НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/1732/14-ц
№ 2/183/2239/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року
м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд
Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Парфьонова Д.О., за
участі секретаря судового засідання
Пошивайло І.О., позивача - ОСОБА_1,
ОСОБА_2, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі судових
засідань Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
Приватний нотаріус Новомосковського
районного нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину за заповітом та
зобов`язання вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просив визнати недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане на ім`я ОСОБА_2,
Зобов`язати приватного нотаріуса
Новомосковського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 видати
позивачу свідоцтво про право на
спадщину на весь обсяг спадкового
майна.

В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що 23 квітня 2013 року ОСОБА_4
складено заповіт, згідно якого все своє
майно остання заповідала позивачу.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. 29
листопада 2013 року позивачем отримано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом № 37/2013, зареєстроване в
реєстрі за № 22170, згідно якого отримала
право на спадкування 5/6 частин
спадкового майна. Звернувшись за
роз`ясненнями щодо підстав відмови у
видачі свідоцтва про право на спадщину
на повну частину майна отримала
роз`яснення про те, що право на
отримання 1/6 частини спадщини має
відповідач, як особа, що має обов`язкову
частку у спадщині. Позивач вважає, що
відповідач не має права на частку у
спадщині, внаслідок чого звернулась з
позовом до суду.

В судовому засіданні позивач
підтримала позовні вимоги в повному
обсязі, вказуючи, що відповідач є лише
особою, що досягла пенсійного віку, а не
непрацездатною особою і може
працювати. Волею спадкодавця, що
визначена в заповіті чітко визначено
перелік осіб, що мають право на
спадщину. Крім того вказує, що станом на
день відкриття спадщини набув Закон
України, яким збільшено пенсійний вік
для жінок. Вказує, що лише вона надавала
допомогу спадкодавцеві, коли та
потребувала допомоги внаслідок
похилого віку.

Відповідач в судовому засіданні не
заперечила проти задоволення позову,
Водночас вказала, що має право на
спадщину, оскільки досягла пенсійного
віку раніше, ніж прийнято Закон.
Зазначила, що допомагала спадкодавцеві
матеріально.

Третя особа просила розглядати справу
за її відсутності, про що надіслала
заяву до суду.

Суд, дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін приходить
до переконання, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва
про смерть від 29 квітня 2013 року серія
НОМЕР_2, 28 квітня 2014 року померла ОСОБА_4.
Згідно копії спадкової справи,
спадкоємцями першої черги після смерті
ОСОБА_4 є ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5

За життя ОСОБА_4 склала заповіт від 23
квітня 2013 року, згідно якого все своє
майно, де б воно не знаходилось та з
чого б не складалось, а також все, на що
вона за законом буде мати право
залишила ОСОБА_1 Заповіт посвідчено
секретарем Виконавчого комітету
Меліоративнівської селищної ради за
реєстровим № 22.

06 червня 2013 року позивач звернулась до
Приватного нотаріуса Новомосковського
районного нотаріального округу ОСОБА_3
із заявою про прийняття спадщини в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_4

21 жовтня 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
Приватного нотаріуса Новомосковського
районного нотаріального округу ОСОБА_3
із заявою про прийняття обов`язкової
частки у спадщині в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_4, посилаючись на те, що на день
смерті спадкодавця була
непрацездатною за віком.

29 листопада 2014 року позивач звернулась
до Приватного нотаріуса
Новомосковського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 із заявою
про видачу свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на 5/6 часток
квартири АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_4

У відповідності до довідки Виконавчого
комітету Меліоративнівської селищної
ради від 19 жовтня 2013 року, на момент
смерті ОСОБА_4 разом з нею мешкали
ОСОБА_5 - донька, ОСОБА_6 - онука.

Згідно свідоцтва про право власності
на житло від 14 листопада 1997 року,
зареєстрованого в реєстровій книзі за
№ 684-3, ОСОБА_4 належала квартира,
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

29 листопада 2013 року Приватним
нотаріусом Новомосковського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом після смерті ОСОБА_4,
зареєстроване в реєстрі за № 2170, згідно
якої позивачу належить 5/6 частин
квартири, розташована за адресою:
АДРЕСА_1.

Вважаючи, що ОСОБА_2 не має права на
обов`язкову частку у спадщині, оскільки
не є непрацездатною та станом на день
смерті спадкодавця законодавством
України збільшено пенсійний вік для
жінок, звернулась з позовом до суду.

Розглядаючи позовні вимоги суд
виходить з наступного.

Згідно ст.1241 ЦК України, малолітні,
неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б
кожному з них у разі спадкування за
законом (обов'язкова частка).

У відповідності до Рішення
Конституційного Суду України від 11
лютого 2014 року № 1-рп/2014 у справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення
положення частини першої статті 1241
Цивільного кодексу України (справа про
право на обов'язкову частку у спадщині
повнолітніх непрацездатних дітей
спадкодавця), Конституційним судом
визначено, що за своєю юридичною
природою свобода розпорядження
власністю шляхом вчинення заповіту
(свобода заповіту) є одним із
основоположних принципів спадкового
права, при цьому вона не є абсолютною.
Кодексом визначено обмеження волі
заповідача щодо права розпоряджатися
власністю (обмеження принципу свободи
заповіту) шляхом установлення права
окремої категорії осіб на обов'язкову
частку у спадщині. Право на обов'язкову
частку у спадщині мають малолітні,
неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки, які спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка) (абзац перший
частини першої статті 1241 Кодексу). Отже,
принцип свободи розпорядження
власністю шляхом вчинення заповіту
передбачає широкий обсяг
правомочностей заповідача, згідно з
якими він своїм волевиявленням може
вплинути на зміст спадкових
правовідносин. Однак застосування
цього принципу обмежується
законодавчо встановленою для окремої
категорії спадкоємців гарантією, за
якою, незалежно від змісту заповіту,
особи, визначені в частині першій
статті 1241 Кодексу, спадкують половину
частки, яка належала б їм у разі
спадкування за законом. Перелік осіб,
які мають право на обов'язкову частку у
спадщині, встановлений указаними
положеннями Кодексу, є вичерпним і дає
підстави віднести цих осіб до членів
сім'ї чи найближчих родичів
спадкодавця.

Конституційний Суд України,
розкриваючи зміст поняття «повнолітні
непрацездатні діти», що
використовується в абзаці першому
частини першої статті 1241 Кодексу щодо
права на обов'язкову частку у спадщині,
ґрунтується на положеннях частини
третьої статті 75 Сімейного кодексу,
який відносить до категорії
«непрацездатні» інвалідів I, II та III
групи, а також пенсійного
законодавства та законів України, які
регулюють соціальне страхування і
визначають поняття «непрацездатний».
Так, згідно з частиною четвертою статті
1 Закону України «Про прожитковий
мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-ХIV
(далі - Закон № 966), абзацом сімнадцятим
частини першої статті 1 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» від 9 липня 2003
року № 1058-IV з наступними змінами (далі -
Закон № 1058) до непрацездатних належать,
зокрема, особи, які визнані інвалідами
в установленому законом порядку.

Згідно частиною четвертою статті 1
Закону України «Про прожитковий
мінімум», до осіб, які втратили
працездатність, відносяться особи, які
досягли встановленого законом
пенсійного віку, особи, які досягли
пенсійного віку, що дає право на
призначення пенсії на пільгових
умовах, та непрацюючі особи, визнані
інвалідами в установленому порядку.

Відповідно до абзацу сімнадцятого
частини першої статті 1 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» непрацездатні
громадяни - особи, які досягли
встановленого законом пенсійного віку
або визнані інвалідами, у тому числі
діти-інваліди, а також особи, які мають
право на пенсію у зв'язку з втратою
годувальника відповідно до цього
Закону.

Як свідчить надане відповідачем
Пенсійне посвідчення № НОМЕР_1, видане
09 вересня 2011 року, відповідач є особою,
що досягла пенсійного віку та отримує
пенсію за віком, а тому - має право на
обов`язкову частку у спадщині,
визначену ст.1241 ЦК України. Враховуючи,
наявність у спадкодавця трьох
спадкоємців за законом, відповідач, у
випадку відсутності заповіту мав би
право на 1/3 частку у спадщині, а з
урахуванням заповіту та положень ст.1241
ЦК України має право на 1/6 частку у
спадщині.

Посилання на те, що на день смерті
спадкодавця збільшено пенсійний вік
для жінок, який дає право на пенсію за
віком, суд зазначає наступне, у
відповідності до змін, які внесені до
ст.26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» Законом № 3668-VI, особи
мають право на призначення пенсії за
віком після досягнення віку 60 років та
наявності страхового стажу не менше 15
років. До досягнення віку,
встановленого абзацом першим цієї
статті, право на пенсію за віком мають
жінки 1961 року народження і старші після
досягнення ними такого віку 55 років -
які народилися до 30 вересня 1956 року
включно. Відповідач народилася 15 січня
1956 року і станом на момент призначення
пенсії досягла 55 річного віку,
внаслідок чого суд не приймає до уваги
посилання позивача на зміни в
законодавстві щодо призначення
пенсійного віку.

Інші доводи позивача, зокрема щодо не
участі відповідача у наданні допомоги
спадкоємцю, суд не приймає до уваги з
огляду на предмет та підстави
заявленого позивачем позову, внаслідок
чого вважає за необхідне відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215, 224-226 ЦПК
України, ст.ст. 328, 1261, 1223, 1258, 1268 ЦК
України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні Позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - Приватний
нотаріус Новомосковського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом та
зобов`язання вчинення дій - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана апеляційному суду
Дніпропетровської області через
Новомосковський міськрайонний суд
Дніпропетровської області протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду в повному обсязі
виготовлено 10 жовтня 2014 року.

Суддя
Д.О. Парфьонов