У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької
В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, приватний
нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, про
визнання заповіту недійсним, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 13 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 04 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5,
у якому просили суд визнати недійсним
заповіт, складений 09 лютого 2004 року
ОСОБА_9, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, яким
спадкодавець заповіла ОСОБА_5 належне
їй на праві власності домоволодіння з
надвірними спорудами та земельну
ділянку, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивували тим, що
спадкодавець ОСОБА_9, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, розпорядилася майном, яке
їй не належало, оскільки на підставі
договору дарування від 08 жовтня 2002
року, укладеного між ОСОБА_10 і ОСОБА_3,
ОСОБА_4, вони є власниками зазначеної
земельної ділянки.

Вважали, що вказаний заповіт є
недійсним через його нікчемність,
оскільки укладений з порушенням
процедури його посвідчення. Крім того,
волевиявлення заповідача не було
вільним та не відповідало його волі,
так як ОСОБА_9 не усвідомлювала
значення своїх дій.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 13 березня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 04 червня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_8, посилаючись на порушення
судами попередніх інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати оскаржувані судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд, виходив з
того, що позовні вимоги є
необґрунтованими. Крім того, зазначив,
що позивачі не є спадкоємцями ОСОБА_9, а
тому вказаним заповітом їх права не
порушені, відтак вони не мають права
звертатись до суду з даним позовом. При
цьому районний суд також застосував до
позовних вимог строк позовної
давності. Переглядаючи справу в
апеляційному порядку, апеляційний суд
на вказану помилку районного суду
звернув увагу, проте зазначив, що це не
є підставою для скасування правильного
та справедливого рішення суду.

Такі висновки судів є вірними,
відповідають фактичним обставинам
справи, наданим сторонам доказам, до
яких правильно застосовано норми
права.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_9, яка за життя, а саме: 09
лютого 2004 року склала заповіт, згідно з
яким на випадок своєї смерті заповіла
ОСОБА_5 належне їй на праві особистої
власності будинковолодіння з
надвірними спорудами та земельну
ділянку, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1. Вказаний заповіт був
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_7

У встановлений законом строк ОСОБА_5
звернулась до органів нотаріату з
заявою про прийняття спадщини.

11 березня 2007 року чоловік померлої -
ОСОБА_11, звернувся до органів нотаріату
із заявою про відмову від права на
належну йому частку спадщини, що
залишилась після смерті дружини, на
користь дочки померлої ОСОБА_5 Крім
того, надав заяву, якою відмовився від
належного йому права на обов'язкову
частку у спадщині.

З матеріалів справи вбачається, що у
червні 2008 року ОСОБА_5, яка є
спадкоємницею за заповітом після
смерті ОСОБА_9, звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6,
Одеської міської ради про визнання
частково недійсними свідоцтва про
право на спадщину за законом, рішення
про передачу земельної ділянки у
приватну власність, договору дарування
земельної ділянки, державних актів на
право приватної власності на землю,
визнання права власності на 1/2 частини
земельної ділянки в порядку
спадкування, поділ земельної ділянки в
натурі.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 06 грудня 2011 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 06 грудня 2012 року
та ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 вересня 2013
року, позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом, видане ОСОБА_12
Третьою Одеською державною
нотаріальною конторою 21 вересня 2001
року в частині успадкування нею 1/2
частини майна померлого ОСОБА_13,
визнано недійсним рішення Одеської
міської ради від 26 липня 2002 року «Про
затвердження проекту відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки площею 0,0960 га
ОСОБА_12, за адресою: АДРЕСА_1, для
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель» в
частині передання ОСОБА_12 у приватну
власність Ѕ частини (площею 0,0480 га)
зазначеної земельної ділянки площею 0,
0960 га; визнано недійсним державний акт
на право приватної власності на землю,
виданий 29 серпня 2002 року на ім'я ОСОБА_12;
визнано недійсним договір дарування
земельної ділянки, укладений 08 жовтня
2002 року між ОСОБА_12, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і
посвідчений державним нотаріусом
Третьої одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_14, в частині
дарування ОСОБА_3, ОСОБА_4 1/2 частини
(площею 0,0480 га) зазначеної земельної
ділянки площею 0, 0960 га визнано
недійсним державні акти на право
приватної власності на землю, видані 01
листопада 2002 року на ім'я ОСОБА_3,
ОСОБА_4; скасовано запис про їх державну
реєстрацію; визнано за ОСОБА_5 в порядку
спадкування за заповітом право
власності на 1/2 частини (площею 0,0480 га)
зазначеної земельної ділянки площею
0,0960 га, та розділено її між
співвласниками.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарський
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, оскаржувані судові
рішення ухвалені з дотриманням норм
матеріального права, оскільки позивачі
не є спадкоємцями ОСОБА_9, а є лише
власниками іншої 1/2 частини спірної
земельної ділянки, у зв'язку з чим
оспорюваним заповітом їх права не
порушені, а тому у них не виникло право
на звернення до суду з даним позовом.

Крім того, посилання позивачів на те, що
спадкодавець ОСОБА_9 розпорядилася
майном, яке їй не належало, оскільки
його власниками є ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
підставі договору дарування від 08
жовтня 2002 року, укладеного між ОСОБА_10
та ними, спростовуються рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
06 грудня 2011 року, яке набрало законної
сили, а тому обставини, встановлені ним
не підлягають доказуванню, відповідно
до ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Із матеріалів справи встановлено, що
оскаржувані судові рішення ухвалені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а доводи
касаційної скарги цих висновків не
спростовують.

При вирішенні
позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 судами
правильно визначено характер
правовідносин між сторонами та
застосовано норми матеріального права,
що їх регулюють, повно і всебічно
досліджено матеріали справи та надано
оцінку доводам сторін.

Доводи касаційної
скарги не дають підстав для
встановлення неправильного
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Перевіривши
доводи касаційної скарги, дослідивши
матеріали справи, суд касаційної
інстанції дійшов висновку про її
відхилення та залишення без змін
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 13 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
04 червня 2014 року, оскільки вони є
законними та обґрунтованими.

Доводи касаційної
скарги не дають підстав для
встановлення неправильного
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 13 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
04 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.М. Колодійчук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

О.В. Умнова

І.М.
Фаловська