Справа № 136/403/14-ц Провадження №
22-ц/772/1856/2014Головуючий в суді першої
інстанції Пороховий Г. І.Категорія 47
Доповідач Медяний В. М.
Апеляційного суду Вінницької
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:
Головуючого судді : Медяного В.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Пащенко Л.В.,
при секретарі: Агеєвій Г.В.,
за участю сторін у справі: позивача
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,
представника відповідача Липовецької
міської ради - Бойко О.О.,
третьої особи ОСОБА_6 та її
представника ОСОБА_7,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Липовецької міської ради Липовецького
району Вінницької області, за участю
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_6, Липовецького районного відділу
Управління Державного земельного
агентства у Вінницькій області про
визнання частково недійсним рішення
сільської ради та скасування
державного акта на право власності на
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Липовецького районного суду
Вінницької області від 25 квітня 2014
року, -

в с т а н о
в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до Липовецької міської
ради Липовецького району Вінницької
області, за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору ОСОБА_6, Липовецького
районного відділу Управління
Державного земельного агентства у
Вінницькій області про визнання
частково недійсним рішення сільської
ради та скасування державного акта на
право власності на земельну ділянку.

Посилається на те, що їй на праві
власності належить 1/2 частки житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, виданого
державним нотаріусом Липовецької
державної нотаріальної контори ОСОБА_8,
зареєстрованого в реєстрі за №2164 від
26.08.2009 року. Вказана частка будинку
раніше належала на праві власності
ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право
особистої власності на домоволодіння
від 20.09.1976 року. Інша 1/2 частина
вказаного будинковолодіння належить
на праві власності ОСОБА_6 на підставі
свідоцтва про право на спадщину після
смерті ОСОБА_10 За даним
будинковолодіння закріплено земельну
ділянку для його обслуговування у
розмірі 0,15 га. У літку 2013 року вона
маючи намір приватизувати вказану
земельну ділянку з відповіді
Липовецької міської ради від 28.08.2013
року дізналась, що рішенням 4 сесії 5
скликання від 12.10.2006 року за №78 вказану
земельну ділянку площею 0,15 га було
безкоштовно передано у власність
ОСОБА_6, на підставі чого нею було
виготовлено державний акт на землю.
Тому вона вважає, що рішення
Липовецької міської ради є незаконним
та таким, що підлягає частковому
скасуванню, оскільки порушує її право
користування та володіння спірною
земельною ділянкою.

Рішенням Липовецького району
Вінницької області від 25 квітня 2014 року
в задоволені позову ОСОБА_2 - відмовлено
(а.с.76-78).

У проголошеній судом вступній та
резолютивній частині рішення від 25
квітня 2014 року в задоволені позову
ОСОБА_2 - відмовлено за пропуском
позовної давності (а.с.75). Таким чином
текст вступної та резолютивної частини
рішення не відповідає повному рішенню
суду.

В апеляційній скарзі позивач у справі
ОСОБА_2 просить рішення суду першої
інстанції від 25 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким її позов задовольнити: скасувати
рішення виконавчого комітету
Липовецької селищної ради від 25 лютого
1998 року за №24 в частині надання
(переоформлення) земельної ділянки
площею 0,25 га по АДРЕСА_1 на ОСОБА_6
згідно зі свідоцтвом про право на
спадщину; скасувати рішення
Липовецької міської ради 4 сесії 5
скликання від 12.10.2006 року за №78 в
частині передачі земельної ділянки
площею 0,15 га по АДРЕСА_1 безкоштовно у
власність ОСОБА_6 Посилається на
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

В суді апеляційної інстанції скаржник -
позивач у справі ОСОБА_2 та її
представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу
повністю підтримали та просили її
задовольнити, посилаючись на викладені
в ній доводи.

Представник відповідача Липовецької
міської ради - Бойко О.О., третя особа
ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7
апеляційну скаргу не визнали та
заперечили проти її задоволення,
посилаючись на її безпідставність та
необґрунтованість.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення сторін у
справі та їх представників, що
з'явилися до суду, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду
першої інстанції скасуванню з
ухваленням нового рішення у справі,
виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України,
при ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; наявності інших
фактичних даних, які мають значення для
вирішення справи; правовідносин,
зумовлених встановленими фактами. У
рішенні суду обов'язково повинні бути
зазначені встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.10, 57, 60 ЦПК України суд
вирішує цивільно-правовий спір на
засадах змагальності, кожна сторона
зобов'язана доказами довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, що мають
значення для справи.

Проте, зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою суду першої
інстанції.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що до позовної заяви не доданий
жодний документ який би підтверджував
на яких умовах та згідно яких рішень
Липовецької міської ради за ОСОБА_9
рахувалась земельна ділянка. Крім того,
позивачці відповідно до ст.377 ЦК
України, ст.89, ст. 120 Земельного кодексу
України, може належати земельна
ділянка для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, на
праві спільної сумісної власності, в
даному випадку на земельну ділянку
площею 0,10 га по АДРЕСА_1, а не 0,1557 га, як
вона про те зазначає.

Суд дійшов висновку, що при прийнятті
вищевказаних рішень міської ради
інтереси позивачки не були враховані і
не могли бути враховані, оскільки на
момент прийняття зазначених рішень
вона не була власницею нерухомого
майна і жодного права (власності чи
користування) земельною ділянкою по
АДРЕСА_1 - не мала. Зазначені рішення
були прийнятті за життя спадкодавця
ОСОБА_9, яка знала про прийнятті рішення
і могла в разі незгоди оскаржити їх у
судовому порядку.

Також суд першої інстанції зазначив, що
до позову не додано доказу, який би
підтверджував факт належного права
користування позивачкою спірною
земельною ділянкою. Також, вимога
позивача щодо скасування державного
акту на право власності на земельну
ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1,
ОСОБА_6, не може бути задоволена,
оскільки не зазначена серія, номер та
дата видачі державного акту, який
вимагається скасувати.

Суд першої інстанції крім цього
прийшов до висновку, що позивачка
ОСОБА_2, у 2009 році набула право
власності на частку житлового будинку
з господарськими будівлями та
спорудами, а тому моменту оформлення
спадкового майна з 16 серпня 2009 року на
протязі строку позовної давності у неї
були всі можливості звернутися із
відповідним позовом до суду. Однак цим
вона не скористалась, а звернулась до
суду з позовом лише 11 лютого 2014 року,
тобто через 5 років.

А тому, виходячи з положень ст.ст. 256,257,
267 ЦК України суд першої інстанції
дійшов висновку, що позивач звернувся
до суду із позовом про визнання
частково недійсним рішення сільської
ради та скасування державного акту на
право приватної власності на землю
після спливу терміну позовної
давності.

Проте колегія суддів апеляційного суду
вважає, що такий висновок суду не можна
визнати обґрунтованим та законним,
оскільки він суперечить вимогам
закону.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно п.1 ст.3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів, не сприяв здійсненню їхніх
прав у випадках, встановлених ЦПК
України.

Як зазначалось, підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог суд першої
інстанції зазначив сплив строків
позовної давності, посилаючись на те,
що позивачка набула права власності на
частку житлового будинку, який
розташований на спірній земельній
ділянці у 2009 році і на протязі 3-х років
не звернулась до суду з відповідним
позовом.

Проте, з таким твердженням суду не
можна погодитись, оскільки
встановлено, що при набутті права
власності на будинок позивачка не
знала і не могла знати, що її права
порушено.

Встановлено, що частка будинку на яку
після смерті ОСОБА_9 право власності
перейшло до позивачки, раніше належала
ОСОБА_9 на праві власності на підставі
Свідоцтва про право особистої
власності на домоволодіння від 20.09.1976
року.

Інша 12 частка вказаного
будинковолодіння належить на праві
власності третій особі - ОСОБА_6 на
підставі Свідоцтва про право на
спадщину після смерті ОСОБА_10.

За вказаним домоволодінням закріплена
земельна ділянка у розмірі 0,15га.

Встановлено, що ОСОБА_9 до дня своєї
смерті безперешкодно користувалась
спірною земельною ділянкою і
відповідно позивачка ОСОБА_2, як її
спадкоємиця, вважала, що і у неї не буде
перешкод для користування даною
земельною ділянкою та оформлення
відповідних документів.

Про існування оскаржуваних Рішення
виконавчого комітету Липовецької
селищної ради №24 від 25 лютого 1998 року
та Рішення Липовецької міської ради 4
сесії 5 скликання № 78 від 12.10.2006 року
позивачка дізналась лише тоді, коли
влітку 2013 року звернулась до
Липовецької сільської ради через свого
представника із заявою про надання
дозволу на виготовлення технічної
документації щодо встановлення
(відновлення) меж земельної ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських споруд маючи
на меті її подальшу приватизацію.

Листом Липовецької міської ради від
28.08.2013 року її було повідомлено, що
Рішенням 4 сесії 5 скликання від 12.10.2006
року за № 78 земельну ділянку площею
0,15га по АДРЕСА_1, безкоштовно передано у
власність ОСОБА_6, на підставі чого
виготовлений державний акт на землю.

Вищевикладене свідчить, що початком
перебігу строку позовної давності по
даному спору є день, коли позивачка
отримала листа Липовецької міської
ради від 28.08.2013 року.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

Разом з тим при вирішенні спору в
судовому порядку позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальну
позовну давність встановлено
тривалістю у три роки. Тобто у даному
випадку, строк, у межах якого позивач
має право звернутися до суду становить
3 роки і починає свій відлік саме 28.08.2013
року.

Таким чином колегією суддів
встановлено, що позивачкою строків
позовної давності пропущено не було.

Крім цього, колегією суддів
встановлено, що відповідно до ст. 20 ЗК
УРСР, що діяв на момент отримання
ОСОБА_9 спірної ділянки у користування,
право землекористування громадян, які
проживають в містах і селищах міського
типу засвідчується записами в
реєстрових книгах виконавчих
комітетів міських, селищних Рад
народних депутатів.

З Листа Липовецької міської ради
вбачається, що згідно із
земельно-кадастровою документацією,
земельна ділянка площею 0,1557га по
АДРЕСА_1 була передана ОСОБА_9 для
ведення особистого селянського
господарства.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла.

У 2009 році позивач вступила в спадщину
та набула право власності на
відповідну частку житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на
підставі Свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, виданого
державним нотаріусом Липовецької
державної нотаріальної контори ОСОБА_8,
зареєстрованого в реєстрі за № 2164 від
26.08.2009 року.

Відповідно до п. 1 ст.. 377 ЦК України, до
особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Таким чином, до позивачки, як
спадкоємиці попереднього
землекористувача - ОСОБА_9, перейшло
право користування земельною ділянкою
за адресою: АДРЕСА_1

Також з Листа Липовецької міської ради
вбачається, що земельна ділянка для
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських споруд (на якій
розташований житловий будинок, що
належав 12 частини ОСОБА_9 та 1/2 частини
ОСОБА_10), площею 0,15 га, по АДРЕСА_1, була
виділена ОСОБА_10.

Згідно ст. 16 ЗК УРСР, надання земельної
ділянки, що є в користуванні, іншому
землекористувачеві провадиться тільки
після вилучення даної ділянки в
порядку, передбаченому статтями 37-41
цього Кодексу.

Однак, відповідач у своєму листі не
зазначив на якій саме підставі та яким
шляхом спірна земельна ділянка була
вилучена із користування ОСОБА_9 та
передана в користування ОСОБА_10.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
р. № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства», при
розгляді цивільних справ припинення
права власності на землю чи права
землекористування провадиться за
позовом відповідного органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування в судовому порядку,
недодержання якого є підставою для
визнання рішення цього органу та
виданих державних актів недійсними.

Згідно п. 2 ст. 95 ЗК України, порушені
права землекористувачів підлягають
відновленню в порядку, встановленому
законом.

Також в листі Липовецької міської ради
зазначено, що рішенням виконавчого
комітету селищної ради від 25 лютого 1998
року за №24 земельну ділянку площею
0,25га по АДРЕСА_1, вирішено переоформити
на ОСОБА_6 згідно із свідоцтвом про
право на спадщину.

Колегія суддів вважає, що дане рішення
Липовецької сільської ради є
незаконним та підлягає скасуванню,
оскільки земельна ділянка, яку було
передано ОСОБА_6, була виділена для
користування ОСОБА_9, право
користування якої не припинено за її
життя. Також формулювання рішення є
невірним оскільки визначення
«переоформити» не є тотожним поняттю
«передати в користування». Крім того,
як вбачається зі змісту Листа
Липовецької сільської ради, ОСОБА_6
надано 0,25га замість 0,15га спірної
земельної ділянки, що також є підставою
вважати вказане рішення незаконним та
таким, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів вважає, що підлягає
скасуванню як незаконне також і
рішення Липовецької сільської ради 4
сесії 5 скликання від 12.10.2006 року за №78
про безкоштовну передачу у власність
ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,15га
по АДРЕСА_1, на підставі чого
виготовлений державний акт на землю, як
наслідок незаконності та
неправомірності прийняття Рішення
виконавчого комітету селищної ради від
25 лютого 1998 року за №24, згідно якого
земельну ділянку надано ОСОБА_6 згідно
із свідоцтвом про право на спадщину.

Згідно п.3 ст.1225 ЦК України, до
спадкоємців житлового будинку, інших
будівель та споруд переходить право
власності або право користування
земельною ділянкою, яка необхідна для
їх обслуговування, якщо інший її розмір
не визначений заповітом.

Таким чином, оскаржуваними рішеннями
Липовецької сільської ради не були
враховані інтереси власника 12 частини
житлового будинку ОСОБА_9, який
розташований на спірній земельній
ділянці, яка повністю була передана у
власність іншому співвласнику будинку
(без встановлення порядку
користування), чим в подальшому
фактично позбавлено позивача права на
відповідну частку земельної ділянки
відповідно до частки у спільному
частковому майні (будинку), яка
необхідна для обслуговування належної
їй частини будинку.

Відповідно до ст. 118 ЗК України право
власності на земельні ділянки
набувається внаслідок їх безоплатної
приватизації. Проект відведення
земельної ділянки погоджується з
органом по земельних ресурсах,
природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини та подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування.

Колегією суддів встановлено та
фактично підтверджується сторонами у
справі те, що власник спірної земельної
ділянки третя особа у справі ОСОБА_6
чинить перешкоди своїй сестрі
позивачці у справі ОСОБА_2 у
користуванні земельною ділянкою на
якій розташований будинок та фактично
вимагає від неї припинити
користуватись земельною ділянкою для
проходу до будинку.

Відповідно до ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування. Безоплатна
передача земельних ділянок у власність
громадян провадиться у разі, зокрема,
приватизації земельних ділянок, які
перебувають у користуванні громадян;
одержання земельних ділянок із земель
державної і комунальної власності в
межах норм безоплатної приватизації,
визначених цим Кодексом.

Згідно п.21 Постанови Пленуму
Верховного Суду №7 від 16.04.2004 р. „Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" порядок користування
земельною ділянкою встановлюється
угодою між співвласниками
домоволодіння, а при відсутності такої
угоди права співвласників
домоволодінню на земельну ділянку
визначаються виходячи з розміру їх
частки у вартості будинку,
господарських будівель та споруд на
час виникнення спільної часткової
власності (початкових часток в
домоволодінні).

Відповідно до ст.26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» до
виключної компетенції органу
місцевого самоврядування відносяться
питання щодо надання у власність чи
користування земельних ділянок , що
перебувають у власності
територіальних громад.

Згідно п. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

Відповідно до п. 2 ст. 120 Земельного
Кодексу України у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду кількома особами право на
земельну ділянку визначається
пропорційно до часток осіб у праві
власності жилого будинку, будівлі або
споруди.

Таким чином, встановлено, що передачею
у власність ОСОБА_11 спірної земельної
ділянки, відповідач Липовецька міська
рада порушила вимоги закону та
фактично позбавила права позивача на
відповідну частку вказаної земельної
ділянки, що повинна належати ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 на праві спільної сумісної
власності, як співвласникам будинку
який на ній розташований.

Відповідно до п. 2 ст.. 89 ЗК України у
спільній сумісній власності
перебувають земельні ділянки: в)
співвласників жилого будинку.

Із пояснень сторін вбачається, що при
прийнятті оскаржуваних рішень не було
відомо про наявність інших
співвласників житлового будинку, у
зв'язку з чим і було прийнято рішення
про безкоштовну передачу у власність
ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,15га
по АДРЕСА_1

За таких обставин рішення суду не
відповідає вимогам ст.213 ЦПК України
щодо його законності й
обґрунтованості, що призвело до
неправильного вирішення спору, тому
залишатись в силі не може та підлягає
скасуванню відповідно до вимог п.п.1, 2, 3,
4 ч.1 ст.309 ЦПК України з постановленням
нового рішення у справі про часткове
задоволення позовних вимог в межах
доводів апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.4, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду
Вінницької області від 25 квітня 2014 року
скасувати частково.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення виконавчого
комітету Липовецької селищної ради від
25 лютого 1998 року за №24 в частині
надання (переоформлення) земельної
ділянки площею 0,25 га розташованої по
АДРЕСА_1 на ОСОБА_6 згідно зі свідоцтвом
про право на спадщину.

Скасувати рішення Липовецької міської
ради 4 сесії 5 скликання від 12.10.2006 року
за №78 в частині передачі земельної
ділянки площею 0,15 га по АДРЕСА_1
безкоштовно у власність ОСОБА_6.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий: підпис.
В.М. Медяний

Судді : підписи.
О.В.Ковальчук

Л.В. Пащенко

З оригіналом вірно.

Суддя:
В.М. Медяний