Справа № 761/1977/14-ц
Провадження №2/761/2232/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 вересня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Малинникова О.Ф.

при секретарях - Бєловій О.І.,
Данилевській Є.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовом
ОСОБА_1 до Державного підприємства
"Генеральна дирекція з обслуговування
іноземних представництв" про стягнення
заробітної плати за вимушений прогул,
неодержаних виплат та відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в
и в :

У липні 2013 року до суду надійшла
позовна заява ОСОБА_1 до Державного
підприємства "Генеральна дирекція з
обслуговування іноземних
представництв" про стягнення
заробітної плати за вимушений прогул,
неодержаних виплат в сумі 76.683 грн. та
відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначила, що працювала
заступником головного бухгалтера
планово-економічного відділу у
відповідача з 09.09.1992 року, звільнена
21.06.2013 року з підстав п.1. ст.40 КЗпП
України у зв'язку із скороченням
чисельності працівників. Посилаючись
на порушення відповідачем
законодавства про працю при
звільненні, неналежне нарахування
виплати по заробітній платі,
преміювання, які передбачені
законодавством, іншими нормативними
актами, колективним договором, та
прийнятими положеннями про порядок та
умови виплати заробітної плати, що
призвело до зменшення розміру її
середнього заробітку та позначилось на
нарахуванні інших виплат, преміальних,
за інтенсивність, які не були виплачені
при звільненні. До часу звільнення
працівників відповідач не виправив
допущені порушення умов колективного
договору. За її розрахунком при
звільненні були недоплачені зазначені
виплати починаючи з кінця 2012 року по
червень 2013 року.(т.1 а.с. 9, 59)

Враховуючи викладені обставини
позивач просила стягнути з відповідача
недоплачені при звільненні виплати з
вищенаведених питань та неправильно
нараховану при звільненні компенсацію
за невикористану відпустку та вихідну
допомогу, що складає суму 76.683 грн. (т.1
а.с. 9, 59).

Окрім того, стверджує, що порушення
відповідачем її трудових прав призвели
до моральних страждань втрати
нормальних життєвих зв'язків, просила
стягнути з відповідача моральну шкоду
у сумі 10.000 грн. (т.1 а.с. 11, 61).

У запереченнях представника
відповідача (т.1 а.с. 212) зазначено, що
позивач була звільнена з посади
заступника головного бухгалтера з
економічних питань - начальника
планово-економічного відділу у зв'язку
із ліквідацією структурного
підрозділу у зв'язку із скороченням
чисельності працівників внаслідок
змін в організації виробництва і праці.
У день звільнення 25.06.2013 року позивачка
отримала трудову книжку та заробітну
плату за травень-червень 2013 року у сумі
117.905, 56 грн., компенсацію за
невикористану відпустку - за 111
календарних днів - 44.358,32 грн. та вихідну
допомогу у сумі 9.565,60 грн.

При звільненні позивача були дотримані
положення законодавства, тому вимоги
позивача про стягнення моральної шкоди
не обґрунтовані.

Ухвалою суду від 26 травня 2014 року (т-2,
а.с.3-4) частково задоволено заява
позивача від 13.05.2014 року (т-1, а.с.189,193) про
внесення змін до позовних вимог в
частині неодержаних виплат, вказаних у
позовній заяві на загальну суму 60 899,84
грн. та суми нарахування
середньомісячної заробітної плати у
розмірі 93.500 грн. (а.с.11 та а.с.192). Судом не
прийняті зміни, щодо позову про
поновлення на роботі, які можуть бути
розглянуті у самостійному провадженні.
До того ж заява позивачем подана через
рік після прийняття у липні 2013 року
первісного позову про стягнення
заробітної плати за вимушений прогул,
неодержаних виплат в сумі 76683 грн., та
стягнення моральної шкоди, їх спільний
розгляд ускладнить вирішення справи.

У серпні 2014 року (а.с.18, том-2)
представник відповідача письмово
доповнив надані раніше заперечення
пояснивши, що у зв'язку із зменшенням
кількості об'єктів обслуговування
відповідно зменшився прибуток
підприємства, що вплинуло на
формування фонду заробітної плати та
інших виплат працівникам. Зокрема, була
припинена виплата премій за Додатками
№ 12 та № 13 до Колективного договору,
які виплачувались працівникам до 2013
року та винагороду за підсумками
роботи за 2012 рік. Було залишено виплату
премії у розмірі 10%, яку позивач
отримувала регулярно. До січня 2013 року
позивач отримувала надбавку за
інтенсивність праці, виплата якої була
припинена у зв'язку із зміною
підпорядкування підприємства та
відповідно зміною істотних умов праці.
Виходячи із того, що премії та інші
зазначені виплати, як винагорода за
працю понад установлені норми,
залежить від доходів підприємства,
директор вирішує питання щодо
достатності коштів у підприємства на
додаткові до основної заробітної плати
виплати.

