Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 грудня 2014 року
м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської
області у складі

головуючого судді
Морозова В.В.,

при секретарі
Швидкій І.О.,

за участю

представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Чернець С.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Черкаси
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
приватного підприємства «А.А.Т.» про
стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_3 звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, вказавши, що з
18.02.2014 року по 01.05.2014 року працював у
відповідача на посаді водія та
звільнився за власним бажанням. В день
звільнення відповідач не провів з ним
повного розрахунку та не виплатив
заборгованість із заробітної плати.
Позивач таким чином вважає, що
відповідач допустив порушення його
прав, а тому просив стягнути з
відповідача на його користь 33756 грн.
заборгованості з виплати заробітної
плати, середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
та вирахувані кошти за пальне.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала,
просила суд задовольнити позов,
посилаючись на обставини наведені у
позовній заяві та доданих до неї
документах.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав
повністю та зазначив, що
заборгованості у підприємства перед
позивачем з виплати заробітної плати
немає, ніяких вирахувань за пальне з
позивача не проводилося, після подання
позивачем позову та звіркою з
бухгалтерією підприємства було
встановлено, що позивачу не нараховано
та не виплачено компенсацію за
відпустку за 3 дні у сумі 133 грн. 73 коп.
Встановивши даний факт підприємство
здійснило нарахування та надіслало
позивачу повідомлення про можливість
прибути та отримати дану компенсацію,
однак позивач повідомлення
проігнорував і компенсацію не отримав,
а тому вини підприємства він не вбачає
та просив відмовити у задоволенні
позову повністю.

Заслухавши думку учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступні фактичні обставини
справи.

У судовому засіданні встановлено, що
згідно записів в трудовій книжці
позивача, встановлено, що ОСОБА_3 з
18.03.2014 року був прийнятий на роботу в ПП
«А.А.Т.» на посаду водія-експедитора, а
01.05.2014 року звільнений за власним
бажанням.

Відповідно до штатного розпису
введеного в дію з 02 січня 2014 року
посадовий оклад водія-експедитора
автотранспортних засобів на ПП «А.А.Т.»
становить 1400 грн. 00 коп.

Зазначену заробітну плату ОСОБА_3
підприємство також і відображало в
звітах до податкового органу та
органів Пенсійного фонду України, що
містяться в матеріалах справи.

Згідно розрахункових відомостей за
березень-квітень 2014 року ОСОБА_3
отримував визначену йому заробітну
плату згідно штатного розпису, що
підтверджується його підписами у даних
відомостях. Представник позивача
заперечувала у судовому засіданні, що
ОСОБА_3 ставив підписи у розрахункових
відомостях про отримання заробітної
плати, на що судом було роз'яснено
позивачу його право клопотати перед
судом про призначення у справі
почеркознавчої експертизи, однак
представник позивача не побажала
скористатися своїм правом, тому суд не
може ставити під сумнів надані
розрахункові відомості.

Згідно довідки ПП «А.А.Т» від 28.102014 року
№11 станом на 28 жовтня 2014 року існує
заборгованість перед ОСОБА_3 в суму 133
грн. 73 коп. - компенсація за
невикористану відпустку. Листом від
08.10.2014 року ПП «А.А.Т.» повідомило ОСОБА_3
про те що внаслідок помилки при
звільненні не було нараховано та
виплачено компенсацію за не
використану відпустку у сумі 133 грн. 73
коп., а тому підприємство пропонує
ОСОБА_3 з'явитись за юридичною адресою
для отримання відповідної компенсації.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
представником позивача здійснювалися
посилання на документи, що
встановлюють розмір заборгованості з
виплати заробітної плати позивачу, а
саме на роздруківку дат, держаних
номерних знаків автомобіля, маршрути,
кілометраж та заробітну плату.
Дослідивши в судовому засіданні
зазначені роздруківки, суд не може їх
прийняти як належні та допустимі
докази наявності заборгованості у
відповідача перед позивачем, оскільки
на зазначених роздруківках відсутні
будь-які реквізити які дають
можливість однозначно ідентифікувати,
що вони видавались позивачу саме
відповідачем. Представник відповідача
у судовому засіданні категорично
заперечував, щодо належності даних
роздруківок відповідачу так як позивач
працював за заробітну плату згідно
штатного розпису і будь-яких
додаткових договорів з ним щоб
стосувалися оплати праці
підприємством не укладалося, ніякі
роздруківки не велися та відповідно не
надавалися.

Щодо посилання позивача на існування
трудових відносин з відповідачем до 17
травня 2014 року і на підтвердження даної
обставини представником позивача
надано товарно-транспортну накладну
№97 від 17 травня 2014 року, суд констатує,
що в зазначеній ТТН перевізником
зазначено ФОП ОСОБА_4, замовником ТОВ
«Лайт Люкс ЛТД» відправником ТОВ «Алг
Груп» одержувачем ТОВ «Фьюджн Груп»
водієм зазначено ОСОБА_3, однак
відповідачем у даній справі є ПП «А.А.Т»
відомості про яке не зазначені в даній
ТТН, що не дає можливості суду зробити
висновок про факт існування трудових
відносин позивача з відповідачем після
звільнення позивача ОСОБА_3

Вирішуючи даний спір, суд вважає
необхідним керуватись наступним.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

У трудових відносинах (з урахуванням
вимог ст. ст. 115, 116 КЗпП України, ст. 10, 60
ЦПК України) обов'язок доказування
відсутності вини покладається на
відповідача.

Відповідно до ст. 2-1 КЗпП України,
Україна забезпечує рівність трудових
прав усіх громадян незалежно від
походження, соціального і майнового
стану, расової та національної
приналежності, статі, мови, політичних
поглядів, релігійних переконань, роду і
характеру занять, місця проживання та
інших обставин.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України,
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відтак, закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок,
виплатити всі суми, що йому належать;
при невиконанні такого обов'язку з вини
власника або уповноваженого ним органу
наступає передбачена ст. 117 КЗпП
України відповідальність.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 13 від 24 грудня 1999
року зазначено, що установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при непроведенні його до розгляду
справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не
доведе відсутності в цьому своєї вини.
Сама по собі відсутність коштів у
роботодавця не виключає його
відповідальності.

Як вбачається з розрахункової
відомості за жовтень 2014 року
відповідачем, лише в жовтні
встановлено факт не нарахування
компенсації за невикористані 3 дні
відпустки, про що цінним листом з
повідомленням про вручення був
повідомлений позивач у справі, проте за
отриманням нарахованої йому
компенсації до відповідача позивач не
звертався. Оскільки позивачем у
даній справі не ставляться вимоги щодо
стягнення компенсації за
невикористану відпустку, тому суд не
може вийти за межі заявлених позовних
вимог та вирішити питання щодо її
стягнення.

З огляду на наведені вище обставини
справи та норми закону, суд вважає, що
позивач у справі не довів
правомірність своїх вимог, а тому
вимоги позивача є необґрунтованими та
такими, що до задоволення не підлягають
в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 59 - 61, 208 - 218
ЦПК України,-

в и
р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня
його проголошення через суд першої
інстанції.

Повний текст рішення
виготовлений 04.12.2014 року.

Суддя: В. В. Морозов