УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

Червинської М.Є.,
Лесько А.О., Черненко
В.А.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
державного підприємства «Рибгосп
Галицький, товариства з обмеженою
відповідальністю «Рибгосп
Бурштинський» про поновлення на
роботі, стягнення середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Галицького районного суду
Івано-Франківської області від 21
серпня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 13
жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до державного
підприємства «Рибгосп Галицький» (далі
- ДП «Рибгосп Галицький» та товариства
з обмеженою відповідальністю «Рибгосп
Бурштинський» (далі - ТОВ «Рибгосп
Бурштинський») про поновлення на
роботі, стягнення середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
він з 23 березня 2008 року працював у ДП
«Рибгосп Галицький», останній час на
посаді начальника інкубаційного цеху,
рибовода. Наказом директора
господарства від 14 травня 2014 року його
звільнено з роботи з 15 травня 2014 року у
зв'язку із припиненням діяльності
підприємства за п. 1 ст. 40 КЗпП України. У
березні 2014 року отримав письмове
попередження про наступне вивільнення.
Вважає своє звільнення незаконним,
оскільки адміністрацією підприємства
не було дотримано вимог трудового
законодавства.

Рішенням Галицького районного суду
Івано-Франківської області від 21
серпня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 13
жовтня 2014 року, у задоволенні позову
відмолено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, законність
судових рішень в межах касаційного
оскарження, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 26 жовтня 1992 року № 18 (із
подальшими змінами) «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України,
суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважний ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи попереджував
ся він за 2 місяці про наступне
вивільнення.

При реорганізації підприємства або при
його перепрофілюванні звільнення за п.
1 ст. 40 КЗпП України може мати місце,
якщо це супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами у їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, з висновками якого погодився
апеляційний суд, на підставі доказів,
наданих сторонами й належним чином
оцінених судами (ст. 212 ЦПК України),
обґрунтовано виходив із того, що
підприємством було дотримано
процедуру та вимоги закону при
звільненні ОСОБА_4 за п. 1 ст. 40 КЗпП
України.

Доводи касаційної скарги та зміст
оскаржуваних судових рішень, не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, тому колегія
суддів вважає за необхідне касаційну
скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду
Івано-Франківської області від 21
серпня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 13
жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
М.Є. Червинська

А.О. Лесько

В.А. Черненко