
застосування законодавства, що регулює
право приватної власності громадян на
будинок» від 4 жовтня 1991 року № 7, при
вирішенні справ про виділ в натурі
часток жилого будинку, що спільною
частковою власністю, судам належить
мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.
115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін
може бути виділено відокремлену
частину будинку з самостійним виходом
(квартиру). Виділ також може місце при
наявності технічної можливості
переобладнати приміщення в ізольовані
квартири.

Проте, суд першої інстанції в порушення
ч.1 ст. 11 ЦПК України відмовив у
заявлених ОСОБА_3 вимогах про поділ
спільного майна подружжя в натурі,
пославшись, що це не є предметом позову,
відмовив у задоволенні вимог.

Такий висновок районного суду є
логічно непослідовним щодо його
мотивації, оскільки фактично суд
мотивував відмову у задоволенні вимог
тим, що заявлені вимоги не є предметом
позову. Втім відсутність предмету
позову, тобто не заявлення вимог, як
таких, не може бути підставою для
відмови у їх задоволенні.

Разом з тим, суд першої інстанції в
порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
не сприяв всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, зокрема не
роз'яснив особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки, не
попередив про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій тощо.

Визнання ідеальних часток подружжя у
будинку можливо у разі, якщо його поділ
(виділ часток) технічно не можливий.

В такому випадку суд вправі за
заявленим про це позовом встановити
порядок користування відособленими
приміщеннями (квартирами, кімнатами)
такого будинку. У цьому разі окремі
підсобні приміщення (кухня, коридор
тощо) можуть бути залишені в загальному
користуванні учасників спільної
часткової власності. Порядок
користування жилим будинком може бути
встановлено також і між учасниками
спільної сумісної власності. При
неможливості виділу частки будинку в
натурі або встановлення порядку
користування ним, власнику, що
виділяється, за його згодою
присуджується грошова компенсація.
Розмір грошової компенсації
визначається за угодою сторін, а при
відсутності такої угоди - судом по
дійсній вартості будинку на час
розгляду справи.

Приймаючи до уваги, що:

- районним судом не досліджувалося
питання про технічну можливість поділу
спірного будинку в натурі;

- ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції
в частині відмови у задоволенні вимог
про поділ спільного майна подружжя та
виділення ідеальних часток в натурі
не оскаржено;

- ОСОБА_2 рішення суду оскаржується
лише в частині визнання ідеальних
часток подружжя у спірному будинку та
не оскаржується в частині відмови у
виділенні ідеальних часток подружжя в
натурі;

- ОСОБА_3 не заявлялися вимоги про
встановлення порядку користування
відособленими приміщеннями
(квартирами, кімнатами) будинку, поділ
якого в натурі не можливий;

- позивач ОСОБА_3 будучи належним чином
повідомленою про час і місце розгляду
апеляційним судом апеляційної скарги
на рішення районного суду, в судове
засідання не з`явилася, про причини не
явки не повідомила, заяву (клопотання )
про призначення судової
будівельно-технічної експертизи для
вирішення питання про можливість
поділу спірного будинку в натурі
відповідно до ідеальних часток
подружжя не заявила

судова колегія не вбачає підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції в частині визнання за
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 права власності на
житловий будинок АДРЕСА_1
Татарбунарського району Одеської
області по 1/2 ідеальної частки за
кожним.

В іншій частині рішення суду - не
оскаржується.

Доводи апеляційної скарги про те, що
районним судом неправильно обчислено
початок позовної давності і
безпідставно не застосовано позовну
давність до вимог позивача, є
неспроможними з огляду на таке.

Пропуск позовної давності є
самостійною підставою для відмови у
позові.

Наслідком необґрунтованості
(недоведеності) вимог є відмова у їх
задоволенні по суті.

Заява відповідача (апелянта) про
застосування позовної давності до
вимог про поділ майна подружжя
фактично означає, що відповідач вважає
вимоги позивача по суті правильними,
які однак, не можуть бути задоволеними
у зв`язку із пропуском позивачем
строку позовної давності. Початок
позовної давності апелянт мотивує тим,
що вони з позивачем добровільно
розділили майно - домашніх тварин -
корову, свиней, вівців, домашю птицю -
курей, гіндиків, качок, а також
автомобіль, комп`ютерну та побутову
техніку, що дісталися позивачці, яка в
обмін на це обіцяла не претендувати на
її частку у спірному будинку.

Дані обставини викладені в зустрічному
позові та в апеляційній скарзі ОСОБА_2

Зустрічний позов ОСОБА_2 залишений без
задоволення з посиланням на
недоведеність заявлених вимог про
визнання спільною сумісною власністю
майна, яке за твердженням позивача він
добровільно виділив позивачці взамін
на її частку у спірному будинку. При
цьому суд серед наведених мотивів
відмови у задовленні зустрічного
позову зазначив про недоведеність
позивача в існуванні даного майна, як
спільного майна подружжя. Крім того
відповідачем не надано належних і
допустимих доказів, що він розділив з
позивачем все набуте ними у шлюбі
майно включаючи і спірний будинок за
поділом якого як раз позивач і
звернулася до суду у зв` язку із не
бажанням відповідача зробити це у
добровільному порядку.

При таких обставинах висновок суду про
відмову у застосуванні позовної
давності відповідає матеріалам справи
і заснований на законі.

Інших доводів в апеляційній скарзі не
наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
при вирішенні справи порушень
матеріального та процесуального права,
які є підставою для скасування
судового рішення, не допустив, а
наведені в скарзі доводи правильність
висновків суду не спростовують,
внаслідок чого апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Татарбунарського районного
суду Одеської області від 10 червня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, проте може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
А.М. Кварталова

В.П. Фальчук