УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О.,
Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М.,
Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом прокурора
м. Ірпеня в інтересах держави до
Коцюбинської селищної ради Київської
області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа -
Комунальне підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство», про
визнання недійсними рішення, державних
актів на право власності на землю,
визнання права власності на земельну
ділянку, за касаційною скаргою
заступника прокурора Київської
області на рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 22
серпня 2013 року та рішення апеляційного
суду Київської області від 11 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року прокурор м. Ірпеня
Київської області звернувся до суду з
даним позовом, який уточнив під час
розгляду справи, мотивуючи тим, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 24 грудня 2008 року № 2131/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» було
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки ОСОБА_6 На
підставі зазначеного рішення
останньому було видано державний акт
на право власності на земельну ділянку
площею 0,1500 га, цільове призначення - для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд.

Позивач зазначає, що вказане рішення
Коцюбинської селищної ради прийнято, а
державний акт видано з порушенням
вимог чинного законодавства, оскільки
зазначена земельна ділянка
знаходиться за межами смт Коцюбинське,
що підтверджується висновком
судово-землевпорядної експертизи від 5
березня 2012 року, проведеної Київським
державним підприємством геодезії,
картографії, кадастрових та
геоінформаційних систем
«Київгеоінформатика».

Крім того, зазначив, що спірну земельну
ділянку передано у приватну власність
за рахунок земель, що знаходяться у
постійному користуванні Комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство» без її
вилучення з користування та не
дотримано вимог щодо порядку зміни
цільового призначення землі.

Далі позивач зазначив, що спірну
земельну ділянку на підставі договору
купівлі-продажу від 10 лютого 2011 року
придбав відповідач ОСОБА_7, про що на
державному акті на право власності на
земельну ділянку було зроблено
відмітку від 10 лютого 2011 року про
перехід права власності на спірну
земельну ділянку до ОСОБА_7, тому
позивач, посилаючись на нікчемність
правочину, просив визнати недійсним
рішення Коцюбинської селищної ради від
24 грудня 2008 року № 2131/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1», визнати
недійсним державний акт серії ЯЖ № 922135
на право власності на земельну ділянку
площею 0,1500 га з цільовим призначенням
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_1,
виданий на ім'я ОСОБА_6, із відповідною
відміткою про перехід права власності
на земельну ділянку до ОСОБА_7,
скасувати його державну реєстрацію та
визнати право власності держави на
земельну ділянку.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 22 серпня 2013 року
позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року № 2131/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ № 922135, виданий на ім'я ОСОБА_6
на земельну ділянку площею 0,15 га,
кадастровий номер :01:042:0109, по
АДРЕСА_1 Київської області, цільове
призначення якої для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_7 та скасовано державну
реєстрації даного державного акта.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 11 червня 2014 року рішення
суду першої інстанції в частині
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ № 922135, виданого на ім'я ОСОБА_6
на земельну ділянку площею 0,15 га,
кадастровий номер :01:042:0109, по
АДРЕСА_1 Київської області, цільове
призначення якої для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_7 та скасування державної
реєстрації даного державного акта
скасовано і ухвалено в цій частині нове
рішення про відмову в позові.

У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Київської області просив
частково скасувати рішення судів
першої та апеляційної інстанцій,
змінити мотивувальну частину рішення,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Судами встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради
від 25 грудня 2008 року № 2131/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1»» ОСОБА_6
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,15
га . На підставі зазначеного рішення
ОСОБА_6 видано державний акт серії ЯЖ №
922135 на право власності на земельну
ділянку площею 0,15 га із кадастровим
номером :01:042:0109 для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1.

У подальшому ОСОБА_6, від імені якого
діяв ОСОБА_8, відчужив зазначену
земельну ділянку відповідачу ОСОБА_7 на
підставі договору купівлі-продажу від
10 лютого 2011 року та на державному акті
серії ЯЖ № 922135 на право власності на
земельну ділянку площею 0,15 га із
кадастровим номером :01:042:0109 для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд по АДРЕСА_1 було зроблено
відмітку про перехід права власності
на зазначену земельну ділянку до
ОСОБА_7

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції, керуючись статтями
116, 122, 173, 174, 155 ЗК України, виходив із
того, що це рішення прийняте
Коцюбинською селищною радою з
перевищенням своїх повноважень і з
порушенням вимог пункту 12 розділу X
«Перехідні положення» ЗК України,
оскільки на момент його прийняття були
відсутні будь-які графічні або інші
землевпорядні документи, які б
підтверджували межі смт Коцюбинське
Київської області, а тому державний
акт, виданий на підставі незаконного
рішення ради, є недійсним. Суд також
вважав, що підстав для задоволення
вимог прокурора про встановлення
нікчемності договору купівлі-продажу
немає, оскільки позивачем не надано
доказів того, що правочин порушує
публічний порядок.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акта на земельну ділянку та
скасування його державної реєстрації і
ухвалюючи у цій частині нове рішення
про відмову в задоволенні цих вимог,
апеляційний суд виходив із того, що
оскільки договір купівлі-продажу
земельної ділянки не визнаний судом
недійсним і не встановлена його
нікчемність, то відсутні підстави для
визнання недійсним державного акта з
відміткою про перехід права власності
за цим договором.

З таким висновком апеляційного суду
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України,
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України від 16
листопада 1992 року № 2780-XII «Про
основи містобудування» визначення
територій і вибір земель для
містобудівних потреб здійснюється
відповідно до затвердженої
містобудівної документації місцевих
правил забудови з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України від 20
квітня 2000 року № 1699-III «Про планування
і забудову територій» сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи в межах повноважень, визначених
законом, відповідно до генеральних
планів населених пунктів, у тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 розділу X «Перехідні
положення» ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями (крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено,
що у разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Встановивши факт відсутності на час
прийняття селищною радою рішення про
надання земельної ділянки відповідачу
будь-якої містобудівної чи іншої,
передбаченої законом документації, яка
б встановлювала межі
смт Коцюбинське Київської області,
місцевий суд на підставі статей 116, 122,
ч. 1 ст. 155 ЗК України, п. 12 розділу X
«Перехідні положення» ЗК України
дійшов обґрунтованого висновку про
перевищення селищною радою
повноважень щодо розпорядження
землями, які знаходяться за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК
України (у редакції від 16 вересня 2008
року, яка була чинною на момент
прийняття селищною радою рішення)
право власності ОСОБА_9 на земельну
ділянку виникло з моменту отримання
ним державного акта та його державної
реєстрації.

Таким чином, оскільки зазначені норми
встановлювали нерозривний зв'язок між
виникненням права власності на
земельну ділянку з обов'язковим
одержанням її власником державного
акта, який посвідчував його право
власності, то суд першої інстанції на
підставі зазначених норм дійшов
обґрунтованого висновку про визнання
недійсним і державного акта, виданого
ОСОБА_9 на підставі недійсного рішення
селищної ради.

Висновок про те, що держаний акт на
право власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування, тому вирішення питання
про правомірність видачі державного
акта безпосередньо залежить від
законності рішення органу, на підставі
якого такий акт видано, міститься у
постановах Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13), від 23
жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13) та від 25
червня 2014 року (справа № 6-67цс14).

Так, відповідно до статті 19 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» (у редакції від 5 березня 2009
року, яка була чинною на час укладення
договору купівлі-продажу) підставою
для державної реєстрації права
власності на земельну ділянку є саме
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу нерухомого майна, а не
державний акт (частина друга статті 126
ЗК України).

Вчинення в такому разі на державному
акті (визнаного судом недійсним)
відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу (частина шоста статті
126 ЗК України) не змінює суті такого
державного акта, як недійсного.

За таких обставин апеляційний суд при
ухваленні рішення про часткове
скасування рішення суду першої
інстанції допустив неправильне
застосування положень ст. 155 ЗК України,
при цьому суд першої інстанції з
дотриманням вимог матеріального і
процесуального права ухвалив законне
рішення, а тому колегія суддів дійшла
висновку про скасування рішення
апеляційного суду і залишення в силі
рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги про
необхідність ухвалення нового рішення
про визнання права власності держави
на земельну ділянку, то вони не варті
уваги з огляду на наступне.

Відповідно до принципу
диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб із зазначених ними підстав та в
межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК
України).

Як убачається з матеріалів справи,
спосіб захисту порушеного права
власності держави на земельну ділянку
позивач обрав шляхом подання позову
про визнання права власності на це
майно (ст. 392 ЦК України), а не
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації (статті
387, 388 ЦК України).

Разом із тим, як випливає з роз'яснення,
яке міститься у п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», позов
про визнання права власності на майно
(ст. 392 ЦК України) є належним способом
захисту, якщо позивач вимагає
залишення у нього майна, відчуженого
третьою особою за договором, учасником
якого він не був, і це майно ще не вибуло
з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже
вибула з володіння власника у
зазначений спосіб, суд обґрунтовано
відмовив у позові, заявленому з
підстав, передбачених статтею 392 ЦК
України, оскільки обраний позивачем
спосіб захисту не є належним способом
захисту.

У той самий час, якщо позивач вимагає
повернення майна відчуженого третіми
особами за договором, учасником якого
позивач не був, належним способом
захисту є витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (статті 387, 388 ЦК України).

Однак, ураховуючи те, що позивач у
справі, яка переглядається, таких вимог
не заявляв, суд обґрунтовано не
застосував до правовідносин сторін
зазначені норми матеріального права.

Також не варті уваги твердження
скаржника про необхідність внесення
змін до рішення суду першої інстанції
щодо висновку про нікчемність договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
оскільки, як правильно зазначено судом
першої інстанції, позивачем не надано
доказів на підтвердження передбачених
ст. 228 ЦК України причин вважати такий
правочин нікчемним.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд
касаційної інстанції, установивши, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно з законом,
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Помилково скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд допустив
порушення норм матеріального й
процесуального права, тому рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а рішення суду першої інстанції -
залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 11 червня 2014 року скасувати.
Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 22 серпня 2013 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді: Н.А.
Горелкіна Є.П. Євграфова І.М.
Завгородня Ю.Г. Іваненко