Ухвала

іменем україни

27 серпня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В., Мазур
Л.М.,

Писаної Т.О.,
Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Мадонна», ОСОБА_5,
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради, Львівської
міської ради, з участю третіх осіб:
обласного комунального підприємства
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки», Львівського
комунального підприємства «Княже
місто», про витребування майна з чужого
незаконного володіння, визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
визнання недійсним розпорядження,
внесення змін до нього, відшкодування
упущеної вигоди, стягнення майнової і
моральної шкоди; за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, з
участю третіх осіб: Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради,
обласного комунального підприємства
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації експертної
оцінки», Львівського комунального
підприємства «Княже місто», приватного
нотаріуса ОСОБА_7, про визнання
частково недійсним договору
купівлі-продажу за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Галицького районного
суду м. Львова від 15 липня 2013 року та
рішення апеляційного суду Львівської
області від 28 березня 2014 року,

встановила:

У грудні 2004 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, товариства з
обмеженою відповідальністю «Мадонна»
(далі - ТОВ «Мадонна»), ОСОБА_5, Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради, Львівської міської ради,
з участю третіх осіб: обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
Львівського комунального підприємства
«Княже місто» (далі - ЛКП «Княже місто»),
про витребування майна з чужого
незаконного володіння, визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
визнання недійсним розпорядження,
внесення змін до нього, відшкодування
упущеної вигоди, стягнення майнової і
моральної шкоди.

Позов мотивувала тим, що 23 грудня 2003
року придбала у

ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 з коморою в
підвалі площею 13,1 кв.м. Однак у січні 2004
року їй стало відомо, що

ОСОБА_4 претендує на вказану квартиру,
посилаючись на укладення договору
купівлі-продажу з ОСОБА_5, який
нотаріально не посвідчувався.

Вважала, що на підставі неправомірно
укладеного договору та листа
начальника ЖЕК №104 Галицькою районною
адміністрацією Львівської міської
ради винесено помилкове розпорядження
про закріплення підвального
приміщення за відповідачем, що
призвело до заподіяння їй шкоди в формі
упущеної вигоди та завдання моральної
шкоди.

У червні 2005 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_3, ОСОБА_6, з участю третіх осіб:
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради, обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації експертної оцінки», ЛКП
«Княже місто», приватного нотаріуса
ОСОБА_7, про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу.

Зазначала, що 5 липня 2001 року придбала у
ОСОБА_5 підвальне приміщення площею 13,1
кв.м. в будинку АДРЕСА_1.
Розпорядженнями Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради
від 13 липня 2001 року та від 14 серпня 2001
року вирішено питання про використання
підвальних приміщень і надано дозвіл
на реконструкцію приміщень, до складу
яких входило і приміщення площею 13,1
кв.м. На час вирішення нею питання про
погодження технічної документації та
отримання свідоцтва про право
власності ОСОБА_5 уклад договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та
підвалу площею

13,1 кв.м. Посилаючись на те, що ОСОБА_5 при
укладенні вказаного договору не мав
права власності на підвальне
приміщення, просила позов
задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 15 липня 2013 року відмовлено
ОСОБА_3 у задоволенні заявленого
позову. Зустрічний позов ОСОБА_4
задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 23 грудня
2003 року, посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, в частині
продажу комори в підвалі площею 13,1 кв.м.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 28 березня

2014 року рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 5 липня 2001 року,
укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і в
частині задоволення зустрічного
позову скасовано, в цій частині
ухвалено нове рішення, яким відмовлено
ОСОБА_4 у задоволенні зустрічного
позову, позов ОСОБА_3 задоволено
частково.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу підвального
приміщення площею 13,1 кв.м у будинку
АДРЕСА_1 від 5 липня 2001 року, укладений
між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 У іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення в частині відмови в
задоволенні позову про витребування
майна з чужого незаконного володіння,
визнання недійсним, скасування
розпоряджень Галицької адміністрації
м. Львів, щодо спірного приміщення та
внесення змін таких розпоряджень,
визнання недійсним документів, що
засвідчують право власності ОСОБА_4 на
спірне майно, визнання дійсними
документів, що засвідчують право
власності ОСОБА_3 на спірне майно,
визнання недійсними записів в
технічній характеристиці технічного
паспорту, виданого МБТІ ТОВ «Мадонна»,
в частині приналежності ТОВ «Мадонна»,
відшкодування упущеної вигоди,
стягнення майнової та моральної шкоди,
у цій частині ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

У іншій частині судові рішення не
оскаржуються, а тому не перевіряються
судом касаційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні
позову в частині витребування майна з
чужого незаконного володіння, визнання
недійсним, скасування розпоряджень
Галицької адміністрації м. Львова, щодо
спірного приміщення та внесення змін
таких розпоряджень, визнання недійсним
документів, що засвідчують право
власності ОСОБА_4 на спірне майно,
визнання дійсними документів, що
засвідчують право власності ОСОБА_3 на
спірне майно, визнання недійсними
записів в технічній характеристиці
технічного паспорту, виданого МБТІ ТОВ
«Мадонна», в частині приналежності ТОВ
«Мадонна», відшкодування упущеної
вигоди, стягнення майнової та
моральної шкоди суд виходив із того, що
на час придбання ОСОБА_3 квартири
АДРЕСА_1 спірне приміщення комори в
підвалі площею 13,1 кв.м не збереглося,
стало складовою частиною приміщень ТОВ
«Мадонна» і є невіддільним від них.
ОСОБА_4 не є власником спірного
приміщення, їй не видавалися
правовстановлюючі документи, ОСОБА_3 не
надала належних та допустимих доказів
на підтвердження наявності упущеної
вигоди, майнової і моральної шкоди та
щодо дійсності правовстановлюючих
документів на квартиру.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Суди правомірно виходили з того, що при
розгляді справи слід керуватися
нормами ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі порушує
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Статтею 47 ЦК УРСР встановлено, що
нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках, зазначених
у законі. Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Обов'язковість нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
квартири та наслідки недійсності
договору без нотаріального
посвідчення передбачено ст. 227 ЦК УРСР.

Судами встановлено, що згідно
свідоцтва про право власності
квартира АДРЕСА_1 та комора в підвалі
площею

13,1 кв.м. у м. Львові належить ОСОБА_5

7 червня 2001 року ОСОБА_5, як власник
квартири АДРЕСА_1, подав голові
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради заяву щодо
переоформлення належного йому
підвального приміщення ТОВ «Мадонна»
(т.2 а.с.61).

5 липня 2001 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали
в простій письмовій формі договір
купівлі-продажу підвалу площею 13,5 кв.м.,
який згідно свідоцтва про право
власності належить до квартири
АДРЕСА_1.

Розпорядженням від 31 липня 2001 року
Галицька районна адміністрація
Львівської міської ради погодила
використання підвальних приміщень в
будинку АДРЕСА_1.

Згідно технічного паспорта, складеного
14 серпня 2003 року Львівським обласним
державним комунальним підприємством
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», комору в підвалі
площею

13,1 кв.м. віднесено до приміщення ТОВ
«Мадонна» по АДРЕСА_1 (т.2, а.с.18).

Відповідно до договору
купівлі-продажу, укладеного 23 грудня

2003 року, та посвідченого у
встановленому законом нотаріальному
порядку, ОСОБА_3 купила в ОСОБА_5
квартиру АДРЕСА_1, яка складається з
двох кімнат житловою площею - 68,0 кв.м.,
кухні, ванної кімнати, коридору,
комірки, загальна площа квартири - 88,2
кв.м., комора в підвалі - 13,1 кв.м. (т.1,
а.с.10).

Згідно зі свідоцтвом про право
власності від 19 жовтня 2006 року, витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно від 1 листопада 2006 року,
даними технічного паспорта ТОВ
«Мадонна» є власником приміщення
перукарні по АДРЕСА_1 загальною площею
104,5 кв.м., складовою частиною якого є
колишнє приміщення комори в підвалі і
площею 13,1 кв.м.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР по
недійсній угоді кожна зі сторін
зобов'язана повернути все одержане за
угодою, а при неможливості повернути в
натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 28 квітня 1978 року № 3
«Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» обов'язок
суду при визнанні угоди недійсною,
зобов'язати своїм рішенням кожну із
сторін повернути другій стороні все
одержане за угодою, а при
неможливості повернути одержане в
натурі (у разі втрати, псування,
значного зносу майна, істотної його
зміни та ін.) - повернути його вартість у
грошах.

На порушення вимог ст. ст. 214, 316 ЦПК
України апеляційний суд на вказане
уваги не звернув, не врахував, що
двостороння реституція полягає в тому,
що кожна сторона недійсного правочину
має повернути іншій стороні все, що
вона одержала на виконання такого
правочину. Двостороння реституція є
загальним наслідком недійсності
правочину, який настає незалежно від
наявності вини сторін правочину у тому,
що правочин є недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 440-1 ЦК УРСР
моральна (немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації
діяннями іншої особи, яка порушила їх
законні права, відшкодовується особою,
яка заподіяла шкоду, якщо вона не
доведе, що моральна шкода заподіяна
не з її вини.

Згідно з роз'ясненням, викладеним у п. 2
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику у справах про
відшкодування моральної шкоди» (зі
змінами), спори про відшкодування
заподіяної фізичній чи юридичній особі
моральної (немайнової) шкоди
розглядаються, зокрема: коли право на
її відшкодування безпосередньо
передбачено нормами Конституції
України або випливає з її положень; у
випадках, передбачених ст. ст. 7, 440-1 ЦК
УРСР та іншим законодавством, яке
встановлює відповідальність за
заподіяння моральної шкоди (наприклад,
ст. 49 Закону України «Про інформацію»,
ст. 44 Закону України «Про авторське
право і суміжні права»); при порушенні
зобов'язань, які підпадають під дію
Закону України «Про захист прав
споживачів» чи інших законів, що
регулюють такі зобов'язання і
передбачають відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову про
відшкодування моральної шкоди,
апеляційний суд у своєму рішенні не
навів мотиви такої відмови.

Оскільки при вирішенні спору судом
порушені норми матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи, тому в силу ч. 2

ст. 338 ЦПК України ухвалене в справі
рішення апеляційного суду в
оскаржуваній частині підлягає
скасуванню з направленням справи в цій
частині на новий судовий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 28 березня 2014 року в частині
витребування майна з чужого
незаконного володіння, визнання
недійсним, скасування розпоряджень
Галицької адміністрації м. Львів, щодо
спірного приміщення та внесення змін
таких розпоряджень, визнання недійсним
документів, що засвідчують право
власності ОСОБА_4 на спірне майно,
визнання дійсними документів, що
засвідчують право власності ОСОБА_3 на
спірне майно, визнання недійсними
записів в технічній характеристиці
технічного паспорту, виданого МБТІ ТОВ
«Мадонна», в частині приналежності ТОВ
«Мадонна», відшкодування упущеної
вигоди, стягнення майнової та
моральної шкоди скасувати, справу в цій
частині направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька Судді:О.В.
Кафідова Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В.
Умнова