Справа № 682/1023/14-ц
Провадження № 2/682/417/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2014 року Славутський міськрайонний
суд Хмельницької області

в складі: головуючого - судді
Воробченко Л.А.

при секретарі Кушнір З.В.

з участю представника
позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідачки
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Славута
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи Славутська
міська рада Хмельницької області,
Славутська районна державна
адміністрація Хмельницької області,
Орган опіки та піклування Славутської
міської ради Хмельницької області,
Славутська державна нотаріальна
контора Хмельницької області про
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу квартири, визнання
стороною на боці покупця квартири та
визнання права власності на ? частину
квартири,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи Славутська
міська рада Хмельницької області,
Славутська районна державна
адміністрація Хмельницької області,
Орган опіки та піклування Славутської
міської ради Хмельницької області,
Славутська державна нотаріальна
контора Хмельницької області про
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу квартири, визнання її
стороною на боці покупця квартири та
визнання права власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1.

В обгрунтування позовних вимог
посилається на те, що разом з батьком
відповідачем ОСОБА_2 проживала в
квартирі АДРЕСА_1, яку останній 29.07.1992
року купив згідно рішення виконкому
Славутської міської ради народних
депутатів Хмельницької області №25 від
20 лютого 1992 року за кошти, що
залишились після смерті її матері та
кошти накопичені з її пенсії по втраті
годувальника, оформив на себе,
пообіцяши в майбутньому залишити їй у
спадок. Однак у 2013 році відповідач
повідомив, що передати їй квартиру у
спадок не зможе, оскільки його другою
дружиною - відповідачкою ОСОБА_5
заявлено позов про поділ майна
подружжя де вона вимагає визнання за
нею права власності на ? частину
квартири, як на майно нібито придбане з
ним у шлюбі. 13.03.2014 року рішенням
Славутського міськрайонного суду
квартиру АДРЕСА_1 визнано спільною
власністю подружжя відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і право власності
останньої на ? частину квартири. Вважає,
що її батько - відповідач ОСОБА_2 при
укладенні договору купівлі-продажу
квартири, не включивши її в договір
стороною на боці покупця, позбавив
права власності на частину квартири, що
є підставою для визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу
квартири, визнання її стороною на боці
покупця квартири та визнання за нею
права власності на ? частину квартири.
Строк позовної давності не пропустила,
оскільки про порушення свого права
дізналася у 2013 році.

Позивачка ОСОБА_4 в судовому засіданні
позовні вимоги підтримала і пояснила,
що разом з батьком - відповідачем
ОСОБА_2 проживала в квартирі АДРЕСА_1,
яку останній 29.07.1992 року згідно рішення
виконкому Славутської міської ради
народних депутатів Хмельницької
області №25 від 20 лютого 1992 року купив
за кошти, що залишились після смерті її
матері та кошти накопичені з її пенсії
по втраті годувальника, оформив на себе
і пообіцяв в майбутньому залишити їй у
спадок. Проте, що відповідач купив
квартиру у 1992 році їй було відомо з
дитинства. Однак у 2013 році останній їй
повідомив, що передати квартиру у
спадок не зможе, оскільки його другою
дружиною - відповідачкою ОСОБА_5
заявлено позов про поділ майна
подружжя де остання вимагає визнання
за нею власності на ? частину квартири,
як на майно придбане з ним у шлюбі.
13.03.2014 року рішенням Славутського
міськрайонного суду, квартиру АДРЕСА_1
визнано спільною власністю подружжя
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і право
власності останньої на ? частину
квартири. Вважає, що її батько,
відповідач ОСОБА_2, при укладенні
договору купівлі-продажу квартири, не
включивши її стороною на боці покупця,
позбавив права власності на частину
квартири, що є підставою для визнання
частково недійсним договору
купівлі-продажу квартири, визнання її
стороною на боці покупця квартири та
визнання за нею права власності на ?
частину квартири. Строк позовної
давності не пропустила, оскільки про
порушення свого права дізналася у 2013
році.

Представник позивачки в судовому
засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримала і пояснила, що позивачка
разом з батьком - відповідачем ОСОБА_2
була зареєстрована і проживала в
квартирі АДРЕСА_1, яку останній згідно
рішення виконкому Славутської міської
Ради народних депутатів Хмельницької
області №25 від 20 лютого 1992 року, на
підставі положення №142 від 19.05.1989 року
«Про продаж громадянам в особисту
власність квартир, які належать
житловому фонду виконкому міської Ради
народних депутатів» купив за кошти, що
залишились після смерті матері
позивачки та кошти накопичені з її
пенсії по втраті годувальника. Право
власності на квартиру відповідач
ОСОБА_2 оформив на себе і пообіцяв, тоді
малолітній позивачці, що ця квартира
буде передана їй у спадок. Однак у 2013
році, відповідач ОСОБА_2 повідомив
позивачці, що передати квартиру у
спадок не зможе, оскільки його другою
дружиною - відповідачкою ОСОБА_5
заявлено позов про поділ майна
подружжя де вона вимагає визнання за
нею права власності на ? частину
квартири, як на майно придбане з ним у
шлюбі. Рішенням Славутського
міськрайонного суду від 13.03.2014 року
квартиру АДРЕСА_1 визнано спільною
власністю подружжя відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і за останньою право
власності на ? частину вказаної
квартири. Вважає, що відповідач ОСОБА_2,
при укладенні договору купівлі-продажу
квартири, не включивши позивачку в
договір купівлі-продажу стороною на
боці покупця, позбавив її права
власності на частину квартири, що є
підставою для визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу,
визнання її стороною на боці покупця
квартири та визнання за нею права
власності на ? частину квартири. Строк
позовної давності позивачка не
пропустила, оскільки про порушення
свого права дізналася у 2013 році.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав і
пояснив, що квартиру АДРЕСА_1 він
отримав на підставі ордера № 122,
виданого виконкомом Славутської
міської ради 16.07.1979 року де проживав
разом з першою дружиною, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3, сином дружини від першого
шлюбу та дочкою ОСОБА_4 Після смерті
дружини її син переїхав в інше постійне
місце проживання. 24 червня 1992 року він
одружився з ОСОБА_5, з якою до цього не
проживав і спільного господарства не
вів. 29.07.1992 року згідно договору
купівлі-продажу, укладеного з
виконкомом Славутської міської ради,
він за власні кошти та кошти,
накопичені із пенсії неповнолітньої
дочки ОСОБА_4 по втраті годувальника,
викупив вказану квартиру, сплативши за
неї кошти в сумі 8628 крб. Квартиру
викупив в своїх інтересах та інтересах
непоновлітньої дочки, однак рашенням
Славутського міськрайонного суду від
13.03.2014 року квартиру визнано спільною
власністю його та відповідачки ОСОБА_5,
яка на момент укладення договору
купівлі-продажу квартири була його
дружиною і визнано за нею право на ?
частини квартири, що порушує право його
дочки - позивачки ОСОБА_7, на належну їй
частину квартири. Тому вимоги
позивачки вважає законними і просить
задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_5 письмовою заявою
до суду позову не визнає, просить
справу слухати в її відсутності за
участі в судовому засіданні її
представника ОСОБА_3

Представник відповідачки в судовому
засіданні ОСОБА_8 позову не визнав і
пояснив, що відповідачка ОСОБА_5
перебувала з відповідачем ОСОБА_4 у
фактичному шлюбі з 1989 року. Проживала з
ним однією сім'єю у будинку її батьків,
а з 1990 року по 2008 рік у спірній квартирі.
Вони спільно з відповідачем ОСОБА_2
прийняли рішення про викуп квартири і
відкладали на це кошти. Шлюб
зареєстрували 24 червня 1992 року. Кошти
за квартиру на рахунок Славутської
міської ради внесли 11 липня 1992 року, а
договір купівлі-продажу квартири на
ім'я відповідача ОСОБА_2уклали 29 липня
1992 року. Оскільки квартира придбана
ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з
ОСОБА_5, за їх спільні кошти тому судом
визнана спільною сумісною власністю
подружжя. Позивачка ОСОБА_4 на момент
укладення договору купівлі-продажу
квартири була малолітня і кошти у
придбання даної квартири не вкладала.
Відпочатку, і після досягненні
повноліття, позивачка, знаючи про викуп
квартири її батьком під час
перебування у шлюбі з відповідачкою
ОСОБА_5, жодних претензій не заявляла,
рішення виконкому Славутської міської
Ради народних депутатів про продаж
квартири не оспорювала і на день
розгляду справи судом вказане рішення
є чинним. Вважає, що позивачка немає
права на спірну квартиру і без поважних
причин пропустила строк позовної
давності. Тому вимоги позивачки вважає
безпідставними і в задоволенні позову
просить відмовити.