В судовому засіданні позивач та її
представник підтримали уточнені
позовні вимоги та позивач додатково
пояснила, що вважає незаконним зняття з
неї доплати за інтенсивність праці, з
посиланням на п.5.19. Колективного
договору, згідно із яким встановлено
доплату за інтенсивність праці в
розмірі 20% від посадового окладу. За
період з лютого 2009 року до 11 липня 2011
року вона знаходилась у відпустці по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку. Після дострокового
перериванням відпустки для догляду за
дитиною та виходом на роботу з неї
незаконно було знято раніше
встановлену доплату за інтенсивність
праці за період липень 2011 року, червень
2012 року та нарахування на неї
квартальної премії. Зміни, внесені у
спільну постанову від 4 січня 2013 року
на поточний 2013 рік щодо призупинення
дії пункту 2.1. Колективного договору
«Про преміювання за виконання основних
показників господарської діяльності»,
не містять пропозицій про зміну в
оплаті праці. До того ж відповідачем
порушено ст. 103 КЗпП і ст. 29 Закону «Про
оплату праці».

Представники відповідача Державного
підприємства «Генеральна дирекція з
обслуговування іноземних
представництв» в судовому засіданні
вважають вимоги Позивача
безпідставними та необґрунтованими
підтримують свої письмові заперечення
та просили відмовити в позовних
вимогах повністю.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, вважає
позов таким, що не підлягають
задоволенню.

Як вбачається із матеріалів справи
позивач працювала заступником
головного бухгалтера
планово-економічного відділу у
відповідача з 09.09.1992 року, звільнена
21.06.2013 року з підстав п.1. ст. 40 КЗпП
України у зв'язку із скороченням
чисельності працівників. У день
звільнення 25.06.2013 року позивачка
отримала трудову книжку та заробітну
плату за травень-червень 2013 року у сумі
117.905, 56 грн., компенсацію за
невикористану відпустку - за 111
календарних днів - 44.358,32 грн. та вихідну
допомогу у сумі 9.565,60 грн.

Відповідно до вимог ч.1,ч.2 ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
(ч.1). Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги. (ч.2).

Виходячи із позовних вимог, викладених
у позовній заяві від 25 липня 2013 року та
прийнятих частково змінах у заяві від
13.05.2014 року, позивач підтримала позовні
вимоги про стягнення неодержаних
виплат при звільненні та стягнення
середнього заробітку у разі
задоволення цих вимог.

Оспорюючи дії адміністрації
відповідача, позивач посилалась на
порушення законності при нарахування
заробітної плати та інших виплат.

Відповідно до ст. 103 КЗпП України і ст. 29
Закону «Про оплату праці» про нові або
зміну діючих умов оплати праці в бік
погіршення власник або уповноважений
ним орган повинен повідомити
працівника не пізніш як за два місяці
до їх запровадження або зміни.
Працівник повинен бути повідомлений
про зміни в бік погіршення умов оплати
праці, відповідно до яких раніше
провадилася оплата його праці, - про
зміни тарифної ставки (окладу), доплат,
надбавок, форми оплати праці, системи
оплати праці, преміальної системи тощо.
Поки не минув двомісячний строк,
встановлений ст. 103 КЗпП України, на
підприємстві не можуть
застосовуватися нові (змінені) умови
оплати праці, які погіршують становище
працівників.

Згідно із ст.47 КЗпП України про
обов'язок власника або уповноваженого
ним органу провести розрахунок з
працівником і видати йому трудову
книжку передбачено, що власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу.
(ч.1).

Положеннями ст. 116 цього ж Кодексу
встановлені строки розрахунку при
звільненні, яка зобов'язує при
звільненні працівника виплату всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, що провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України у день
звільнення (25.06.2013) Позивачка у відділі
кадрів отримала належним чином
оформлену трудову книжку, а також
відповідно до ст. 116 КЗпП України
підприємство виплатило їй усі належні
суми, а саме: заробітну плату за
травень-червень 2013 року в сумі 17 905,56
грн.; компенсацію невикористаної
відпустки за 111 календарних днів - 44 358,32
грн.; вихідну допомогу в розмірі
середнього місячного заробітку - 9
565,60 грн. Всього зараховано 71 829,48 грн., а
враховуючи необхідні утримання
позивачка отримала 64 272,56 грн.,
передбачені ст. 116 КЗпП України.

Як встановлено судом позивач, ОСОБА_1,
займаючи посаду заступника головного
бухгалтера з економічних питань -
начальника планово-економічного
відділу з 16.12.2008, була звільнена за
скороченням чисельності працівників
згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України на
підставі наказу від 21.06.2013 №261-к.
Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України
Відповідач довів до відома державної
служби зайнятості про заплановане
вивільнення Позивачки.

Відповідно до п. 5.17 Колективного
договору Відповідач видав наказ № 413
від 28.09.2012 "Про перехід ГДІП у
підпорядкування Державного управління
справами та зміни істотних умов праці
співробітників Генеральної дирекції".
Згідно з цим наказом було організоване
попередження в письмовій формі всього
персонального складу працівників
Генеральної дирекції про зміни, які
зазначені в наказі.

Згідно із розпорядженням №83-1/ВК 28.09.2012
Адміністрація повідомила ППО ГДІП про
зміни істотних умов праці та
скорочення чисельності працівників
Генеральної дирекції згідно ст. 49-4 КЗпП
України, ст.22 Закону України «Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності, п.4.1 Колективного договору,
рішення Київської міської ради від
14.10.2010 № 89/4901, розпорядження
Кабінету міністрів України від 10.08.2011
№775 та розпорядженням керівника
Державного управління справами від
14.09.2011 № 243.

Відповідачем до звільнення були
нараховані виплати по заробітній
платі, передбачені законодавством,
іншими нормативними актами,
колективним договором та прийнятими
положеннями про порядок та умови
виплати заробітної плати, преміювання,
що призвело до зменшення розміру її
середнього заробітку та позначилось на
нарахуванні інших виплат, преміальних,
за інтенсивність.

Досліджуючи викладені позивачем
обставини щодо недотримання
відповідачем трудового законодавства,
обґрунтування доводів незаконності
дій відповідача та на підставі
зібраних у справі доказів, яким судом
надана оцінка у їх сукупності, судом
встановлено наступне.

Згідно із Наказом № 261-к від 21.06.2013 року
(а.с.113) позивача 25.06.2013 року про
звільнення позивача за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП
України з посади заступника головного
бухгалтера планово-економічного
відділу Державного підприємства
«Генеральна дирекція з обслуговування
іноземних представництв» цим же
наказом також надано розпорядження
централізованій бухгалтерії
виплатити: вихідну допомогу у розмірі
середнього місячного заробітку та
компенсацію за невикористані
відпустки за 111 календарних днів.

Відповідно до ст.47 КЗпП України у день
звільнення 25.06.2013 року позивачу був
нарахований та проведений остаточний
розрахунок при звільненні, а саме: за
травень-червень 2013 року заробітна
плата у сумі 17.905,56 грн.; компенсація за
невикористані дні відпустки згідно із
наказом від 21.06.2013 року у сумі 44.358,32 грн.
та вихідна допомога у сумі 9.565,60 грн..
Враховуючи необхідні утримання було
перераховано на розрахункову картку
ОСОБА_1 - 64.272,56 грн. (т. 1 а.с.236)

Доводи позивача про незаконність
позбавлення премій та інших виплат з
лютого 2013 року, внаслідок невиплати
яких позивачем була недоотримана
заробітна плата у повному обсязі, суд,
дослідивши матеріали справи та
викладені позивачем обґрунтування
доводів, встановив, що причиною цього
стало те, що, починаючи з 2012 року,
відбулось зменшення кількості об'єктів
обслуговування, що призвело до
зменшення прибутку підприємства, що в
свою чергу не могло не вплинути на
формування фонду заробітної плати, на
інші виплати працівникам. Враховуючи
тяжкий фінансовий стан (планові
витрати перевищували дохід
підприємства) для формування
показників фінансового плану на 2013 рік
та отримання позитивного
(прибуткового) результату від
господарської діяльності спільною
постановою Адміністрації, Первинної
профспілкової організації та Ради
трудового колективу КП ГДІП від 04.01.2013
дія пунктів 2.1, 2.6 розділу 2 додатку № 12
була тимчасово призупинена на поточний
рік.

Додатком № 12 до Колективного договору
"Про преміювання за основні результати
господарської діяльності працівників
державного підприємства "Генеральна
дирекція з обслуговування іноземних
представництв" передбачається
нарахування та отримання премій за
виконання основних показників
господарської діяльності
підприємства.

Додатком № 13 до Колективного договору
"Про порядок і умови виплати винагороди
за підсумками роботи за рік
працівникам державного підприємства
"Генеральна дирекція з обслуговування
іноземних представництв" встановлена
винагорода за підсумками роботи за рік
в межах затвердженого кошторису та
фактично отриманого фінансування на ці
цілі.

Преміювання відповідно до додатку № 12
відбувалось щоквартально до 3-го
кварталу 2012 року включно, а відповідно
до додатку № 13 - до 2012 року. Враховуючи
тяжкий фінансовий стан (планові
витрати перевищували дохід
підприємства) для формування
показників фінансового плану на 2013 рік
та отримання позитивного
(прибуткового) результату від
господарської діяльності спільною
постановою Адміністрації, Первинної
профспілкової організації та Ради
трудового колективу КП ГДІП від 04.01.2013
дія пунктів 2.1, 2.6 розділу 2 додатку № 12
була тимчасово призупинена на поточний
рік.

Враховуючи наведене, працівники
державного підприємства "Генеральна
дирекція з обслуговування іноземних
представництв" не отримали у 2013 році
премій, що передбачені пунктами 2.1., 2.6
розділу 2 додатку № 12, а також
винагороду за підсумками роботи за 2012
рік.

Виходячи із того, що премії та інші
зазначені виплати, як винагорода за
працю понад установлені норми,
залежить від доходів підприємства,
директор вирішує питання щодо
достатності коштів у підприємства на
додаткові до основної заробітної плати
виплати. Зазначене підтверджується
прийнятими положеннями додатків до
колективних договорів. Так, Додатком №
12 до Колективного договору "Про
преміювання за основні результати
господарської діяльності працівників
державного підприємства "Генеральна
дирекція з обслуговування іноземних
представництв" передбачається
нарахування та отримання премій за
виконання основних показників
господарської діяльності
підприємства. Додатком № 13 до
Колективного договору "Про порядок і
умови виплати винагороди за підсумками
роботи за рік працівникам державного
підприємства "Генеральна дирекція з
обслуговування іноземних
представництв" встановлена винагорода
за підсумками роботи за рік в межах
затвердженого кошторису та фактично
отриманого фінансування на ці цілі.

Позивачка у своїй позовній заяві
стверджує також, що їй безпідставно
було припинено нарахування надбавки за
інтенсивність.

Відповідно до п. 5.19 Колективного
договору керівник ГДІП має право
встановлювати заступникам
генерального директора,
висококваліфікованим керівникам,
спеціалістам, службовцям надбавки до
посадових окладів (тарифних ставок) за
інтенсивність праці та особливий
характер роботи, за високі досягнення у
праці у розмірі до 20 відсотків
посадового окладу працівника, так має
право і знімати ці надбавки. Тільки
відповідно до оформленого наказу
здійснюється нарахування за
інтенсивність праці та особливий
характер роботи.

Додатки 5, преміювання за 1 квартал 2012
року та 4, преміювання за 4 квартал 2011
року посилаються на один наказ, що не є
дійсністю, оскільки премії
оформлюються окремими наказами.
Додатком 6 Позивачка порушує Закон
України «Про захист персональних
даних», висвітлюючи дані фінансового
характеру усіх працівників
Відповідача. У додатках 9 та 11 Позивачка
не прописала номерів та дат наказів,
так як вони взагалі відсутні на
підприємстві. А премія нараховується
тільки відповідно до наказу
генерального директора. Додаток 12
Позивачки взагалі не підтверджується
табличкою з розрахунком проценту
премії за 2 квартал 2013 року.

До січня 2013 року Позивачка отримувала
надбавку за інтенсивність праці,
встановлену керівником. Але наказом №
40 від 04.02.2013 "Про зняття доплати" доплата
за інтенсивність праці та особливий
характер праці була знята з усіх
працівників, яким раніше вона була
встановлена. Підставою для видання
цього наказу є наказ № 413 від 28.09.2012 "Про
перехід ГДІП у підпорядкування
Державного управління справами та
зміни істотних умов праці
співробітників Генеральної дирекції".

Основна заробітна плата - це винагорода
за виконану роботу відповідно до
встановлених норм праці (норма часу,
виробітку, обслуговування, посадові
обов'язки). Основна заробітна плата
встановлюється у вигляді тарифних
ставок, посадових окладів - це є
обов'язкові виплати.

Додаткова заробітна плата - це
винагорода за працю понад установлені
норми. Суди входять надбавки, доплати,
гарантійні і компенсаційні виплати - це
є не обов'язковими виплатами.

З огляду на викладене, суд вважає, що не
вбачається підстав для задоволення
позову про стягнення премій та інших
виплат яких, як стверджувала позивач,
вона була незаконно позбавлена.

Згідно із ст.237-1 КЗпП України
передбачено, що відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Між тим стосовно заявлених позовних
вимог позивачем не надано доказів на
підтвердження викладених у статті
обставин та факту заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру або у іншій матеріальній
формі при вирішення спору. Тому у
позові щодо стягнення моральної шкоди
також слід відмовити.

Враховуючи викладене, на підставі
ст.ст. 32, 94, 97, 103 КЗпП України, ст.ст. 21, 29,
30 Закону України «Про оплату праці»,
керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212, 213, 214,
215, 218, 223 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до Державного
підприємства "Генеральна дирекція з
обслуговування іноземних
представництв" про стягнення
заробітної плати за вимушений прогул,
неодержаних виплат та відшкодування
моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційному суду
міста Києва через Шевченківський
районний суд м. Києва, який ухвалив
оскаржуване рішення.

Суддя:
Малинников О.Ф.