АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
22-ц/796/8335/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Даниленко В.В. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді:
Білич І.М.

Суддів:
Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі:
Гречка Т.В.

за участю: представника позивача
ОСОБА_3

відповідача
ОСОБА_4

представника відповідача
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
23 травня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу

та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_6 про визнання розписки
недійсною.

в с т а н о в и л а :

У лютому 2011 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що 01
жовтня 2008 року ОСОБА_4 позичив у нього 37
000 доларів США строком до 31 грудня 2009
року, що підтверджено розпискою.

У подальшому ОСОБА_4 звернувся до нього
із проханням збільшити строк
повернення позики у зв'язку з
фінансовими труднощами, тому розписка
від 01 жовтня 2008 року була знищена, а
ОСОБА_4 надав нову розписку від 27 січня
2010 року зі строком повернення позики до
31 грудня 2010 року. У розписці ОСОБА_4
зазначив, що за ним рахується недоплата
у розмірі 5250 доларів США згідно з
проектом ІQ-бар за існуючою між
сторонами усною домовленістю.

Просив стягнути з ОСОБА_4 338 338 гривень
боргу за договором позики та 3 % річних у
розмірі 21 885,37 гривень.

У червні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом, у якому
вказував, що з 01 жовтня 2007 року він
працював у ТОВ «Омега» на посаді
консультанта. Одним із засновників ТОВ
«Омега» був ОСОБА_6 У той же час ОСОБА_4
працював і над іншим проектом, про що
повідомив ОСОБА_6

Вважаючи, що ОСОБА_4 повинен віддати
йому частину прибутку за роботу над
проектом, ОСОБА_6 вимагав повернення
йому 37 000 доларів США, які він нібито дав
ОСОБА_4 у борг і 5250 доларів США, які він
нібито недоплатив йому за участь у
паралельному проекті. 26 січня 2010 року
під впливом погроз та психічним тиском
ОСОБА_6 примусив ОСОБА_4 написати
розписку про отримання останнім 42 259
доларів США зі строком повернення до 31
листопада 2010 року. На підставі ст. 231 ЦК
України просив визнати розписку
недійсною.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 23 травня 2013 року позов ОСОБА_6
було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_6 борг у розмірі 338 338
гривень, 3 % річних у розмірі 21 885,37
гривень, проценти від позики у розмірі
57 765,42 гривень. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Дане рішення оскаржувалося у
апеляційному порядку за результатами
розгляду було постановлено нове
рішення. Яке у подальшому, ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 квітня 2014 року, було
скасовано справу передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції представник ОСОБА_4 подав
апеляційну скаргу, де ставив питання
про його скасування та постановлення
нового про відмову ОСОБА_6 в заявлених
вимогах та задоволення вимог ОСОБА_4
вказуючи при цьому незаконність,
необґрунтованість ухваленого рішення,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт та представник апелянта у
судовому засіданні підтримали подану
апеляційну скаргу та просили суд її
задовольнити.

Представник ОСОБА_6 не визнав подану
апеляційну скаргу, заперечував проти
її задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, вислухавши
пояснення осіб що з'явилися у судове
засідання, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, колегія суддів
вважає, що подана апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом при розгляді справи було
встановлено, що згідно з розпискою від
27 січня 2010 року ОСОБА_4 01 жовтня 2008 року
отримав у ОСОБА_6 37 000 доларів США та
недоплату 5 250 доларів США згідно з
проектом ІQ-бар за існуючою між
сторонами усною домовленістю. Загальну
суму боргу у розмірі 42 250 доларів США
ОСОБА_4 зобов'язався повернути до 31
грудня 2010 року.

Задовольняючи вимоги позивача, суд
першої інстанції з урахуванням
положень ст. ст. 625.1046, 1047, 1048 -1051 ЦК
України вказував на їх доведеність.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції вказував
на те, що ОСОБА_4 не було доведено у ході
судового розгляду законність та
обґрунтованість позову про визнання
недійсним розписки з підстав
визначених положеннями ст. 231 ЦК
України.

Розглядаючи спір судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судове рішення ґрунтується на
припущеннях так як у судовому
засіданні не було надано доказів на
підтвердження отримання відповідачем
грошових коштів визначених умовами
договору позики виходячи з того, що
вона була написана під впливом
застосування до нього насильства та
погроз не знайшла свого підтвердження
у ході розгляду справи та не
ґрунтуються на нормах діючого
законодавства.

Так як згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України
договір позики є укладеним з моменту
передачі грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передачу йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином. Також після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Звертаючись до суду із зустрічним
позовом про визнання розписки від 27
січня 2010 року недійсною, ОСОБА_4
посилався на вимоги статей 203, 215, 231 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним, тобто він є
оспорюваним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, що встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
при вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого особою
під впливом насильства (стаття 231 ЦК
України), судам необхідно враховувати,
що насильство має виражатися у
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятись як стороною
правочину, так і іншою особою - як щодо
іншої сторони правочину, так і щодо
членів її сім'ї, родичів тощо або їх
майна. Факт насильства не обов'язково
має бути встановлений вироком суду,
постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним
через вчинення його під впливом
насильства або погрози, необхідна
наявність фізичного або психічного
впливу на особу з метою спонукання до
укладення правочину, що і має бути
доведено позивачем.

Згідно з висновком комплексної судової
почеркознавчої, автотоварознавчої та
психологічної експертизи від 14 січня
2013 року № 438/439/12-32, складеним Київським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз, експертами зроблено
висновок про те, що текст розписки від
імені ОСОБА_4 від 27 січня 2010 року
складений під диктовку. Встановити, чи
виконаний вказаний текст під впливом
якихось збиваючих факторів (у тому
числі хвилювання) або у звичайних
умовах та у якому психологічному стані
перебував при цьому ОСОБА_4, не
виявилося можливим.

Тобто доказів фізичного чи психічного
впливу на ОСОБА_4 при складанні
розписки матеріали цивільної справи не
містять.

Крім того, при зверненні до
Шевченківського РУ ГУМВС України в м.
Києві з заявою про події які мали місце
26 січня 2010 року ОСОБА_4 не пояснив, за
яких обставин та у який час отримав
ушкодження у вигляді забійної рани
нижньої губи на фоні крововиливу.

Не було надано таких доказів і в ході
апеляційного розгляду, хоча у
відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду
постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування з доводів
викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 23 травня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: