Справа № 360/515/14-ц Головуючий у І
інстанції Унятицький Д.Є.Провадження №
22-ц/780/4790/14 Доповідач у 2
інстанції ПоліщукКатегорія 58
УХВАЛА

Іменем України

26 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Поліщука М.А.

суддів: Лащенка В.Д., Коцюрба О.П.

при секретарі Лопатюк В.Ю.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Бородянського районного суду
Київської області від 02 липня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання права користування житловим
приміщенням та вселення в квартиру.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у розгляді справи,
перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів, -

В С Т А Н О
В И Л А:

В березні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із вказаним позовом,
в якому просив визнати за ним та його
дружиною ОСОБА_3 право користування
житловим приміщенням, а саме квартирою
АДРЕСА_1 та вселити їх у квартиру.

Позов обґрунтовував тим, що квартира
АДРЕСА_1 належала на праві власності
його бабусі ОСОБА_4, з дозволу якої та
члена її сім'ї відповідача ОСОБА_1 з
початку 2002 року він вселився у вказану
квартиру і проживав там на правах
члена сімї бабусі до дня її смерті -
ІНФОРМАЦІЯ_2, а потім зі своєю тіткою
ОСОБА_1 до початку лютого 2014 року.

В листопаді 2013 року він одружився і
коли привів у квартиру дружину,
відповідач стала заперечувати проти її
проживання, а потім змінила замки на
дверях квартири, в зв'язку з чим з 02.02.2014
року він з дружиною позбавлений права
користування квартирою, своїми
особистими речами та документами, що
вважає порушенням свого права.

Рішенням Бородянського районного суду
Київської області від 02 липня 2014 року
позов задоволено частково. Визнано за
ОСОБА_2 право на користування
житловим приміщенням квартири
АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
в повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення і
неправильне застосування судом норм
матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції обґрунтовував свої висновки
тим, що позивач вселився у квартиру і
користувався нею як член сім'ї
власника квартири ОСОБА_4

Також суд зазначив, що не надано
належних та допустимих доказів того,
що позивач вибув із спірної квартири
на інше постійне місце проживання,
а тому не втратив право користування
спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками, так як вони
відповідають обставинам справи і
вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени
сім'ї власника будинку, які проживають
разом з ним у будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку, якщо при
їх вселенні не було іншої угоди про
порядок користування жилим
приміщенням.

Згідно із ч. 4 ст.156 ЖК України до членів
сім'ї власника будинку (квартири)
належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64
цього Кодексу. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Судом першої інстанції встановлено і з
матеріалів справи вбачається, що
відповідно до договору купівлі-продажу
від 13 травня 1992 року квартира АДРЕСА_1
належала на праві власності ОСОБА_4,
яка є бабусею позивача.

З дозволу ОСОБА_4 та члена її сім'ї
ОСОБА_1 позивач на початку 2002 року
вселився і проживав у вказаній
квартирі як до смерті бабусі
ІНФОРМАЦІЯ_2, так і після разом зі
своєю тіткою ОСОБА_1

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом виданого 08 лютого
2014 року відповідач ОСОБА_1 після смерті
ОСОБА_4 успадкувала квартиру АДРЕСА_1 з
урахуванням ? частки у спадщині, від
прийняття якої відмовився онук
спадкодавця позивач ОСОБА_2 (а.с.38).

Згідно з актом депутата
Бородянської селищної ради від
12.02.2014 року ОСОБА_2 проживав у
квартирі з 2002 року до лютого 2014 року,
коли ОСОБА_1 змінила замки на
вхідних дверях квартири і не
допускає позивача у квартиру.

Свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_6
підтвердили вказану обставину.

При апеляційному розгляді відповідач
ОСОБА_1 відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК
України визнала ту обставину, що
позивач проживав у квартирі з 2002
року по листопад 2013 року.

Встановлено також, що ОСОБА_2 у
спірній квартирі не зареєстрований,
а місцем його реєстрації є АДРЕСА_2.

Проте відповідно до акту депутата
Бородянської селищної ради від 19.06.2014
року ОСОБА_2 за вказаною адресою не
проживає, особисті речі відсутні. (а.с.
53).

Згідно із довідкою виконкому
Новогребельської сільської ради від
23.05.2014 року ОСОБА_2 проживає без
реєстрації в АДРЕСА_3. (а.с.52).

Відповідно до роз'яснень, наданих в
п.9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 10.03.1989 року №2 «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового
кодексу України» вирішуючи спори про
право користування жилим приміщенням
осіб, які вселилися до наймача, суд
повинен з'ясувати, чи дотриманий
встановлений порядок при їх вселенні,
зокрема: чи була письмова згода на це
всіх членів сім'ї наймача, чи приписані
вони в даному жилому приміщенні, чи
було це приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням. При цьому, як роз'яснив
Пленум Верховного Суду України в п.15
постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя", наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Однак відсутність письмової згоди
членів сім'ї наймача на вселення сама
по собі не свідчить про те, що особи, які
вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням, якщо
за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

Встановивши вказані обставини
справи, суд першої інстанції прийшов
до вірного висновку, що ОСОБА_2 не
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1, оскільки був вселений туди
за згодою попереднього власника
квартири та членів його сім'ї.

Так як ОСОБА_1, яка на час вирішення
спору є власником цієї квартири,
чинить позивачу перешкоди в
користуванні нею, то суд на
передбачених законом підставах
визнав за позивачем право на
користування квартирою та вселив у
квартиру.

Відсутність у позивача реєстрації за
вказаною адресою не є перешкодою у
праві користування цією квартирою.

Рішення суду ухвалене з додержанням
норм матеріального і процесуального
права і передбачених законом підстав
для його скасування при
апеляційному розгляді не
встановлено.

Доводи апеляційної скарги на те, що
відповідач як член сім'ї
попереднього власника ОСОБА_4 при
вселенні позивача в 2002році у
квартиру своєї згоди не давала не
заслуговують на увагу, оскільки
відповідач визнала, що позивач був
вселений у квартиру зі згоди
попереднього власника і проживав у
квартирі до листопада 2013 року та
враховуючи роз'яснення, надані в п.9
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 10.03.1989 року №2 «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового
кодексу України».

Доводи апелянта на те, що з 8 лютого
2014 року, коли нею отримано свідоцтво
про право на спадщину, вона є
власником квартири і згоди на
проживання у ній позивача як власник
не давала, заслуговують на увагу,
проте не спростовують законність і
обґрунтованість рішення суду,
оскільки суд виходив із того, що
позивач на передбачених законом
підставах був вселений у квартиру і
прав на користування нею не втратив.

Інші доводи апелянта на те, що
позивач вибув на інше місце
проживання, а саме з листопада 2013
року проживає із дружиною в с.Нова
Гребля, Бородянського району, доказам
чого суд не надав оцінки, є
необґрунтованими.

ОСОБА_2 дійсно 23.11.2013 року
зареєстрував шлюб із ОСОБА_7 і від
шлюбу мають неповнолітню дитину
дочку ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач не заперечує щодо
тимчасового проживання у АДРЕСА_3,
проте це не є його іншим постійним
місцем проживання, так як відповідно
до довідки Новогребельської
сільської ради від 23.05.2014 року у
вказаному будинку проживають три
сім'ї.

Інші доводи апеляційної скарги на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення і
неправильне застосування судом норм
матеріального і процесуального права
не заслуговують на увагу і не
впливають на законність і
обґрунтованість рішення суду.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бородянського районного суду
Київської області від 02 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: