Виноградівський районний суд
Закарпатської області
________________________________________________________________________
___________________________
Справа № 299/770/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.11.2014 року
м.Виноградів

Виноградівський районний суд
Закарпатської області у складі:

головуючий суддя - Рішко Г.І.,

секретар судового засідання Стрижак
О.М.,

за участі представника позивача
ОСОБА_1- ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідачки ОСОБА_4 -
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Виноградів
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7 про
усунення перешкоди у здійсненні ним
права власності шляхом виселення
ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, із житлового
будинку АДРЕСА_1 зі зняттям із
реєстраційного обліку; зобов'язання
ОСОБА_3 знятись із реєстраційного
обліку за адресою АДРЕСА_1
Закарпатської області, третя особа
Виноградівський РВ ГУ ДМС України в
Закарпатській області,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною
заявою, зміст якої доповнено заявою від
07.04.2014 року, до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_7 із доповненими вимогами згідно
із заявою від 07.04.2014 року, у яких просить
суд усунути перешкоди у здійсненні ним
права власності шляхом виселення
ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, із житлового
будинку АДРЕСА_1 зі зняттям із
реєстраційного обліку; зобов'язати
ОСОБА_3 знятись із реєстраційного
обліку за адресою АДРЕСА_1
Закарпатської області, третя особа
Виноградівський РВ ГУ ДМС України в
Закарпатській області.

Вимоги позову обґрунтував тим, що 11.11.2013
року став власником будинку АДРЕСА_1,
успадкованого за заповітом після
смерті матері. На момент смерті матері
у будинку з її дозволу тимчасово
проживала сім'я ОСОБА_6 на умовах сплати
усіх комунальних послуг. Проте ОСОБА_6
спожиті його сім'єю комунальні послуги
не оплачував, навпаки було зафіксовано
викрадення електроенергії, внаслідок
чого рішенням суду було вирішено
стягнути збитки у розмірі 5942,85 грн, які
погасив позивач задля уникнення
відключення будинку від
електропостачання. Однак і надалі
ОСОБА_6 не оплачував спожиту
електроенергію, внаслідок чого
утворилася заборгованість у розмірі
2675,94 грн, яку погасив позивач задля
уникнення відключення будинку від
електропостачання. На вимоги позивача
виселитися разом із сім'єю із будинку
ОСОБА_6 не реагував. Згодом обіцяв
виселитися разом із сім'єю із будинку
протягом місяця, однак обіцянки не
виконав. Крім того, ОСОБА_3, брат
позивача, також зареєстрований за
вказаною адресою, однак фактично там не
проживає із 1994 року, тому його дії
порушують право власності позивача.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав доповнені вимоги
позову та просив суд задовольнити їх
повністю на підставі повідомлених у
заяві обставин та поданих доказів.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
заперечив проти задоволення позову,
мотивуючи свою позицію тим, що в силу
норм Житлового кодексу України має
право проживання у спірному будинку,
таке право мають і його син ОСОБА_6 із
сім'єю. Це право належить їм як членам
сім'ї перших власників будинку - його
батька та матері. Стверджує, що
проживав однією сім'єю із батьками до
їх смерті і після. Так само і його син -
відповідач ОСОБА_6 проживав разом із
колишньою власницею будинку ОСОБА_8
однією сім'єю, вели спільне
господарство. Вважає, що зміна власника
будинку не припиняє права на
проживання у ньому інших осіб. Не
припиняє цього права і припинення
сімейних відносин із власником будинку
відповідно до ст.156 ЖК України.
Стверджує, що відповідачі сплачують
усі комунальні послуги, які пов'язані з
їх проживанням у прибудові до
житлового будинку. Тому просить
відмовити у задоволенні позову.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7
повторно не з'явилися в судове
засідання, будучи належним чином
повідомленими про дату, місце та час
розгляду справи.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про
причини неявки в судові засідання суд
не повідомили, заяв про відкладення
судового розгляду справи чи заяв
іншого змісту від них до суду не
надходило. Судовий розгляд справи
проведено у їх відсутності у
відповідності до правил ст.169 ЦПК
України.

Інтереси відповідача ОСОБА_7 в судовому
засіданні представляє адвокат ОСОБА_5

Представник відповідачки ОСОБА_5
заперечив проти задоволення позову,
вважає вимоги безпідставними,
мотивуючи свою позицію тим, що при
вирішенні спору слід керуватися
нормами Житлового кодексу України, які
гарантують збереження права
користування житловим приміщенням у
даному випадку. Крім того, у будинку
проживають неповнолітні діти
відповідачів, тому вимога про
виселення задоволенню не підлягає.

Заслухавши пояснення осіб, що брали
участь у справі, дослідивши подані
письмові докази, повно та всебічно
з'ясувавши підтверджені ними фактичні
обставини, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог та заперечень
та які мають значення для вирішення
спору по суті, суд дійшов наступних
висновків.

Рішенням Виноградівського районного
суду від 29.05.2014 року у цивільній справі
№299/1266/14-ц вирішено спір за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права
власності на житлове приміщення,
визнання частково недійсним свідоцтва
про право на спадщину.

ОСОБА_3 ініціював позов після звернення
ОСОБА_1 до нього та його сина із позовом
про виселення. У позові просив визнати
в судовому порядку за ним право
власності на житлову прибудову до
житлового будинку АДРЕСА_1, де наразі
проживає сім'я його сина ОСОБА_6,
відповідача по даній справі.

Рішення набрало законної сили,
залишене без змін Ухвалою Апеляційного
суду Закарпатської області від 02.10.2014
року.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини, встановлені
Рішенням Виноградівського районного
суду від 29.05.2014 року у цивільній справі
№299/1266/14-ц, мають для суду преюдиціальне
значення при вирішенні даного спору.

Вирішуючи цивільно-правовий спір у
справі №299/1266/14-ц суд встановив
наступні обставини.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є
власником житлового будинку за адресою
АДРЕСА_1, Закарпатської області;
будинковолодіння складається із
житлового будинку під літ.А в цілому з
саману. 3 житлові кімнати, загальною
площею 105,5 кв.м., житловою площею 50,4
кв.м.; складові частини - прибудова з
цегли літера А1, сарай з цегли літера Б,
вбиральня з цегли літера В., та ворота
металеві №1, огорожа металева №2.

Право власності набуто ним шляхом
спадкування за заповітом після смерті
матері ОСОБА_8, що засвідчено
Свідоцтвом про право на спадщину за
заповітом, виданого 11.11.2013 року
приватним нотаріусом Виноградівського
районного нотаріального округу
ОСОБА_11, право власності 11.11.2013 року
зареєстровано у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень.

Розглянувши дану цивільну справу суд
встановив, що у прибудові до спірного
житлового будинку проживає сім'я
відповідача ОСОБА_6, племінника
позивача (ОСОБА_6, його дружина ОСОБА_4,
їх діти ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10).

Відповідач ОСОБА_6 вселився до
прибудови разом із дружиною ОСОБА_4 ще
за життя колишньої власниці будинку -
його бабусі ОСОБА_8, за її усною згодою
за умови сплачувати комунальні
послуги.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у
м.Виноградові Закарпатської області.

Право власності на цілий житловий
будинок за адресою АДРЕСА_1 разом із
прибудовою перейшло до ОСОБА_1 (а.с.5-7).

Сім'я відповідача ОСОБА_6 досі
користується житловим приміщенням у
будинку.

Новий власник будинку - позивач ОСОБА_1
- після смерті своєї матері ОСОБА_8
досяг із ОСОБА_6 домовленості, за
умовами якої сім'я ОСОБА_6 може
тимчасово проживати у будинку до
переходу на проживання до іншого
помешкання, користувач несе усі
витрати по утриманню майна та сплаті
комунальних послуг.

Проте до цього часу сім'я ОСОБА_6
добровільно не звільнила житлове
приміщення.

Натомість користувач житлового
приміщення не виконує зобов'язання по
сплаті комунальних послуг, внаслідок
чого станом на лютий 2013 року утворилася
заборгованість за спожиту
електроенергію у розмірі 2675,94 грн.

Ні усні, ні письмові вимоги звільнити
житлове приміщення виконані не були.

Чергова письмова вимога була
направлена користувачу житлового
приміщення 03.01.2014 року із вимогою
звільнити житловий будинок та знятись
із реєстрації строком до 15.01.2014 року.

В усній розмові відповідач ОСОБА_6
пообіцяв власнику звільнити будинок
протягом місяця. Проте, не звільнив.

Крім того, без дозволу власника
самочинно дозволив вселитися до
будинку своїй тещі.

Також встановлено, що житловий будинок
за адресою АДРЕСА_1, є зареєстрованим у
встановленому порядку місцем
постійного проживання відповідача
ОСОБА_3, рідного брата позивача та
батька відповідача ОСОБА_6

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 до 1994
року дійсно постійно проживав у
спірному будинку, а після 1994 року
переїхав на інше постійне місце
проживання до житла, розташованого
АДРЕСА_2, де постійно з того часу
проживав і проживає досі.

Дана обставина визнана сторонами під
час судового розгляду справи.
Твердження відповідача ОСОБА_3 про те,
що він постійно проживав разом із своєю
матір'ю ОСОБА_8 до її смерті -
спростоване.

У спірному будинку відповідач ОСОБА_3
до 1994 року проживав разом із батьками
(власниками будинку) на правах члена
сім'ї.

На усні вимоги позивача самостійно
знятися із реєстраційного обліку з
адреси АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_3 не
реагує, заявляючи про своє право
користування спірним житловим
будинком.

Наразі власник будинку звернувся до
суду і вимагає в судовому порядку
захистити його право власності на
житловий будинок, яке вважає порушеним,
шляхом виселення зі зняттям із
реєстрації місця проживання ОСОБА_6 та
його сім'ї, зняття з реєстрації місця
проживання відповідача ОСОБА_3

Обґрунтовуючи позов, заявляє, що
порушення з боку відповідача ОСОБА_6 та
його сім'ї полягає у безпідставному
користуванні житловим приміщенням у
житловому будинку, який належить йому
на праві приватної власності в цілому.
Також у тому, що користуючись житлом,
користувачі не виконують зобов'язання
зі сплати комунальних послуг.

Порушення з боку відповідача ОСОБА_3
полягає у тому, що втративши право
користування спірним житловим
будинком як такий, що постійно не
проживав там тривалий час, він
відмовляється добровільно знятися із
реєстраційного обліку за адресою
будинку.

Заперечуючи проти позовних вимог
відповідачі стверджують, що ОСОБА_6
вселився до будинку разом із дружиною
на правах члена сім'ї колишньої
власниці - ОСОБА_8, його бабусі.

На їх переконання смерть власника
будинку не позбавляє їх права
подальшого

користування житловим будинком. Не
позбавляє їх цього права і та
обставина, що вони «перестали бути
членами сім'ї власника» відповідно до
положень ч.4 ст.156 ЖК України. Тобто
зміна власника на їх переконання не
припиняє цього права в відповідно до
положень ст.64 ЖК України. Посилаються
на підстави виселення членів родини
власника будинку, визначені ст.157, ст.116
ЖК України.

Стверджують, що відповідач ОСОБА_6 та
його сім'я утримують будинок та все
дворогосподарство, свою причетність до
заборгованості за комунальні послуги
заперечують.

Вирішуючи питання про те, які норми
матеріального права слід застосувати
до правовідносин, що виникли між
сторонами, суд дійшов наступного
висновку.

Відповідно до статті 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із частини 1 статті 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. При цьому відповідно до
статті 391 ЦК України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 379 ЦК України
житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
призначені та придатні для постійного
проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло
об'єктом права приватної власності

Права власника житлового будинку,
квартири визначені статтею 383 ЦК
України та статтею 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Чинним законодавством України не
передбачено перехід прав та обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника.

Правовідносини у сфері користування
жилими приміщеннями в будинках
(квартирах) приватного житлового фонду
врегульовані Житловим кодексом УРСР,
Глава 6 Розділу ІІІ. Правовідносини у
сфері захисту права власності
врегульовані нормами Глави 29 ЦК
України.

Відповідно до ст.150 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.ст.316, 317 ЦК України,
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Стаття 156 ЖК України, на положення якої
посилаються відповідачі, заперечуючи
проти позову, встановлює право
користування житловим приміщенням для
членів сім'ї власника житлового
будинку (квартири). При цьому до членів
сім'ї власника, відповідно до ст.64 ЖК
України, належать дружина власника, їх
діти і батьки. Членами сім'ї власника
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
власником і ведуть з ним спільне
господарство.

Обставини справи свідчать про те, що
відповідачі ОСОБА_6 та його сім'я,
відповідач ОСОБА_3 не є членами сім'ї
дійсного власника будинку ОСОБА_1

Відповідно до положень ч.4 ст.156 ЖК
України, припинення сімейних відносин
з власником будинку (квартири) не
позбавляє їх (членів сім'ї) права
користування займаним приміщенням. У
разі відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Проаналізувавши наведену норму права,
суд приходить до висновку, що дана
норма регулює правовідносини між
власником будинку та членом його ж
сім'ї, який користувався житловим
приміщенням у будинку на підставі ч.1
ст.156 ЖК України, на випадок, якщо між
ними припинилися сімейні
правовідносини та продовжуються
житлові.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_6
разом із дружиною ОСОБА_4 вселилися до
житлового приміщення у спірному
житловому будинку за усною
домовленістю та за згоди колишньої
власниці будинку ОСОБА_8 (бабусі
ОСОБА_6), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

Таким чином, оскільки статтями 156, 157 ЖК
України врегульовуються
правовідносини між власником будинку
(за його життя) та колишніми членами
його сім'ї, встановлюються підстави
виселення членів сім'ї власника
будинку за його життя, то безпідставним
є посилання відповідачів на положення
ст.ст.156, 157 ЖК України, як на підставу
своїх заперечень проти позову.

Положення ст.156 ЖК України встановлює
право користування жилим приміщенням у
жилому будинку для членів сім'ї
власника будинку, однак не встановлює
збереження цього права користування
після смерті власника будинку.

Розглядаючи вимогу позову, звернуту до
відповідача ОСОБА_3 прозобов'язання
його знятися із реєстрації місця
проживання, суд констатує, що право
відповідача ОСОБА_3 на користування
житлом у спірному будинку, де він
проживав до 1994 року, було передбачено
ст.156 ЖК України. ОСОБА_3 проживав у
будинку як син (член сім'ї) власника
житла ОСОБА_8 разом із нею.

Слід зазначити, що за змістом ст.156 ЖК
України, обов'язковою умовою
виникнення права користування членів
сім'ї власника жилого будинку жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку, є проживання разом із
власником у будинку (квартирі), що йому
належить.

Таким чином та обставина, що відповідач
ОСОБА_3 із 1994 року припинив проживати
разом із матір'ю ОСОБА_8 у її житловому
будинку та перейшов на постійне місце
проживання до іншого житла по АДРЕСА_2
разом із дружиною, де безперервно
проживав і проживає дотепер, є
самостійною правовою підставою для
визнання його таким, що втратив належне
йому на підставі ст.156 ЖК України право
користування жилим приміщенням у
спірному житловому будинку.

Втрата права користування жилим
приміщенням у житловому будинку є
підставою для зняття особи з
реєстрації місця проживання
відповідно до ст.7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання». Відповідно до ст.6
цього Закону реєстрація місця
проживання особи за конкретною адресою
здійснюється за умови наявності у
особи права на проживання в житлі.

Таким чином, розглядаючи справу
виключно у межах заявлених позивачем
вимог, суд вирішує, що вимогу позивача
про зобов'язання відповідача ОСОБА_3
знятись з реєстраційного обліку слід
задовольнити.

Розглядаючи вимогу позову про
виселення відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_4,
ОСОБА_7, з урахуванням висновків,
наведених вище, суд вирішив наступні
питання.

Статтею 158 ЖК України встановлено, що
наймач користується жилим приміщенням
у будинку (квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, відповідно до договору
найму жилого приміщення. Договір найму
жилого приміщення укладається між
власником будинку (квартири) і наймачем
у письмовій формі з наступною
реєстрацією у виконавчому комітеті
місцевої Ради народних депутатів або в
органі управління, що ним утворюється.

Обставини справи свідчать про те, що
між власником будинку та між сім'єю
ОСОБА_6 договір найму житлового
приміщення у визначених законом формі
та змісту не укладався. Не укладався
такий договір і з колишнім власником
будинку ОСОБА_8

Таким чином, суд констатує, що на
відповідача ОСОБА_6 та його сім'ю не
поширюються норми житлового
законодавства (ст.ст.158-170 ЖК України), що
врегульовують правовідносини найму
житлового приміщення у приватних
будинках, в тому числі положення ст.170
ЖК України, яка гарантує збереження
права користування житловим
приміщенням за наймачем за дійсним
договором найму у разі переходу права
власності на будинок до іншої особи.

Як було зазначено вище, заперечуючи
проти позову відповідачі посилаються
на те, що ОСОБА_6 із сім'єю вселилися до
будинку за згодою колишньої власниці
будинку ОСОБА_8 на правах членів її
сім'ї. А ОСОБА_3, син колишньої власниці,
проживав разом із нею як член її сім'ї
при її житті та при житті батька.

Житлові правовідносини між власником
будинку та членами його сім'ї
врегульовані ч.1 ст.156 ЖК України, згідно
положень якої члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Житловим кодексом УРСР не передбачено
збереження права користування,
набутого на підставі ст.156 ЖК України,
після смерті власника житлового
будинку (квартири) для членів сім'ї, які
проживали разом із ним, проте не
спадкують права померлого власника на
житловий будинок (квартиру).

Новим власником спірного житлового
будинку є одноосібний спадкоємець прав
та обов'язків ОСОБА_8 - позивач ОСОБА_1, а
відповідачі у справі не є членами його
сім'ї.

Крім того, суд дійшов висновку, що
відповідач ОСОБА_6 та його сім'я суттєво
порушували та надалі порушують усну
домовленість, досягнуту ними з
колишнім власником будинку ОСОБА_8, та
теперішнім власником будинку -
позивачем ОСОБА_1 щодо можливості
тимчасового користування жилим
приміщенням у спірному житловому
будинку на умовах оплати комунальних
послуг.

Так, дослідивши подані позивачем
документи - Акт про порушення Правил
користування електроенергією №43414 від
21.02.2005 року, складений контролерами
Виноградівського РЕМ, позовну заяву
ВАТЕК «Закарпаттяобленерго» про
стягнення завданих порушенням Правил
користування електроенергією збитків
у розмірі 5942,85 грн., Квитанції від 18.03.2008
року на підтвердження відшкодування
збитків та судових витрат, Рахунок,
пред'явлений ОСОБА_6, на оплату не
облікованої електроенергії внаслідок
порушення ППЄЄн АДРЕСА_1 на суму 2675,94
грн., та оцінивши ці докази разом із
іншими доказами, зібраними в ході
судового розгляду справи в сукупності,
суд дійшов висновку, що обставини, на
які посилався позивач у позовній заяві,
мали місце.

А саме, встановлено, що ОСОБА_6,
проживаючи разом із сім'єю у житловому
приміщенні будинку АДРЕСА_1 на умовах
оплати всіх комунальних послуг, грубо
порушував правила споживання
електричної енергії, внаслідок чого
електропостачальник 21.02.2005 року
нарахував збитки, завдані внаслідок
безоблікового споживання
електроенергії споживачем у будинку
АДРЕСА_1, у розмірі 5942,85 грн. Збитки було
відшкодовано позивачем ОСОБА_1 з метою
уникнення відключення будинку від
електропостачання. Проте і в
подальшому користувач житловим
приміщенням ОСОБА_6 не виконував
обов'язки зі сплати спожитої
електроенергії, не дотримувався правил
споживання електричної енергії,
внаслідок чого було складено Акт про
порушення ППЕЕн №89046 від 01.12.2010 року та
нараховано збитки на суму 2675,94 грн.
(а.с.11-14).

Вказані обставини як такі, що мають
істотне значення, на переконання суду є
додатковою правовою підставою для
припинення права відповідачів ОСОБА_6,
ОСОБА_4, ОСОБА_7 на користування житлом
на вимогу власника, за умови наявності
у них такого права.

Отже, проаналізувавши у сукупності
встановлені обставини та відповідні їм
норми матеріального права, суд вирішив,
що вимога позову про виселення
відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 із
житлового будинку АДРЕСА_1
Закарпатської області є обґрунтованою
та таку слід задовольнити.

Разом із тим, розглядаючи вимогу позову
про виселення відповідачів зі зняттям
їх з реєстраційного обліку, суд
констатує, що відповідно до ст.7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання»,
зняття з реєстрації місця проживання
особи здійснюється на підставі
судового рішення про виселення. Тому
суд вирішив, що вимога про зняття з
реєстраційного обліку, заявлена разом
із вимогою про виселення, задоволенню
не підлягає.

Керуючись ст.ст.10, 11, 27, 31, 60, 169, 212-215 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 із
житлового будинку АДРЕСА_1
Закарпатської області.

Зобов'язати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3,
знятися із реєстраційного обліку за
адресою АДРЕСА_1 Закарпатської області.

У задоволенні решти вимог позову -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Закарпатської області через
Виноградівський районний суд. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

ГоловуючийГ. І. Рішко