Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2014 року Галицький
районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді
Стрельбицького В.В.,

при секретарі
Тарапацькому Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, в якому просить стягнути з
відповідача на його користь кошти в
сумі 350 227,62 доларів США та судові
витрати.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач покликається на те, що 11.06.2009
року між ним та відповідачем було
укладено договір позики, відповідно до
якого відповідачем було отримано
позику в розмірі 210 000,00 доларів США
шляхом перерахунку цих коштів на
особистий рахунок ОСОБА_2, яку вона
повинна була повернути в строк до 31.10.2010
року. Однак станом на 26.12.2013 року та на
момент звернення до суду відповідач
свої зобов'язання за вказаним
договором позики не виконала, у зв'язку
з чим позивач змушений звернутись до
суду.

Позивач в судовому засідання подав
заяву про зміну розміру позовних вимог,
згідно якої просить стягнути з
відповідача 389 409,86 доларів США, дав
пояснення аналогічні доводам,
викладеним у позові. Просить
задоволити.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримала з мотивів,
викладених у ньому. Просить позов
задоволити.

Відповідач в судове засідання повторно
не з'явилась, хоч про час та місце
слухання справи була повідомлена
належним чином, про причини неявки суд
не повідомила. Суд ухвалив слухати
справу у відсутності відповідача на
підставі наявних матеріалів справи,
оскільки вважає їх достатніми для
прийняття законного та обґрунтованого
рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача та його
представника, оцінивши надані суду
докази в їх сукупності, суд вважає, що
позов слід задоволити з наступних
підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Судом встановлено, що 11.06.2009 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір
позики, відповідно до якого ОСОБА_2
було отримано від ОСОБА_1 позику в
розмірі 210 000,00 доларів США шляхом
перерахунку цих коштів на особистий
рахунок ОСОБА_2, яку вона повинна була
повернути в строк до 31.10.2010 року /а.с.6/.
Зазначений договір було зареєстровано
в Національному Банку України, про що
Управлінням Національного Банку
України у Львівській області було
видано реєстраційне свідоцтва №831 від
26.06.2009р. /а.с.8-9/.

Пунктами 2, 9 вказаного договору
передбачено, що за користування
позикою за цим договором сплачуються
проценти в розмірі 0,1 (одна десята) %
річних в кінці терміну користування
позикою. У разі неповернення позики у
встановлений строк, позичальник
сплачує 25% річних з неповернутої суми
до її фактичного повернення.

Відповідно до ст.526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Згідно ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим до виконання.

Факт перерахунку ОСОБА_1 коштів в
сумі 210 000,00 доларів США на рахунок
ОСОБА_2 стверджується відповідним
банківським документом /а.с.7/.

Відповідно до ст.1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позичкодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої кількості, що були передані
передані йому позичкодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не
виконана свого зобов'язання за
вищевказаним договором позики,
внаслідок чого утворилась
заборгованість перед позивачем, яка
згідно розрахунку заборгованості
станом на 07.10.2014р. становить 389 409,86
доларів США, яка складається з:

200 000,00 доларів США - основна
заборгованість;

1053,70 доларів США - 0,1 процентів
річних, згідно п.2 договору позики;

188 356,16 доларів США - 25 процентів
річних, згідно п.9 договору позики.

Згідно ч.1. ст.625 ЦК України
визначає, що боржник не звільняється
від відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що
боржник, у даному випадку Відповідач,
вважається таким, що прострочив
виконання зобов'язання, якщо він не
виконав зобов'язання у строк, який
встановлений договором чи законом.

З матеріалів справи також видно,
що позивач 10.01.2011 року звертався до
відповідача з вимогою про погашення
заборгованості /а.с.10/, яку остання
отримала 18.01.2011 року /а.с.12/, однак дана
вимога залишилась без належного
реагування.

Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК
України, використання іноземної
валюти, в тому числі при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов'язаннями, допускається у
випадках, в порядку та на умовах,
встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю, є Декрет Кабінету Міністрів
України від 19.02.1993р. „Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" (далі Декрет КМУ).

Статтею 2 вказаного декрету
визначено, що резиденти і нерезиденти
мають право бути власниками валютних
цінностей, що знаходяться на території
України. Також мають право здійснювати
валютні операції з урахуванням
обмежень, встановлених цим Декретом та
іншими актами валютного законодавства
України. Будь-яких обмежень щодо
укладення між фізичними особами
догорів позики в іноземній валюті
зазначеним Декретом не встановлено.

Постановою Правління Національного
банку України від 17 червня 2004 року № 270
затверджено Положення про порядок
отримання резидентами кредитів, позик
в іноземній валюті від нерезидентів і
надання резидентами позик в іноземній
валюті нерезидентам.

Згідно п.п.1.1 цього положення,
резиденти (юридичні особи, фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності, фізичні особи) можуть
одержувати кредити, позики, у тому
числі поворотну фінансову допомогу в
іноземній валюті (далі - кредити), від
нерезидентів відповідно до договорів
та в порядку, установленому цим
розділом.

Аналіз вказаних норм дає підстави
для висновку, що стягнення коштів за
договором позики між фізичною особою -
нерезидентом та фізичною особою -
резидентом в іноземній валюті не
суперечить чинному законодавству.

Таким чином, враховуючи
вищенаведене, суд вважає, що позов є
підставним, так як матеріалами справи
доведено обставини на які посилається
позивач, тобто у відповідача дійсно
наявна заборгованість по
вищезазначеному договору позики,
відповідач в судове засідання не
з'явилась та не подала суду жодних
доказів на спростування позовних
вимог, а тому позов слід задоволити.

Керуючись ст.ст. 3-11, 60, 88, 212, 215 ЦПК
України, ст.ст.526, 527, 530, 549, 611, 612, 625, 629, 1046,
1049 ЦК України, суд

вирішив:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1
заборгованість за договором позики від
11.06.2009 року в сумі 389 409 (триста
вісімдесят дев'ять тисяч чотириста
дев'ять) доларів США 86 центи.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1
3441,00 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

На рішення суду бути подана
апеляційна скарга протягом 10-ти днів
після його оголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Стрельбицький В.В.