Представник Органу опіки та піклування
Славутиської міської ради
Хмельницької області Суханевич Г.В.
пояснила, що позивачка ОСОБА_7 на даний
час є повнолітньою особою. Вважає, що
виконком Славутської міської Ради
народних депутатів, даючи відповідвчу
ОСОБА_2 дозвіл на викуп квартири, діяв
відповідно до вимог закону, оскільки
останній як законний представник на
той час малолітньої позивачки мав
право здійснювати управління майном
без спеціального повноваження органу
опіки та піклування і діяв в інтересах
сім'ї.

Представники третіх осіб Славутської
міської ради Хмельницької області,
Славутської районної державної
адміністрації Хмельницької області та
Славутської державної нотаріальної
контори подали до суду письмові заяви
де просять справу слухати у
відсутності їх представників.

Заслухавши пояснення сторін, свідків,
дослідивши письмові докази по справі
суд приходить до переконання, що позов
не підлягає до задоволення виходячи з
таких підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_2 є дочкою відповідача
ОСОБА_2, які згідно ордера №122 від 16.07.1979
року, виданого виконавчим комітетом
Славутської міської ради народних
депутатів на підставі рішення цього
виконавчого комітету № 233 від 16.07.1979
року були зареєстровані і проживали в
квартирі АДРЕСА_1. Інші члени сім'ї, які
вказані в ордері, зокрема, мати
позивачки та дружина відповідача
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво
про смерть т.1 а.с.10), а її син від
попереднього шлюбу виїхав до іншого
постійного місця проживання, що
ствердили в судовому засіданні
позивачка ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2

Квартира АДРЕСА_1, яка згідно ордера №122
від 16.07.1979 року, виданого виконавчим
комітетом Славутської міської ради
народних депутатів на підставі рішення
цього виконавчого комітету № 233 від
16.07.1979 року надана сім'ї ОСОБА_2
належала Славутській міській Раді
народних депутатів і відносилася до
державного житлового фонду.

Згідно Положення «Про продаж
громадянам у власність квартир в
будинках державного і громадського
житлового фонду, їх утримання і
ремонт», затвердженого Постановою Ради
Міністрів УРСР та Української Ради
профспілок України 19 травня 1989 року
№142, виконавчим комітетам Рад народних
депутатв, підприємствам, установам,
організаціям надано право продавати
громадянам в особисту власність
квартири, що вони займають в будинках
державного і громадського житлового
фонду.

Відповідно до вказаного Положення
відповідач ОСОБА_2 звернувся до
Славутської міської Ради народних
депутатів з пакетом необхідних
документів про надання йому дозволу на
викуп квартири АДРЕСА_1, яку займав в
будинку державного фонду. Вказаного
факту позивачка ОСОБА_4 та відповідач
ОСОБА_2 не оспорюють.

З рішення виконавчого комітету
Славутської міської Ради народних
депутатів № 25 від 20 лютого 1992 року
(т.1а.с.175 зворотна сторона) вбачається,
що розглянувши матеріали, підготовлені
житлово-експлуатаційною конторою про
надання громадянам дозволу на купівлю
квартир в особисту власність виконком
міської Ради народних депутатів, на
підставі Положення № 142 від 19.05.1989 року
«Про продаж громадянам у власність
квартир в будинках державного і
громадського житлового фонду, їх
утримання і ремонт» прийнято рішення
продати ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 за 8628
крб.

З договору купівлі-продажу квартири,
виданого на вимогу суду, Хмельницьким
обласним державним нотаріальним
архівом (т.1 а.с.173-175) вбачається, що 29
липня 1992 року між виконкомом
Славутської міської Ради народних
депутатів Хмельницької області та
відповідачем ОСОБА_2 укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 8628
крб., які внесені ОСОБА_2 на рахунок
Славутської міської Ради народних
депутатів 11 липня 1992 року. Вказаний
договір посвідчений державним
нотаріусом Славутської державної
нотаріальної контори і зареєстрований
в реєстрі за №п-2051.

З довідки Славутської ЖЕК (т.1а.с.65)
вбачається, що 29.07.1992 року, на момент
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, в
даній квартирі були зареєстровані
ОСОБА_2 та його дочка ОСОБА_4,1978 року
народження.

Згідно свідоцтва про народження (т.1
а.с.8) позивачка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на
момент прийняття виконкомом
Славутської міської Ради народних
депутатів рішення № 25 від 20.02.1992 року
про надання відповідачу ОСОБА_2
жозволу на купівлю квартири АДРЕСА_1 і
на момент укладення договору-купівлі
продажу квартири 29.07.1992 року була
малолітня.

Право власності дитини на житло
законодавчо закріплене таким чином, що
малолітні та неповнолітні особи не є
суб'єктами житлового права, тобто
самостійно від свого імені вони не
мають права укладати угоди щодо
відчуження чи придбання житла, найму чи
піднайму житлового приміщення (ст.32
Житлового кодексу).

Управління майном малолітніх дітей
здійснюється батьками без
спеціального повноваження. Це означає,
що для здійснення юридичних дій з
управління майном батькам не потрібно
мати рішення будь-якого органу, який
надав би їм відповідні повноваження,
наприклад, органу опіки та піклування.

В коментарі до статті 28 КпШС
Української РСР, що діяв на момент
укладення спірного договору
купівлі-продажу квартири наведено, що
неповнолітні діти при житті батьків
права на майно не мають.

Відповідно до статті 77 КпШС України, що
діяв на момент укладення спірного
договору купівлі-продажу квартири, за
життя батьків діти не мають права на їх
майно. У неповнолітніх дітей може
виникнути право власності на майно в
результаті купівлі речей за власні
кошти, отримання спадщини, дарування, а
також створення його власною працею.
Батьки є законними представниками
інтересів своїх неповнолітніх дітей, і
одною з функцій такого представництва
є управління їх майном. У зв'язку з цим
батьки самостійно вирішують всі
питання, пов'язані з володінням та
розпорядженням майном неповнолітніх
дітей, тобто фактично виконують права
та обов'язки власників майна, діючи в
інтересах дітей. Управління майном
дітей здійснюється батьками без
спеціального на те повноваження.

Роздільність майна батьків і дітей
ґрунтується перш за все на трудовому
характері приватної власності. Тому ні
факт спорідненості батьків і дітей, ні
спільне їх проживання, ні взаємна
матеріальна залежність не створюють
для дітей право приватної власності.

Відповідач ОСОБА_2 право на квартиру, в
якій проживав разом з неповнолітньою
дочкою, реалізував відповідно до
рішення виконкому Славутської міської
ради народних депутатів №25 від 20
лютого 1992 року, на підставі Положення
«Про продаж громадянам у власність
квартир в будинках державного і
громадського житлового фонду, їх
утримання і ремонт», затвердженого
Постановою Ради Міністрів УРСР та
Української Ради профспілок України 19
травня 1989 року №142, яке на момент
розгляду справи залишається чинним.

Факту виникнення у позивачки права
власності на квартиру (частку квартири)
в результаті купівлі за власні кошти,
отримання спадщини, дарування, а також
створення його власною працею судом не
встановлено.

Пояснення свідка ОСОБА_13 про те, що у
неї на зберіганні знаходились грошові
кошти ОСОБА_2, відкладені з пенсії
малолітньої позивачки по втраті
годувальника і саме вони були
використані на купівлю квартири, не
можуть бути належним доказом
зазначеного факту, оскільки свідок
була представником виконкому
Славутської міської Ради народних
депутатів при укладенні договору
купівлі-продажу квартири, а кошти
сплачувались через відділення
Ощадного банку України, що зазначено в
договорі купівлі-продажу і не може
знати, що квартира придбана, зокрема,
на кошти заощаджені з пенсії на той час
малолітньої позивачки по втраті
годувальника.

Відповідно до ст.48 ЦК Української РСР,
який діяв на момент укладення договору
купівлі-продажу спірної квартири,
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

На момент укладення договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
29.07.1992 року позивачка, як малолітня
особа, не була суб'єктом житлового
права і самостійно від свого імені не
мала права укладати угоди щодо
придбання житла. В її інтересах діяв
відповідач ОСОБА_2 як законний
представник, який мав таке право без
спеціального на те повноваження,
зокрема, органу опіки та піклування.

Судом не встановлено жодних підстав, за
яких договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 на момент його укладення
суперечив вимогам Закону і ущемлював
особисті або майнові права малолітньої
позивачки.

Рішенням Славутського міськрайонного
суду від 13.03.2014 року (т.1 а.с.17-18)
встановлено, що спірна квартира є
спільною сумісною власністю подружжя
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 як така,
що придбана під час шлюбу, за власні
кошти подружжя.

На вказане рішення подано апеляційну
скаргу. Ухвалою апеляційного суду
Хмельницької області від 24 квітня 2014
року (т.1 а.с.144) провадження за
апеляційною скаргою зупинено до
набрання судовим рішенням у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті
особи Славутська міська рада
Хмельницької області, Славутська
районна державна адміністрація
Хмельницької області, Орган опіки та
піклування Славутської міської ради
Хмельницької області, Славутська
державна нотаріальна контора
Хмельницької області про визнання
частково недійсним договору
купівлі-продажу квартири, визнання
стороною на боці покупця квартири та
визнання права власності на ? частину
квартири законної сили.

Аналізуючи обставини справи суд
вважає, що з боку відповідачки ОСОБА_5
жодних порушень права власності на
житло позивачки ОСОБА_4 у 1992 році не
встановлено.

Відповідно до ст.71 ЦК Української РСР
редакції 1963 року загальний строк для
захисту права за позовом особи право
якої порушено (позовна джавність)
встановлюється в три роки.

Відповідно до п.7 Прикінцевих та
Перехідних положень ЦК України від
16.01.2003 року № 435-ІУ до позовів про
визнання заперечуваного правочину
недійсним і про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину,
право на пред'явлення якого виникло до
01 січня 2004 року, застосовується позовна
давність, встановлена для відповідних
позовів законодавством, що діялоо
раніше.

Відповідно до ст.76 ЦК Української РСР в
редакції 1963 року перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Винят ки з
цього правила, а також підстави
зупинення і перериву перебігу строків
позовної давності встановлюється
законодавством і статтями 78,79 цього
Кодексу.

Ввідповідно до статей 257,261 ЦК України
(нині діючого) загальна позовна
давність встановлюється тривалістю в
три роки; перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалась або могла довідатись про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Приписами частин третьої, четвертої,
п'ятої статті 267 ЦК України визначено,
що позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення;
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові,
якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Як встановлено судом, на момент
укладення спірного договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
29.07.1992 року, позивачка ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 була малолітня.

ІНФОРМАЦІЯ_4 позивачка ОСОБА_4 досягла
повноліття.

Зміст матеріалів справи вказує на те,
що відповідачка ОСОБА_5 та її
представник в судовому засіданні
ОСОБА_3 заявили клопотання про
застосування наслідків спливу
позовної давності.

Суд не може не зазначити, що позивачка
ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу квартири, визнання
стороною на боці покупця квартири та
визнання права власності на ? частину
квартири 31.03.2014 року, тобто з пропуском
передбаченого ст.ст. 71 ЦК Української
РСР редакції 1963 року,. 257 ЦК України,
строку позовної давності, окільки про
факт купівлі квартири у 1992 році їй було
відомо з моменту придбання квартири.

Таким чином є підстави вважати, що
строк позовної давності має
обчислюватися від дня досягнення
позивачкою повноліття, 26 грудня 1996
року, а не з дня коли позивачка
довідалась про існування в суді спору
між батьком та його дружиною про
визнання права власності на ? частину
спірної квартири.

Позивачкою не надано жодних доказів
щодо поважності причин пропущення
строку на звернення до суду, про
зупинення або переривання перебігу
позовної давності.

Аналізуючи всі докази по справі в їх
сукупності в суд вважає, що вимоги
позивачки про визнання частково
недійсним договору купівлі продажу
квартири, визнання її стороною по
даному договору на боці покупця та
визнання за нею права власності на ?
частину квартири є цілком
безпідставними і в задоволенні їх слід
відмовити.

На підставі наведеного, Положення «Про
продаж громадянам у власність квартир
в будинках державного і громадського
житлового фонду, їх утримання і
ремонт», затвердженого Постановою Ради
Міністрів УРСР та Української Ради
профспілок України 19 травня 1989 року
№142, ст.32 ЖК України, ст.ст. 28,77 КпШС
Української РСР, ст.ст.71, ст.76 ЦК
Української РСР в редакції 1963 року, п.7
Прикінцевих та Перехідних положень ЦК
України від 16.01.2003 року № 435-ІУ 257,261,267 ЦК
України, керуючись ст.ст.10,60,88,208,209,212-215
ЦПК України,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті
особи Славутська міська рада
Хмельницької області, Славутська
районна державна адміністрація
Хмельницької області, Орган опіки та
піклування Славутської міської ради
Хмельницької області та Славутська
державна нотаріальна контора
Хмельницької області про визнання
частково недійсним договору
купівлі-продажу квартири, визнання
стороною на боці покупця квартири та
визнання права власності на ? частину
квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Хмельницької
області через Славутський
міськрайонний суд протягом 10 днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення в той же
строк з дня отримання копії рішення.

Суддя
Воробченко Л. А.