УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Кафідової О.В.,
Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом прокурора
Черкаського району в інтересах держави
в особі Свидівоцької сільської ради
Черкаського району до виконавчого
комітету Свидівоцької сільської ради
Черкаського району, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4,
реєстраційної служби Черкаського
районного управління юстиції, третя
особа без самостійних вимог на предмет
спору інспекція Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Черкаській області про визнання
рішення незаконним, скасування
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, визнання договору
купівлі-продажу недійсним, скасування
їх державної реєстрації, зобов'язання
вчинити дії, за касаційною скаргою
заступника прокурора Черкаської
області на рішення Черкаського
районного суду Черкаської області від
04 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Черкаської області від 20 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року прокурор Черкаського
району в інтересах держави в особі
Свидівоцької сільської ради
Черкаського району звернувся до суду
із указаним позовом. Вимоги мотивував
тим, що рішенням Свидівоцької
сільської ради Черкаського району від
26 травня 2010 року № 75 «Про надання
дозволу суб'єкту підприємницької
діяльності - фізичній особі ОСОБА_3
(далі - ФОП ОСОБА_3.) на оформлення права
власності на об'єкти нерухомого майна»
доручено комунальному підприємству
«Черкаське обласне об'єднане бюро
технічної інвентаризації» (далі - КП
Черкаське обласне об'єднане БТІ)
провести реєстрацію та видати останній
свідоцтво на право власності на об'єкти
нерухомого майна, розташовані по
АДРЕСА_1 Черкаського району Черкаської
області, які згідно технічної
документації обліковуються як Б-1 -
господарська будівля, В - вбиральня.

Зазначив, що відповідно до вимог
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, оформлення права власності на
новозбудоване нерухоме майно
провадиться з видачею свідоцтва про
право власності органами місцевого
самоврядування фізичним та юридичним
особам за наявності акта про право
власності на землю або рішення про
відведення земельної ділянки для цієї
мети та за наявності документа, що
засвідчує відповідність закінченого
будівництвом об'єкта проектній
документації, державним будівельним
нормам, стандартам та правилам. Однак,
указані документи у ФОП ОСОБА_3
відсутні, а тому право власності
оформлено з порушенням норм чинного
законодавства, оскільки здійснено
самочинне будівництво. Крім цього,
після оформлення права власності, ФОП
ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу
від 13 вересня 2011 року відчужила указані
об'єкти нерухомості відповідачці
ОСОБА_4

Вважав, що вказане рішення прийнято з
порушенням ст. ст. 2, 5, 55, 116, 120, 122 - 125, 141 ЗК
України, ст.ст. 2, 4, 18, 19 Закону України
«Про реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 29
Закону України «Про планування і
забудову територій», оскільки у
Державного архітектурно-будівельного
контролю у Черкаській області (далі -
ДАБК) відсутня інформація щодо
зареєстрованого повідомлення
(декларації) про початок виконання
будівельних робіт та про готовність
об'єкта до експлуатації за
вищевказаною адресою, зазначені
господарська споруда та вбиральня є
тимчасовими спорудами, у експлуатацію
указані об'єкти не здавалися, дозвіл на
початок робіт не видавався, а тому
порушено законодавство щодо
можливості реєстрації права власності
на об'єкти нерухомості виключно після
закінчення його будівництва та
прийняття у експлуатацію указаних
об'єктів.

Просив визнати договір купівлі-продажу
зазначених об'єктів недійсним з
підстав передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК
України.

Рішенням Черкаського районного суду
Черкаської області від 04 квітня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 20 травня 2014 року, позов задоволено
частково.

Визнано незаконним та скасовано
рішення виконавчого комітету
Свидівоцької сільської ради від 26
травня 2010 року № 75 «Про надання дозволу
суб'єкту підприємницької діяльності -
фізичній особі ОСОБА_3 на оформлення
права власності на об'єкти нерухомого
майна».

Скасовано свідоцтво про право
власності на нерухоме майно серії САС
№ 467680 від 02 червня 2010 року, видане
фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Черкаської області просить
скасувати судові рішення суду в
частині відмови у задоволенні позову,
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Отже судові рішення в задоволеній
частині позову не оскаржуються, тому в
силу ст. 335 ЦПК України не
переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Зазначеним вимогам закону зазначені
судові рішення відповідають не в
повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні вимог про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, суд першої інстанції,
з висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що визнання правочину недійсним з
підстав, визначених ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст.
215 ЦК України, може мати місце лише у
разі недодержання вимог, встановлених
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК в момент вчинення
цього правочину, проте позивач не надав
доказів порушення вимог цивільного
законодавства в момент вчинення
оспорюваного правочину, у зв'язку з чим
підстави для визнання його недійсним
відсутні.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна з наступних
підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Статтями 316, 317 ЦК України визначено, що
право власності - це право особи
володіти, користуватися та
розпоряджатися своїм майном на свій
розсуд, але у межах, передбачених
законом, здійснення особою самочинного
будівництва відповідно до частини
другої статті 376 ЦК України не породжує
в неї права власності на таке майно,
відтак виключає це майно із цивільного
обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме
майно не є об'єктом права власності, а
тому не може бути предметом поділу
(виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК
України.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України
самочинним вважається будівництво
житлового будинку, будівлі, споруди,
іншого нерухомого майна, якщо вони
збудовані на земельній ділянці, що не
була відведена особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї
норми самочинним є будівництво об'єкта
нерухомого майна за наявності
будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на
будівництво, проекта або порушення
умов, передбачених у цих документах,
тягне визнання такого будівництва
самочинним відповідно до частини
першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного
будівництва є те, що в особи, яка його
здійснила, не виникає права власності
на нього, як на об'єкт нерухомості
(частина друга статті 376 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
04 грудня 2013 року № 6-130цс13 у справі за
позовом про виділ майна зі спільної
часткової власності та визнання права
власності на це майно, яка, відповідно
до положень статті 360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України
суди попередніх інстанцій на зазначені
вимоги закону та обставини справи
уваги не звернули, не надали належної
оцінки укладеного між сторонами
правочину, з урахуванням того, що
об'єкти, які є предметом оспорюваного
договору, є самочинним будівництвом, а
тому не надали оцінки тому, чи виникло у
ФОП ОСОБА_3 право власності на них, та
дійшли передчасного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову в цій частині.

Крім того, у порушення вимог п. 1 ч. 6 ст.
130 ЦПК України, суд першої інстанції не
уточнив позовних вимог в частині
визнання договору купівлі-продажу
недійсним.

Судами встановлено, що прокурор
пред'явив позов в інтересах
Свидівоцької сільської ради, вважаючи,
що її право власності, зокрема на
земельну ділянку під будівництвом
порушені. При цьому, прокурором
оспорюється договір купівлі-продажу,
укладений між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4
Тобто ні прокурор, ні сільська рада
стороною оспорюваного договору не
були.

Отже, суду слід з'ясувати, уточнити у
який спосіб підлягає захисту порушене
право сільської ради, оскільки права
особи, яка вважає себе власником майна,
не підлягає захисту шляхом задоволення
позову до добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
03 жовтня 2011 року № 6-36цс11 у справі за
позовом про визнання договорів
недійсними, яка, відповідно до положень
статті 360 ЦПК України, є обов'язковою
для всіх судів України.

Крім того, суду слід уточнити, чи не
заявлено позовні вимоги з підстави
передбаченої ч. 3 ст. 215 ЦК України, і
яким у такому разі є спосіб відновлення
порушеного права позивача.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами попередніх
інстанцій фактичних обставин, які
мають істотне значення для правильного
вирішення справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що в свою чергу, призвело до
поверхневого вирішення спору.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
судові рішення в частині відмови у
задоволенні позову не відповідають
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
в цій частині.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
Черкаської області задовольнити
частково.

Рішення Черкаського районного суду
Черкаської області від 04 квітня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 20 травня 2014 року в частині
відмови у задоволенні позову
скасувати, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

О.В.
Кафідова

О.В.
Умнова