Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2383/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Гарбуз О. А.
РІШЕННЯ

Іменем України

02.10.2014 колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

Головуючого : судді Франко В.А.,

суддів : Фомічов С.Є.Чельник О.І.

при секретарі Куцокінь- Тимошенко О.І

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Новоукраїнського районного
суду Кіровоградської області від 23
липня 2014року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право на
користування жилим приміщенням.

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2014 року ОСОБА_3 звернулась в
суд з позовом до до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право на
користування житловим будинком
АДРЕСА_1

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з
відповідачем перебувала в шлюбі.
Строни мають двох синів. З 25 травня 2003
року сім"я проживала в вищезазначеному
будинку АДРЕСА_1 та всі члени сім'ї були
зареєстровані за даною адресою.

Сімейне життя з відповідачем не
склалося тому шлюб між сторонами було
розірвано 6.10.2006 року.

З 5 березня 2013 року вона являється
власницею спірного будинку на
підставі Свідоцтва ВТО №817868 від 05.03.2013
року.

Відповідач тривалий час проживав за
вказаною адресою а 25 травня 2013 року
забрав речі і виїхав з будинку і там не
проживає.

Позивачка неодноразово зверталась до
відповідача з проханням добровільно
знятися з реєстрації місця проживання,
але ОСОБА_2 до цього часу її вимог не
виконав, що позбавляє позивачку права
вільно розпоряджатися своєю власністю.

Рішенням Новоукраїнського районного
суду Кіровоградської області від 23
липня 2014 року позов ОСОБА_3 було
задоволено та визнано ОСОБА_2 таким, що
втратив право на користування
житловим будинком АДРЕСА_1
Кіровоградської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування рішення суду
через порушення судом норм
матеріального та процесуального права
та ухвалення нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, зокрема, що ухвалюючи
рішення, суд дійшов до передчасного
висновку про обґрунтованість позовних
вимог оскільки доказів його не
проживання не було надано.

Суд не взяв до уваги, що дійсно він з 25
травня 2013 року виїхав на заробітки в
Крим, після повернення з заробітків в
серпні 2013 року він проживав деякий час
у спірному будинку після чого знову
поїхав на заробітки в Миколаївську
область до вересня 2013 року. По приїзду
позивач відреагувала на його вселення
в будинок чисельними зверненнями до
міліції , внаслідок чого він змушений
був залишити спірне житло з жовтня 2013
року та на даний час проживає у
знайомих.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_3 погодилась з рішенням суду, не
погоджуючись з доводами апеляційної
скарги, зазначивши, що відповідач
написав неправду оскільки на заробітки
він нікуди не виїжджав, а знаходився в
м. Новоукраїнка. Окрім того, відповідач
отримав в спадщину будинок після
смерті своєї матері, проте суд не зміг
зробити туди запит, так як відповідач
не вірно вказав адресу.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився.
Про час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином згідно
зворотного повідомлення.

Заслухавши доповідача, пояснення
ОСОБА_3 перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст..303 ЦПК України,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
суду першої інстанції -скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволених позовних вимогах,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Оспорюване рішення суду першої
інстанції зазначеним вимогам не
відповідає.

Встановлено, що сторони перебували в
шлюбі між собою. 25 травня 2003 в спірному
будинку було зареєстровано місце
проживання сторін та двох їхніх дітей -
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.9-10).

Згідно Свідоцтвом про розірвання
шлюбу серія НОМЕР_1 від 06 жовтня 2006 року
шлюб між сторонами було розірвано
(а.с.8).

Згідно Свідоцтва ВТО №817868 від 05.03.2013
року, виданого приватним нотаріусом
Новоукраїнського районного округу в
Кіровоградській області ОСОБА_7, та
витягу з державного реєстру прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності позивач ОСОБА_3 являється
власником житлового будинку
АДРЕСА_1.(а.с.6,7 )

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу
України громадяни, які мають у
приватній власності будинок частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач фактично за своєю адресою
реєстрації місця проживання в
житловому будинку № 70, по вул.
Петровського в м. Новоукраїнка
Кіровоградської області не проживає з
25 травня 2013 року.

З посиланням на ст.ст.71,72,150 Житлового
кодексу суд зазначив, що відповідач не
проживає у спірній квартирі без
поважних причин, спроб вселитися до неї
не робив, ніхто не перешкоджав
проживанню або вселенню його до
спірного житла. Поважних причин, які б
могли бути підставою для продовження
строку, передбаченого ст. 71 ЖК України,
збереження за відповідачем спірного
жилого приміщення судом не
встановлено.

Проте, з такими висновками суду колегія
суддів погодитися не може.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном, навіть якщо ці порушення
не були поєднані з позбавленням
володіння.

Як встановлено судом першої інстанції
та убачається з матеріалів справи
спірна квартира належить позивачеві.

Встановлено, що відповідач та позивач
були однією сім'єю разом вселялись в
спірну квартиру та були зареєстровані
в ній.

Як пояснила позивач вона стала
власницею будинку після розділу майна
між подружжям.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що
ніхто не може бути виселений із
займаного приміщення або обмежений у
праві користування ним інакше як з
підстав і в порядку, передбаченому
законодавством.

Розглядаючи питання про визнання особи
такою, що втратила право користування
квартирою суд першої інстанції мав
з'ясувати, на які передбачені законом
підстави, посилалась позивач.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач фактично за своєю адресою
реєстрації місця проживання не
проживає без поважних причин, спроб
вселитись до неї не робив , та ніхто не
перешкоджав проживанню або вселенню
до спірного житла. Проте, доказів
зазначеного матеріали справи не
містять.

Відповідач в свою чергу наголошує на
те, що після повернення з заробітків
позивач перешкоджала йому вселитись у
спірний будинок.

Відповідно до частин 3,4 ст.212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Позивач не довела підставу своїх
позовних вимог безспірними належними
та допустимими доказами відповідно до
ст.ст.10,60 ЦПК України.

Посилання також на ту обставину, що
відповідач отримав в спадщину будинок
після смерті матері матеріали справи
таких доказів не містять.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції не можна визнати законним і
обґрунтованим, ухваленим з дотриманням
вимог матеріального і процесуального
права, та підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,307, 309,313,314 316 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Новоукраїнського районного
суду Кіровоградської області від 23
липня 2014року- скасувати та ухвалити
нове рішення. В задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право на
користування жилим приміщенням -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: