Справа №591/2013/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Прокудіна Н. Г.Номер
провадження 22-ц/788/1423/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 27
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І. ,
Дубровної В. В.

за участю секретаря судового засіданя -
Назарової О. М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_4

на заочне рішення Зарічного районного
суду м. Суми від 03 червня 2014 року

у справі за позовом публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

в с т а н
о в и л а:

27 березня 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» звернулось до суду з вказаним
позовом, мотивуючи вимоги тим, що 22
жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль», правонаступником прав та
обов'язків якого є ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», та ОСОБА_6 було укладено
генеральну кредитну угоду №014/15-12/3017,
відповідно до якої банк зобов'язувався
надати позичальнику кошти загальним
лімітом 37 000 доларів США строком до 14
березня 2017 року. В рамках генеральної
кредитної угоди з ОСОБА_6 було укладено
кредитний договір №014/15-12/2570 від 19
березня 2007 року та кредитний договір
№-14/15-12/3016 від 22 жовтня 2007 року.

Відповідно до кредитного договору
№014/15-12/2570 від 19 березня 2007 року ОСОБА_6
було надано кредит в сумі 27 000 доларів
США зі сплатою 13% річних строком до 14
березня 2017 року.

Відповідно до кредитного договору
№-14/15-12/3016 від 22 жовтня 2007 року
позичальнику було надано кредит на
суму 10 000 доларів США зі сплатою 13%
річних, строком до 14 березня 2017 року.

Відповідно до п. 5.1 генеральної
кредитної угоди ОСОБА_6 зобов'язується
використати отримані кредитні кошти і
забезпечити повернення одержаних
кредитів та нарахованих відсотків
відповідно до умов кредитних
договорів, укладених в рамках цієї
угоди.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором №№014/15-12/2570 від
19 березня 2007 року було укладено
договір поруки №014/15-12/2570/П від 19
березня 2007 року з ОСОБА_4, яка
згідно з умовами п. 3.1 укладеного
договору несе солідарну
відповідальність з боржником на всю
суму заборгованості у відповідності до
ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України.

Відповідно до п/п 4.1.1 кредитних
договорів за порушення прийнятих на
себе зобов'язань щодо повернення
отриманих кредитних коштів, сплати
процентів за користування кредитними
коштами, позичальник зобов'язаний
сплатити банку пеню від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ.

Пунктом 10.2 генеральної кредитної угоди
встановлено, що за порушення строків
повернення кредитів, відсотків за
користування кредитами, передбачених
кредитними договорами, укладених в
рамках генеральної кредитної угоди,
позичальник сплачує кредитору пеню від
суми простроченого платежу в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла на час виникнення
заборгованості, за кожний день
прострочення.

За умовами п. 1.5.1 кредитних договорів
від 19 березня 2007 року та від 22 жовтня 2007
року погашення відповідної частини
кредиту здійснюється позичальником
щомісяця у розмірі та строки,
визначені у графіку повернення кредиту
та сплати процентів. Підпунктом 1.5.1.1
договорів передбачено, що нараховані
проценти сплачуються позичальником з
погашенням відповідної частини
кредиту в строк, передбачений графіком.

Позичальник взятих на себе зобов'язань
за кредитним договором не виконує, у
зв'язку з чим позивач звернувся до
майнового поручителя з позовом про
звернення стягнення на предмет
іпотеки в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором,
визначеної станом на 04 жовтня 2010 року.

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 22 грудня 2010 року позовні
вимоги банку було задоволено та
звернено стягнення на квартиру, яка
належала майновому поручителю і була
предметом іпотеки за кредитним
договором. В жовтні 2013 року вказане
рішення суду виконане в примусовому
порядку, але суми, отриманої від
реалізації іпотечної квартири, не було
достатньо для повного погашення
існуючої заборгованості.

14 лютого 2014 року відповідачам були
направлені вимоги про дострокову
сплату заборгованості за кредитними
договорами, які були залишені ними без
відповіді та задоволення.

