№ апеляційного
провадження:22-ц/796/7102/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Колегаєва
С.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Лапчевська О.Ф.АПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

Головуючого - судді Лапчевської О.Ф.

Суддів Корчевного Г.В.,
Слободянюк С.В.

при секретарях Лужецькій І.С.,
Мішкіній А.В.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4,

відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представника відповідача ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_6 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 07 квітня 2014
року

У справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, ОСОБА_5, третя особа
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_11
про визнання недійсними правочинів,
довіреності і договорів
купівлі-продажу Ѕ частки квартири та
стягнення заподіяної моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 07 квітня 2014 року позов
задоволено частково. /а.с. 169-177/

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на
рішення суду посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість.
Вважає, що судом першої інстанції не
повно з'ясовані обставини справи,
зокрема не враховано що позивач не є
стороною договору купівлі-продажу від
02.11.2011 року тому не має правових
підстав для визнання його недійсним.
Крім того, зазначив, що до спірних
правовідносин неправильно застосовано
ст.ст. 231, 234 ЦК України, оскільки
будь-які обставини, що свідчать про те,
що правочин укладено внаслідок
застосування фізичного або
психологічного тиску, або без наміру
створення правових наслідків судом не
встановлювались, а сторонами не
доводились. З урахуванням викладеного,
просив рішення суду скасувати в
частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу належної ОСОБА_3 Ѕ
частини квартири АДРЕСА_1 квартири
належної ОСОБА_3 Ѕ частини квартири
АДРЕСА_1 від 02 листопада 2011 року
укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та
постановити нове яким відмовити у
задоволенні позову в цій частині.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, які
з'явились у судове засідання,
дослідивши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення скасуванню в
частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири в частині
продажу належної ОСОБА_3 Ѕ частини
квартири АДРЕСА_1 від 02 листопада 2011
року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
з ухваленням в цій частині нового
рішення, закриття провадження у справі
в частині позовних вимог про стягнення
заподіяної моральної шкоди, виключенню
з резолютивної частини рішення норм
матеріального права ст.ст. 231, 234 ЦК
України, та зміні в частині стягнення
судових витрат, на підставі наступного.

Судом встановлено, що відповідно до
Свідоцтва про право власності на житло,
виданого 30 серпня 2007 року Відділом
приватизації державного житлового
фонду Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації на підставі
розпорядження від 30 серпня 2007 року № 2327
та зареєстрованого Київським міським
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 08 жовтня 2007 року
записано в реєстрову книгу за № 5312,
ОСОБА_3 належить на праві власності 1/2
частина квартири АДРЕСА_1.

04 вересня 2009 року між ОСОБА_5, яка є
матір'ю ОСОБА_3 в особі представника
ОСОБА_5 на підставі довіреності,
посвідченої того ж дня приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 від 04
вересня 2009 року за реєстровим № 3815 та
ОСОБА_6, було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, зареєстрованого в
реєстрі за реєстровим № 3356. В
подальшому, на підставі договору
купівлі - продажу зазначеної квартири
від 02 листопада 2011 року, укладеного між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_12,
спірна квартира перейшла у власність
ОСОБА_7

Визнаючи недійсними довіреність від
04.09.2009 року, а договір купівлі-продажу
квартири від 04 вересня 2009 року в
частині Ѕ, належній ОСОБА_3, згідно з
якими у ОСОБА_6 виникло право власності,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з вимог ст. 215 ЦК України про те,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину сторонами вимог, які
встановлені ч. 5 ст. 203 ЦК України,
оскільки за результатами проведених
судових почеркознавчих експертиз
ОСОБА_3 не підписувала від свого імені
довіреності від 04 вересня 2009 року на
розпорядження належною їй на праві
власності частиною квартири АДРЕСА_1,
не надавала згоди на її відчуження, в
цій частині рішення суду сторонами не
оскаржується.

Разом з тим, визнаючи вказаний договір
недійсним з підстав, визначених ч. 5 ст.
203 ЦК України, суд першої інстанції
також послався на ст. 231 ЦК України про
те, що правочин, вчинений особою проти
її справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку іншої особи,
визнається судом недійсним та ст. 234 ЦК
України, відповідно до якої фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлюються цим правочином, що не
узгоджується між собою.

Крім того, обставини вчинення
правочину особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
іншої особи, то вказані обставини
взагалі не досліджувались, та не були
предметом спору.

Як встановлено під час судових
засідань, ОСОБА_5, яка є матір'ю ОСОБА_3,
не ставлячи до відома свою доньку про
намір оформити договір купівлі-продажу
квартири без її відома та дозволу,
використовуючи її паспорт та оригінал
довідки про присвоєння
ідентифікаційного номеру, оформила від
її імені на своє ім'я довіреність на
право укладання договору
купівлі-продажу квартири.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 не могла
діяти внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
іншої особи, оскільки про вчинені
правочини не знала, а стороною договору
купівлі-продажу квартири від 02
листопада 2011 р. укладеного між ОСОБА_6
та ОСОБА_7 вона взагалі не є.

Крім того, рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 05.12.2011 року /
т. 2 а.с. 26-28/, залишеним в силі ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20.06.2012 р. /т. 2 а.с. 84-86/
встановлено, що договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04
вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_5
та ОСОБА_6, не укладався під впливом
тяжкої для продавця обставини або під
загрозою, не носить характеру
фіктивної та удаваної угоди.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справи, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справи, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

На вказані рішення суд першої
інстанції уваги не звернув, не дав їм
належної оцінки.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та
її представник зазначили про
недійсність правочинів у зв'язку з тим,
що останні не мали на меті створення
реальних наслідків.

Таким чином, оскільки рішення суду
повинно бути обґрунтованим, колегія
суддів приходить до висновку про
виключення з мотивувальної частини
рішення посилання на норми
матеріального права ст.ст. 231, 234 ЦК
України щодо підстав визнання
недійсності правочину, залишивши ч. 5
ст. 203 ЦК України.

Визнаючи недійсним договір
купівлі-продажу квартири від 02
листопада 2011 р. в частині продажу
належної ОСОБА_3 Ѕ частини квартири
АДРЕСА_1 від 02 листопада 2011 року,
укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_11, зареєстрований в
реєстрі за №6647, суд першої інстанції
також керувався ч. 5 ст. 203, ст.ст. 231, 234 ЦК
України.

Однак з таким висновком суду
погодитись не можна з наступних
підстав.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму
ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину, у
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача, - з підстав
передбачених частиною першою ст. 388 ЦК
України.

Таким чином, якщо після укладення
недійсного правочину було укладено ще
декілька, то вбачається правильним
визнавати недійсними не всі правочини,
а лише перший і заявляти позов про
витребування майна в останнього
набувача.

На обраний ОСОБА_6 неналежний спосіб
захисту свого права, суд першої
інстанції також уваги не звернув,
визнавши недійсним договір
купівлі-продажу, укладений ОСОБА_6 з
добросовісним набувачем - ОСОБА_7, тому
колегія суддів прийшла до висновку про
скасування рішення суду першої
інстанції в цій частині, та
постановлення нового про відмову у
задоволенні вказаної позовної вимоги.

Крім того, як встановлено колегією
суддів апеляційної інстанції в
судовому засіданні, позивач ОСОБА_3 від
позовної вимоги про стягнення
моральної шкоди відмовилась, про що у
матеріалах справи міститься заява /т. 2
а.с. 164/, однак судом першої інстанції, в
порушення порядку, визначеного п. 3 ч. 1
ст. 205 ЦПК України, за вказаною заявою
прийнято рішення щодо долучення до
матеріалів справи, про що в журналі
судового засідання міститься
відповідний запис / т. 2 а.с. 167/.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України,
суд своєю ухвалою закриває провадження
у справі, якщо позивач відмовився від
позову і відмова прийнята судом. Як
зазначено позивачем в ході розгляду
справи в апеляційному суді, заява була
написана про відмову від позовної
вимоги в частині стягнення моральної
шкоди, а наслідки закриття провадження
їй відомі та зрозумілі.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про необхідність закриття
провадження у справі в частині вимоги
ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, у
зв'язку з відмовою ОСОБА_3 від вказаної
позовної вимоги в суді першої
інстанції.

Також колегія суддів приходить до
висновку про те, що рішення підлягає
скасуванню в частині стягнення судових
витрат, оскільки у відповідності до
вимог ст. 88 ЦПК України, нотаріуси, як
відповідачі у справі, сторонами угод не
були, а лише їх посвідчували, а судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Керуючись ч. 5 ст. 203 ЦК України, п. 10
Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 р.
«Про практику розгляду цивільних справ
про визнання правочинів недійсними», п.
3 ч. 1 ст. 105 ЦПК України, ст.ст. 303, 307, 309,
313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду
м. Києва від 07 квітня 2014 року - в частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу належної ОСОБА_3 Ѕ
частини квартири АДРЕСА_1 від 02
листопада 2011 року, укладеного між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_11,
зареєстрований в реєстрі за №6647 -
скасувати, та постановити в цій частині
нове рішення, яким у задоволенні
вказаних позовних вимог відмовити.

Скасувати рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 07 квітня 2014
року в частині солідарного стягнення
судового збору та постановити в цій
частині нове рішення яким стягнути з
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 200 гривень
сплаченого судового збору в суді
першої інстанції.

Виключити з мотивувальної частини
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 07 квітня 2014 року посилання на
норми матеріального права ст.ст. 231, 234
ЦК України щодо підстав визнання
недійсності правочину, залишивши ч. 5
ст. 203 ЦК України.

Закрити провадження у справі в частині
позовних вимог про стягнення
заподіяної моральної шкоди у зв'язку з
відмовою ОСОБА_3 від вказаних позовних
вимог в суді першої інстанції.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: