________________________________________________________________________
_________________________________________________
Провадження № 2/520/6070/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2014 року

Київський районний суд м. Одеси у
складі:

головуючого судді - Куриленко О.М.

за участю секретаря - Баранової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу
та розподіл майна,

ВСТАНОВИВ:

05.09.2014 року позивач звернулась до суду
з позовом та просила ухвалити рішення,
яким розірвати шлюб, укладений між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований
Київським відділом РАЦС Одеського МУЮ
26.08.2011 року, актовий запис № 737. Визнати
за ОСОБА_1 право власності на квартиру
АДРЕСА_1 зі сплатою Відповідачеві
компенсації вартості ? частини даної
квартири. Стягнути з відповідача на її
користь витрати пов'язані з поданням
даного позову.

В обгрунтування свого позову
посилається на те, що вона перебуває в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
Позивач стверджує, що подружнє життя з
відповідачем не склалось, причиною
цього є різні погляди на життя, а також
виникаючі між ними сварки та
розбіжності по найважливішим життєвим
питанням, втрачено почуття любові,
довіри та поваги.

Позивач вказує на те, що під час
перебування в шлюбі з відповідачем
ними було набуте майно, яке складається
з квартири АДРЕСА_2.

Позивач посилається на те, що вона та
чоловік не можуть дійти згоди щодо
розподілу спільного майна, тому вона
змушена звернутись до суду з даним
позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про
час і місце судового розгляду
сповіщені належним чином у порядку
ст.74, 76, 77 ЦПК України.

Позивач у судове засідання з'явилась,
просила суд розірвати шлюб між нею та
відповідачем, пояснила, що вони з
відповідачем живуть окремо, спільного
господарства не ведуть, шлюбні
відносини припинились, відповідач не
має постійного місця проживання,
робить борги, що призвело до втрати
довіри між ними. Крім того, просила
відновити їй дошлюбне прізвище -
ОСОБА_1.

Відповідач у судовому засіданні позов
визнав у повному обсязі, проти надання
строку для примирення заперечував.

Правовідносини між сторонами по справі
є цивільно-правовими та урегульовані
положеннями Цивільного Кодексу
України та Сімейним Кодексом України.

Судом встановлено, що 26 серпня 2011 року
було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, про що Київським відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану одеського міського управління
юстиції в Книзі реєстрації шлюбів
зроблено запис за № 737, що
підтверджується Свідоцтвом про шлюб
серії НОМЕР_1.

Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1
року народився син ОСОБА_5, про що
Відділом державної реєстрації актів
цивільного стану у місті Одесі
Одеського міського управління юстиції
в книзі реєстрації народжень зроблено
запис за № 8216, що підтверджується
Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2

Під час перебування у шлюбі сторонами
було набуте майно, а саме: квартиру
АДРЕСА_1, що підтверджується договором
купівлі-продажу від 16 листопада 2012
року, посвідченим приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округ ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі
за № 1263.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає, що позов в частині розірвання
шлюбу підлягає задоволенню тому, що
родина фактично розпалася і її
відновлення неможливе за обставин,
зазначених позивачем у позовній заяві.
Під час розгляду справи, судом також
було встановлено, що у позивача
відсутні які-небудь почуття до
відповідача, їх шлюбний союз розпався
та існує формально.

Одночасно, суд вважає, що подальше
спільне життя чоловіка - ОСОБА_2, та
жінки - ОСОБА_1, й збереження шлюбу
суперечить інтересам сторін, тому що
сторони подружні відносини припинили й
спільного господарства не ведуть,
даний факт має істотне значення.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 112 СК
України шлюб розривається, якщо буде
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу суперечило
б інтересам одного з них.

Таким чином, в ході розгляду справи,
судом була перевірена наявність
відповідних підстав для розірвання
шлюбу і суд переконався у дійсному
волевиявленні позивача.

Також судом враховується той факт, що
один із членів сім`ї (чоловік чи жінка)
або обоє мають право звернутися із
заявою в суд про розірвання шлюбу (ч. 1
ст. 110 Сімейного кодексу України) й це
право підлягає судовому захисту.

Відповідно до положень ст. 51
Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК
України шлюб ґрунтується на
добровільній згоді жінки та чоловіка,
та примушення жінки та чоловіка до
шлюбу не допускається.

Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3,
ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст.110 ч. 1 СК України,
дружина і чоловік мають рівне право на
повагу до своєї індивідуальності,
своїх звичок та уподобань, при цьому
способом захисту сімейних прав та
інтересів, у тому числі, є право на
припинення шлюбних відносин шляхом
пред'явлення до суду позову про
розірвання шлюбу одним із подружжя.

Враховуючи викладене та задовольняючи
позов про розірвання шлюбу, суд
виходить з того, що добровільність
шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб
ґрунтується на вільній згоді жінки та
чоловіка. Збереження шлюбу можливе на
паритетних засадах, на почуттях
взаємної любові та поваги,
взаємодопомоги та підтримки, тобто на
тому, що є моральною основою шлюбу.

На підставі вище викладеного, суд
вважає, що причини, що спонукають
позивача наполягати на розірванні
шлюбу, є обґрунтованими і подальше
спільне життя подружжя та збереження
шлюбу суперечило б їх інтересам.

Однією з причин припинення шлюбу є його
розірвання. Шлюб припиняється
внаслідок його розірвання за позовом
одного з подружжя на підставі рішення
суду (ч. 3 ст. 105 СК України).

Одночасно суд зазначає, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку .

Відповідно до чинного законодавства,
загальною спільною власністю чоловіка
і жінки є нажите ними в період шлюбу
рухоме і нерухоме майно, що може бути
об'єктом права приватної власності,
крім майна нажитого кожним з чоловіка і
жінки за час їхнього роздільного
проживання при фактичному припиненні
подружніх відносин.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям під час шлюбу,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, навіть якщо один із них не
мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює
презумпцію виникнення права спільної
сумісної власності, що означає, що ні
дружина, ні чоловік не зобов'язанні
доводити наявність права спільної
сумісної власності на майно, набуте
ними у шлюбі, оскільки воно вважається
таким, що належить подружжю.

Подружжя володіє, користується та
розпоряджається майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності
на рівних засадах, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними,
відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації
шлюбу мають право на поділ набутого
ними майна як під час перебування у
шлюбі, так і після його розірвання.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина
та чоловік мають право на поділ майна,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності. Кожен із
співвласників має право на поділ
спільного майна.

Поділ всього майна, яке було спільною
сумісною власністю подружжя, або лише
певної речі, означає припинення щодо
нього режиму об'єкта права спільної
сумісної власності.

При визначені розміру часток майна
дружини та чоловіка суд керується ст. 70
СК України, відповідно до положень якої
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Частиною 1 статті 71 СК України
встановлено, що майно, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України „Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення ведення спільного
господарства, з`ясувати джерело і час
його придбання.

Виходячи з вищезазначеного, суд
вважає, що майно, яке придбано за час
шлюбу, а саме: квартира АДРЕСА_1, є
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, однак, поділу не
підлягає, так як право власності на
вказану квартиру оформлено на сторони
в рівних частках - по ? частині за
кожним, а підстави, передбачені
частинами 2, 3 ст. 70 Сімейного Кодексу
України, за якою суд в окремих випадках
може відступити від засади рівності
часток подружжя, враховуючи обставини,
що мають істотне значення для справи, а
також інтереси неповнолітніх дітей,
непрацездатних повнолітніх дітей (за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування), у
позивача - відсутні.

Суд не приймає до уваги посилання
позивача як на підставу позову на те, що
малолітня дитина буде проживати з нею,
так як питання утримання дитини
батьками після розірвання шлюбу
повинні вирішуватись іншим шляхом, а з
позовом про стягнення аліментів на
утримання дитини чи своє утримання
позивач до відповідача не зверталась.

Вирішуючи справу по суті, суд не
відступає від засади рівності часток
подружжя, оскільки матеріали справи не
містять жодних відповідних доказів для
зменшення частки будь-кого з подружжя.

Тому суд, виходячи з наведених вимог
закону та керуючись роз`ясненнями
Постанови Пленуму Верховного суд
України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ право
на шлюб, розірвання шлюбу, визнання
його недійсним та поділ майна
подружжя», вважає, що по даній справі
слід застосувати засади рівності
часток подружжя.

Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності ( спільне
майно). Власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом. Майно, набуте в
результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім'ї, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України визначено, що
майно, яке є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом. За
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення. У разі поділу майна
між співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється. Договір про поділ
нерухомого майна, що є у спільній
сумісній власності, укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 10 Цивільного процесуального
Кодексу України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального, сімейного
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин.

Разом з тим, при вирішенні спору суд
враховує положення ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Статтею 213 ЦПК України встановлено, що
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК
України, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Отже, з відповідача на користь
позивача також необхідно стягнути
сплачений при подані позовної заяви до
суду судовий збір у розмірі 243, 60
гривень.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212, 213, 214,
215, 223,224, 225, 226, 294 ЦПК України, ст. ст. 110, 111,
112, 113, 161, 180 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу та розподіл майна -
задовольнити частково.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, укладений та зареєстрований
Київським відділом РАЦС Одеського МУЮ
26.08.2011 року, актовий запис № 737.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
витрати, пов'язані з поданням даного
позову у розмірі 243, 60 гривень.

В решті позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення через Київський районний
суд м. Одеси.

Суддя
Куриленко О. М.