Станом на 24 березня 2014 року
заборгованість перед банком по
кредитному договору №014/15-12/2570
від 19 березня 2007 року складає: 11 791,87
доларів США - сума основного боргу; 21
982,16 доларів США - сума відсотків; 1 118,74
доларів США - пеня за несвоєчасне
погашення кредиту; 2 067,70 доларів США -
пеня за несвоєчасне погашення
відсотків, всього 36 960,47 доларів США, що
еквівалентно 376 867,40 грн.

По кредитному договору №014/15-12/3016 від 22
жовтня 2007 року заборгованість складає:
7 468,48 доларів США- сума відсотків; 386,85
доларів США - пеня за несвоєчасне
погашення кредиту; 1 453,29 доларів США-
пеня за несвоєчасне погашення
відсотків; всього 9 308,62 доларів США, що
еквівалентно 94 915,34 грн.

Позивач просив стягнути солідарно з
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 заборгованість за
кредитним договором №014/15-12/2570 від 19
березня 2007 року в сумі 36 960,47 доларів
США, що відповідно до курсу НБУ станом
на 24 березня 2014 року становить 376867,40
грн. на користь ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» в особі Сумської обласної
дирекції, а також стягнути з ОСОБА_6
заборгованість за кредитним договором
№014/15-12/3016 від 22 жовтня 2007 року в сумі 9
308,62 доларів США, що відповідно до курсу
НБУ станом на 24 березня 2014 року
становить 94 915,34 грн. на користь ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Сумської обласної дирекції.

Заочним рішення Зарічного районного
суду м. Суми від 03 червня 2014 року
стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_4 на користь
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі
Сумської обласної дирекції
заборгованість за кредитним договором
№014/15-12/2570 від 19 березня 2007 року в сумі
36960,47 доларів США, що за курсом НБУ
станом на 24 березня 2014 року складає 376
867,40 грн., солідарно.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Сумської обласної дирекції
заборгованість за кредитним договором
№014/15-12/3016 від 22 жовтня 2007 року в сумі 9
308,62 доларів США, що за курсом НБУ станом
на 24 березня 2014 року складає 94 915,34 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_4 на користь
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі
Сумської обласної дирекції по 1827 грн. з
кожного на повернення судового збору.

Ухвалою Зарічного районного суду м.
Суми від 3 липня 20124 року залишена без
задоволення заява ОСОБА_4, подана її
представником, про перегляд заочного
рішення (а.с.113-115).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення скасувати в частині
задоволення позовних вимог до неї та
ухвалити нове рішення, яким в частині
задоволення позовних вимог до неї
відмовити в повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції не
взяв до уваги той факт, що її порука за
договором поруки, укладеним в
забезпечення зобов'язання за кредитним
договором №014/15-12/2570 від 19 березня 2007
року, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК
України, припинилась, оскільки
кредитором не були пред'явлені вимоги
до неї як до поручителя в строк,
встановлений законом (а.с. 152-154).

В іншій частині рішення суду не
оскаржується.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника ОСОБА_4 та
пояснення ОСОБА_6, які підтримали
скаргу з мотивів, в ній викладених,
представника позивача, яка заперечує
проти задоволення скарги та вважає
рішення суду вірним, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність та обгрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним та
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не відповідає
вказаним вимогам процесуального
закону.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов
банку в повному обсязі до обох
відповідачів, суд першої інстанції
виходив з того, що банк довів порушення
його прав відповідачами, оскільки
відповідач - позичальник своїх
зобов'язань за кредитними договорами
не виконує, допустив заборгованість за
кредитними зобов'язаннями, в тому числі
за кредитним договором, поручителем за
яким є ОСОБА_4, а тому у банку виникло
право вимагати повернення від них суми
кредиту в повному обсязі.

Проте з таким висновком суду повністю
погодитись не можна, оскільки він
суперечить нормам матеріального права
та обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що 22
жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль», правонаступником всіх прав та
обов'язків якого є ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», та ОСОБА_6 було укладено
генеральну кредитну угоду №014/15-12/3017,
відповідно до якої банк зобов'язувався
надати позичальнику кошти загальним
лімітом 37 000 доларів США строком до 14
березня 2017 року в порядку і на умовах,
визначених у кредитних договорах від 19
березня 2007 року та від 22 жовтня 2007 року.
В рамках генеральної кредитної угоди з
ОСОБА_6 було укладено кредитний договір
№014/15-12/2570 від 19 березня 2007 року та
кредитний договір №-14/15-12/3016 від 22
жовтня 2007 року.

Відповідно до кредитного договору
№014/15-12/2570 від 19 березня 2007 року ОСОБА_6
було надано кредит в сумі 27 000 доларів
США зі сплатою 13% річних строком до 14
березня 2017 року.

Відповідно до кредитного договору
№-14/15-12/3016 від 22 жовтня 2007 року
позичальнику було надано кредит на
суму 10 000 доларів США зі сплатою 13%
річних, строком до 14 березня 2017 року
(а.с.13-24).

Згідно п. 5.1 генеральної кредитної
угоди ОСОБА_6 зобов'язується
використати отримані кредитні кошти і
забезпечити повернення одержаних
кредитів та нарахованих відсотків
відповідно до умов кредитних
договорів, укладених в рамках цієї
угоди.

Пунктом 1.4.1.3 кредитного договору
№-14/15-12/3016 від 22 жовтня 2007 року та п.1.4.1.2
кредитного договору №014/15-12/2570/П від 19
березня 2007 року передбачено, що
проценти нараховуються не пізніше
дати, визначеної у графіку повернення
кредиту та сплати процентів, кожного
календарного місяця на фактичну суму
непогашених кредитних коштів і за
фактичний час користування кредитними
коштами, виходячи з фактичної
кількості календарних днів у місяці та
році, включаючи день видачі та
виключаючи день повернення.

Згідно п.1.9.1 кредитного договору, не
зважаючи на інші положення цього
договору, банк має право вимагати
дострокового виконання боргових
зобов'язань в цілому або у визначеній
банком частині у випадку невиконання
позичальником та/або поручителем,
та/або майновим поручителем своїх
боргових та інших зобов'язань за цим
договором (в тому числі, але не
виключно, встановлених п. 2.3.7 та ст. 3
цього договору) та/або умов договору
іпотеки, та/або умов договору поруки
(надалі - «Вимога»). При цьому, виконання
боргових зобов'язань повинно бути
проведено позичальником протягом 30
(тридцяти) календарних днів з дати
одержання позичальником відповідної
вимоги.

Застереження: Сторони визначають, що
реалізація положень п. 1.9.1 цього
договору не буде розглядатися
сторонами як одностороння зміна умов
цього договору. Реалізація положень п.
1.9.1. цього договору є одним із способів
виконання боргових зобов'язань,
встановлених взаємною домовленістю
сторін (а.с.15).

Факт отримання ОСОБА_6 кредитних коштів
підтверджується копіями меморіальних
валютних ордерів і відповідачами не
оспорюється (а.с.25-26).

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором №014/15-12/2570 від 19
березня 2007 року було укладено договір
поруки №014/15-12/2570/п від 19 березня 2007
року з ОСОБА_4, яка згідно з умовами п. 3.1
укладеного договору взяла на себе
зобов'язання нести солідарну
відповідальність з боржником на всю
суму заборгованості у відповідності до
ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України.

Згідно п. 4.1 договору поруки сторони
договору встановлюють, що цей договір
вступає в силу з моменту його
підписання сторонами та втрачає свою
дію з моменту закінчення забезпеченого
ним зобов'язання. Також порука
припиняється, якщо кредитор в межах
трирічного терміну з дня настання
строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя (п. 4 ст. 559 ЦК України)
(а.с.27-28).

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 22 грудня 2010 року, залишеним без
зміни ухвалою апеляційного суду
Сумської області від 13 квітня 2011 року,
у справі за позовом ВАТ «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Сумської обласної
дирекції до іпотекодавця ОСОБА_7, третя
особа ОСОБА_6, поданим до суду в січні 2009
року, позовні вимоги банку було
задоволено: стягнуто з ОСОБА_7 на
користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в
особі Сумської обласної дирекції ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» 444194,11 грн. за
рахунок заставного майна - квартири
АДРЕСА_1 житловою площею 44 кв. м,
загальною площею 60,8 кв. м (а. с.29, 116-119).

Ухвалою Зарічного районного суду м.
Суми від 20 червня 2011 року виправлено
арифметичну помилку в тексті рішення
Зарічного районного суду м. Суми від 22
грудня 2010 року, вказано в тексті
рішення суду загальну суму боргу - 351681,27
грн. (а.с.30).

У жовтні 2013 року вказане судове рішення
було виконане в примусовому порядку, що
підтверджується постановою державного
виконавця відділу ДВС Сумського
міського управління юстиції від 09
жовтня 2013 року про повернення
виконавчого документа стягувачеві.

З вказаної постанови державного
виконавця вбачається, що предмет
застави реалізовано, сума коштів,
отриманих від реалізації предмета
застави, склала 189018,57 гр. Кошти в
розмірі 171771, 43 гр. перераховано за
платіжним дорученням від 9 жовтня 2013
року. Залишок заборгованості складає
179909,84 гр. (а.с.31).

14 лютого 2014 року на адресу ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 позивачем направлені вимоги про
виконання грошових зобов'язань за
кредитним договором і договором поруки
(а.с.32-35).

Згідно наданого позивачем розрахунку,
внаслідок неналежного виконання
відповідачем зобов'язань за кредитним
договором щодо своєчасного повернення
кредиту та сплати відсотків за
користування грошовими коштами станом
на 24 березня 2014 року заборгованість
ОСОБА_6 по кредитному договору
№014/15-12/2570/П від 19 березня 2007 року
складає 36960,47 доларів США, що згідно
офіційного курсу НБУ станом на 24
березня 2014 року становить 376867,40 грн.,
яка складається з: 11 791,87 доларів США -
заборгованість за кредитом; 21 982,16
доларів США - заборгованість за
відсотками; 1 118,74 доларів США -
заборгованість по пені на суму
простроченого кредиту; 1118,74 доларів США
- заборгованість по пені на суму
прострочених відсотків (а.с.8-10).

Заборгованість ОСОБА_6 по кредитному
договору №-14/15-12/3016 від 22 жовтня
2007 року станом на 24 березня 2014 року
складає 9308,62 доларів США, що згідно
офіціального курсу НБУ станом на 07
лютого 2014 року становить 94915,34 грн., з
яких: 7 468,48 доларів США - заборгованість
за відсотками; 386,85 доларів США -
заборгованість по пені на суму
простроченого кредиту; 1453,29 доларів США
- заборгованість по пені на суму
прострочених відсотків (а.с.8-12).

Отже, з матеріалів справи вбачається,
що між сторонами виник спір, що
випливає з виконання умов кредитного
договору та договору поруки, укладених
між позивачем та відповідачами, які
мають борг перед банком.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Ст. 1054 ЦК України передбачає, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч.1 ст. 1048 ЦК
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Позикодавець має право на
отримання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором або законом.

Ч.1 ст. 1049, ч. 2 ст. 1050 ЦК України
передбачають, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами ( з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статі 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 553 ч.1, ст. 554 ч. ч. 1, 2 ЦК України,
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. Якщо строк
основного зобов'язання не встановлений
або встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

У п. 24 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що при вирішенні
спорів про стягнення кредитної
заборгованості із фінансових
поручителів суд має враховувати, що
згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору. Отже, якщо
кредитним договором не визначено інші
умови виконання основного
зобов'язання, то у разі неналежного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за цим договором строк
пред'явлення кредитором до поручителя
вимоги про повернення отриманих у
кредит коштів має обчислюватися з
моменту настання строку погашення
зобов'язання згідно з такими умовами,
тобто з моменту настання строку
виконання зобов'язання у повному
обсязі або у зв'язку із застосуванням
права на повернення кредиту
достроково. Таким строком не може бути
лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Договором поруки встановлено строк
її припинення: згідно п. 4.1 договору
поруки сторони договору встановлюють,
що цей договір вступає в силу з моменту
його підписання сторонами та втрачає
свою дію з моменту закінчення
забезпеченого ним зобов'язання. Також
порука припиняється, якщо кредитор в
межах трирічного терміну з дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя (п. 4 ст. 559 ЦК України)
(а.с.27-28).

Таким чином, порука відповідача ОСОБА_4
за договором поруки, укладеним в
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором №014/15-12/2570 від 19
березня 2007 року, відповідно до ч.4 ст. 559
ЦК України припинилась, оскільки
кредитор, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України та умов вказаного кредитного
договору (п. 1.9.1) пред'явив в січні 2009
року вимогу про звернення стягнення на
предмет іпотеки на погашення
заборгованості в повному обсязі, не
зважаючи на те, що кредит був виданий до
19 березня 2017 року, тобто тим самим
встановив новим строком виконання
основного зобов'язання дату звернення
з вказаним позовом до суду - 22 січня 2009
року.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонами визначати умови
такого договору.

Умова договору поруки (пункт 4.1) про
його дію до повного виконання
боржником своїх зобов'язань перед
банком за кредитним договором не є
встановленим сторонами строком
припинення дії поруки, оскільки
суперечить частині першій статті 251 та
частині першій статті 252 ЦК України,
згідно з якою строк визначається
роками, місяцями, тижнями, днями або
годинами. Термін визначається
календарною датою або вказівкою на
подію, яка має неминуче настати.

Тому в цьому разі підлягає
застосуванню наступне положення
вказаного пункту 4.1 про те, що порука
припиняється, якщо кредитор в межах
трирічного терміну з дня настання
строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя (п. 4 ст. 559 ЦК України).

З огляду на зазначене є обгрунтованими
доводи апеляційної скарги поручителя
про те, що порука з визначених ч. 4 ст.
559 ЦК України підстав припинена,
оскільки кредитор скористався своїм
правом на дострокове повернення всієї
суми кредиту шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки, і новою
датою виконання основного зобов'язання
є дата звернення з вказаним позовом до
суду - 22 січня 2009 року. Строк звернення
до поручителя закінчився 22 січня 2013
року, а банк звернувся з позовом до
поручителя 27 березня 2014 року.

З моменту початку дострокового
стягнення в повному обсязі
заборгованості за кредитом шляхом
звернення стягнення на предмет іпотеки
до моменту пред'явлення позову до
поручителя минуло більш ніж три роки,
що свідчить про припинення договору
поруки.

Банк, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, згідно яких кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом, не довів
наявності правових підстав для
стягнення заборгованості за кредитним
договором від 19 березня 2007 року в
солідарному порядку з позичальника і
поручителя, а тому висновок суду
першої інстанції в цій частині є
помилковим.

Посилання представника банку на те, що
строком виконання основного
зобов'язання залишився строк,
визначений кредитним договором - 19
березня 2017 року, і банк вперше
пред'явив вимогу до поручителя та
позичальника про дострокове погашення
боргу лише 14 лютого 2014 року,
безпідставні, оскільки свій намір
достроково отримати всю суму кредиту
банк висловив у позовній заяві про
звернення стягнення на предмет іпотеки
для погашення заборгованості за
кредитом у повному обсязі.

Доводи банку про те, що, відповідно до
застереження в п. 1.9.1 кредитного
договору, таке використання ним права
на дострокове стягнення суми боргу не є
зміною умов договору в частині строку
виконання основного зобов'язання, є
безпідставними, оскільки такі дії
банку фактично свідчать про зміну ним
вказаного строку.

Таким чином, рішення суду підлягає
скасуванню в частині стягнення суми
боргу за кредитним договором від 19
березня 2014 року з позичальника і
поручителя в солідарному порядку, з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову до поручителя з
підстав припинення договору поруки,
оскільки в цій частині висновки суду не
відповідають обставинам справи та
вимогам матеріального права.

Абзац 3 п.14 постанови Пленуму
Верховного Суду України №14 від 18
грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі» містить роз'яснення,
згідно яких у разі пред'явлення позову
про стягнення грошової суми в
іноземній валюті суду слід у
мотивувальній частині рішення навести
розрахунки з переведенням іноземної
валюти в українську за курсом,
встановленим Національним Банком
України на день ухвалення рішення.

Стягуючи борг в цій частині,
вирахуваний банком станом на 24 березня
2014 року, лише з позичальника, колегія
суддів, ухвалюючи нове рішення, вважає
необхідним стягнути борг в сумі 36960,47
доларів США, еквівалентну суму в гривні
визначити з врахуванням курсу гривні,
встановленого Нацбанком України
станом на час ухвалення рішення
апеляційним судом (1 долар США = 12.926071
гр.), що складе 477 753,66 гр.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд
апеляційної інстанції, не передаючи
справу на новий розгляд, змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

В зв'язку з відмовою в задоволенні
позову до ОСОБА_4 підлягає скасуванню
рішення суду в частині вирішення
питання про судові витрати.

Оскільки предметом спору було
стягнення сум за двома різними
кредитними договорами, за одним з яких
ОСОБА_4 не була поручителем, суд
безпідставно, вирішуючи питання про
повернення банку судових витрат,
вважав ціною позову спільну суму
позову за обома кредитними договорами
та стягнув судовий збір в рівних
частинах з обох відповідачів.

Банк при зверненні з позовом до суду
сплатив судовий збір в максимальній,
передбаченій законом, сумі 3654 гр., яка
підлягає стягненню на його користь в
повному обсязі з відповідача ОСОБА_6

За звернення з позовом до суду в
частині стягнення боргу за кредитним
договором від 22 жовтня 2007 року з ОСОБА_6
підлягає стягненню судовий збір в сумі
949, 15 гр.

Оскільки скарга ОСОБА_4 підлягає
задоволенню, з банку на її користь
підлягає стягненню на підставі ст. 88
ЦПК України судовий збір в сумі 1827 гр.

Згідно п. п. 3, 4 ч.1, ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права; норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню;
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р
І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати заочне рішення Зарічного
районного суду м. Суми від 03 червня 2014
року в частині стягнення солідарно з
ОСОБА_6, ОСОБА_4 на користь публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Сумської обласної
дирекції публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль»
заборгованості за кредитним договором
№014/15-12/2570 від 19 березня 2007 року в сумі
36960,47 доларів США, що за курсом
Національного банку України станом на
24 березня 2014 року складає 376 867,40 грн., та
в частині вирішення питання про
стягнення судового збору та ухвалити в
цій частині нове рішення.

Позов публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» в
особі Сумської обласної дирекції
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в цій частині
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Сумської обласної дирекції публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» заборгованість за
кредитним договором № 014/15-12/2570 від 19
березня 2007 року в сумі 36960,47 доларів США,
що за курсом Національного банку
України станом на 10 вересня 2014 року
складає 477 753,66 гр.

В задоволенні позову публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Сумської обласної
дирекції публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» до
ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Сумської обласної дирекції публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» судовий збір 3654 гр. і в
доход держави судовий збір в сумі 949, 15
гр.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» в
особі Сумської обласної дирекції
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» на користь
ОСОБА_4 судовий збір в сумі 1827 гр.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -