Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/4500/14Головуючий у 1-й
інстанції Рибалко Н.І. Суддя-доповідач
13 листопада 2014 року
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Стрелець
при секретарі Мосіній
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА
"УКРСИББАНК" на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 03 жовтня 2014 року у справі
за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО
ТОВАРИСТВА "УКРСИББАНК" (надалі - Банк)
до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
Банк звернувся до суду із
вищезазначеним позовом, в якому просив
стягнути з ОСОБА_2, як спадкоємця за
законом першої черги (дружини) після
смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1) спадкодавця
ОСОБА_3, на користь Банку
заборгованість за договором про
надання споживчого кредиту та заставу
року станом на 10.02.2014 року у сумі 149
050,76грн., із них 130 676,24 грн.
заборгованість по тілу кредиту, 18 374,52
грн. пеня за несвоєчасне погашення
заборгованості по кредиту, а також
понесені судові витрати у вигляд
судового збору 1 490,51 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог
Банк зазначав, що після смерті
позичальника залишилось спадкове
майно - легковий автомобіль марки
Міtsubіshі Lаnсеr номер шасі НОМЕР_1,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2,
чорного кольору, 2008 року випуску.
Фактично спадщину прийняла за законом
дружина померлого - відповідач ОСОБА_2
Банк вважав, що відповідач, як
спадкоємиця, зобов'язана задовольнити
вимоги Банку, як кредитора, повністю,
але в межах вартості майна, одержаного
Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 03
жовтня 2014 року позов Банку до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
кредитним договором залишено без
задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права при його
ухваленні судом першої інстанції, Банк
у своїй апеляційній скарзі просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги Банку у
повному обсязі.

Представник належним чином
повідомленого апеляційним судом про
час та місце розгляду цієї справи
апелянта - Банку (а.с.173) у судове
засідання 13.11.2014 року не з'явився, про
причини своєї неявки апеляційний суд
не повідомив. При цьому, Банк, як
сторона у цій справі, клопотання про
відкладення розгляду останньої
апеляційному суду не подавав.

При вищевикладених обставинах, колегія
суддів апеляційного суду визнала
неповажною причину неявки
представника апелянта - Банку у дане
судове засідання та ухвалила
розглядати справу за апеляційною
скаргою Банку у даному судовому
засіданні за відсутністю представника
останнього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення відповідача, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги Банку та дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
апеляційного суду дійшла висновку, що
апеляційна скарга Банку підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Встановлено, що відмовляючи у
задоволенні позову Банку у повному
обсязі у цій справі, суд першої
інстанції керувався ст. ст. 3, 10, 11, 15, 209,
212-215 ЦПК України та виходив із того, що
ОСОБА_2, як дружина, є спадкоємцем
першої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
позичальника за договором про надання
споживчого кредиту та заставу
транспортного засобу №0 від 17.06.2008
року - спадкодавця ОСОБА_3 в силу закону,
проте вона не прийняла спадщини, яка
відкрилась після смерті останнього, а
тому відсутні правові підстави для
стягнення будь-якої заборгованості за
вищезазначеним договором з ОСОБА_2, як
спадкоємця, на користь Банку; також
Банком був пропущений 3-річний строк
звернення до суду із вищезазначеним
позовом.

З такими висновками суду першої
інстанції можна погодитись лише
частково.

Так, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що 17.06.2008 року
між Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк», яке
було перейменовано у Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»
(а.с.25-29), та ОСОБА_3 укладений договір
про надання споживчого кредиту та
заставу транспортного засобу № 0,
відповідно до умов якого Банком надано
ОСОБА_3 кредит у сумі 19 272,00 дол. США із
сплатою 13,5 % відсотків річних строком
по 17 червня 2013 року (а.с. 5-9).

П. 1.4 зазначеного договору було
визначено, що цільове призначення
кредиту - придбання транспортного
засобу марки Міtsubіshі Lаnсеr номер шасі
НОМЕР_1, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2, чорного кольору, 2008 року
випуску.

П. 2.1 зазначеного договору обумовлено,
що у забезпечення виконання усіх
грошових зобов'язань в повному обсязі
позичальника за договором позичальник
передає в заставу, а Банку приймає
рухоме майно, а саме - транспортний
засіб марки Міtsubіshі Lаnсеr номер шасі
НОМЕР_1, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2, чорного кольору, 2008 року
випуску.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (свідоцтво
про смерть, копія а.с. 13).

Після смерті позичальника ОСОБА_3
залишилось спадкове майно - легковий
автомобіль марки Міtsubіshі Lаnсеr номер
шасі НОМЕР_1, державний реєстраційний
номер НОМЕР_2, чорного кольору, 2008 року
випуску.

18.08.2009 року Банком направлено до Шостої
Запорізької державної нотаріальної
контори повідомлення про наявність
кредиторської заборгованості (а.с.14).

Відповідно до відповіді нотаріуса, яка
надійшла на адресу Банку 22.02.2010 року
(а.с.15), вбачається, що направлене
повідомлення про наявність
кредиторської заборгованості прийнято
нотаріусом та буде доведене до відома
спадкоємців при видачі їм свідоцтва
про право на спадщину.

Проте, встановлено, що станом на час
ухвалення судом першої інстанції
оскаржуємого рішення у цій справі
будь-які спадкоємці до нотаріальної
контори заяв про прийняття спадщини
після смерті спадкодавця ОСОБА_3 не
подавали та свідоцтво про право на
спадщину останнього будь-яким
спадкоємцям нотаріальною конторою
(нотаріусом) не видавалось (фотокопія
спадкової справи а.с.61-97).

Банк у своєму позові наполягав на тому,
що фактично в силу вимог ст. 1268 ч. 3 ЦК
України спадщину після смерті
позичальника ОСОБА_3 прийняла за
законом відповідач у цій справі -
ОСОБА_2, як дружина (свідоцтво про
укладення шлюбу, копія а.с.16), яка
постійно проживала із спадкодавцем на
день його смерті. На думку Банку, факт
прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті
ОСОБА_3 вже встановлений ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 14 січня 2014 року в іншій цивільній
справі № 22ц-778/217/14 (а.с. 21-22).

Однак, у суді першої інстанції були
допитані свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, з
показань яких судом першої інстанції
було правильно встановлено, що на
момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця
ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 разом із ним
не проживала. Оскільки, з кінця 2008 року
ОСОБА_2 переїхала та фактично мешкала у
квартирі АДРЕСА_1 до моменту її продажу
у 2012 році.

Ст. 1216 ЦК України визначено, що
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Ч. 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він
не заявив про відмову від неї.

Проте, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що відповідач
ОСОБА_2 на час відкриття спадщини не
проживала постійно разом зі
спадкодавцем ОСОБА_3

Прийняття спадщини є правом, а не
обов'язком особи.

Посилання Банку на ст. 61 ч. 3 ЦПК України
та встановленість обставин прийняття
спадщини ОСОБА_2 після смерті
спадкодавця ОСОБА_3 ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 14.01.2014 року в іншій цивільній
справі, у яких брали участь ті саме
особи, суд першої інстанції правильно
оцінив критично та не прийняв до уваги.

Оскільки, на думку суду першої
інстанції, в ухвалі апеляційного суду
Запорізької області від 14.01.2014 року
справа № 22ц-778/217/14 міститься судження
(висновок) суду, а не встановлена
фактична обставина справи.

У ч. 4 п. 3 постанови Пленуму ВССУ № 5 від
7.02.2014 року «Про судову практику про
захист права власності та інших
речових прав» зазначено, що «висновки
(судження) суду щодо прав та обов'язків
сторін, зроблені на підставі
встановлених при розгляді справи
обставин, не є преюдиційними».

Обставина наявності у ОСОБА_2 прав та
обов'язків спадкоємця, який прийняв
спадщину після смерті спадкодавця
ОСОБА_3, не може вважатись встановленою
судом та підлягає доказуванню Банком у
цій справі у загальному порядку, поряд
з іншими обставинами, які мають
значення для вирішення цієї справи.

Крім того, відповідно до роз'яснень
постанови Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.03.2012року, № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
спадкоємці боржника є боржниками перед
кредитором лише за умови прийняття
спадщини та у межах вартості майна,
одержаного у спадщину.

Банк, як позивач, забов'язаний був
довести у суді першої інстанції у цій
справі як факт прийняття спадщини
ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3, так й
вартість майна, прийнятого ОСОБА_2 у
спадщину, оскільки стягненню підлягає
вартість майна, а не саме майно.

Однак, Банком не було доведено у суді
першої інстанції зазначених обставин,
тому суд першої інстанції мав право
відмовити Банку у позові за його
недоказаністю та безпідставністю.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК
України).

Встановлено, що суд першої інстанції
правильно встановив правовідносини,
які склалися між сторонами по справі,
дав їм належну правову оцінку, а також
дослідив надані сторонами докази і
відповідно, з додержанням вимог ст. 212
ЦПК України, їх оцінив. Суд першої
інстанції прийняв рішення, яким спір
знайшов своє належне вирішення.

Разом з тим, згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про
зміну рішення суду першої інстанції у
випадку, якщо помилки у рішенні суду
першої інстанції можливо усунути без
його скасування, не змінюючи суть
рішення і вони стосуються окремих його
частин.

Так, встановлено, що відмовляючи у
задоволенні позову Банку у повному
обсязі з двох підстав одночасно, а саме
того, що правих підстав для визнання
після смерті позичальника ОСОБА_3
спадкоємцем останнього, що прийняв
його спадщину, відповідача ОСОБА_2
немає, а, відповідно, й права Банку на
стягнення з ОСОБА_2 будь-якої
заборгованості за вищезазначеним
договором, та сплила позовна давність,
суд першої інстанції допустився
помилки.

Оскільки, застосування однієї із
зазначених підстав виключає
можливість застосування судом іншої.

Так, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що правових
підстав для визнання відповідача
ОСОБА_2 спадкоємцем, який прийняв
спадщину після смерті позичальника
ОСОБА_3, немає, а, відповідно, відсутнє й
право Банку на стягнення з ОСОБА_2, як
правонаступника обов'язків
позичальника ОСОБА_3, будь-якої
заборгованості за вищезазначеним
договором.

Звідси, права Банку ОСОБА_2 не порушені
і не порушуються.

Тому, у даному випадку сплив позовної
давності у цій справі як підстава для
відмови у задоволенні позову Банку не
міг бути застосований судом.

Оскільки, у встановлені законом строки
позовної давності захисту судом
підлягає тільки порушене право особи.

Доводи апеляційної скарги Банку є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображають позицію Банку, висловлену
останнім в його позові та його
представниками у судових засіданнях і
яку вони вважають такою, що є єдино
вірною та єдино можливою.

Так, Банк дійсно мав право в силу вимог
ст. 3 ЦПК України звернутись до суду із
вищезазначеним позовом до ОСОБА_2, якщо
вважав, що останньою порушуються його
права.

Проте, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 10
ЦПК України Банк мав довести у суді
першої інстанції ті обставини, на які
він посилається як на підставу своїх
вимог.

Суд першої інстанції з додержанням
вимог ст.ст. 10-11, 60-61 ЦПК України
розглядав дану справу, тобто в межах
позовних вимог та на підставі доказів
сторін.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що підстави для
звільнення Банку від доказування у цій
справі відсутні.

Хоча дійсно в силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Проте, ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 14 січня 2014
року в іншій цивільній справі №
22ц-778/217/14 (а.с. 21-22) встановлено лише, що
ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті
ОСОБА_3 в силу закону, однак, не
встановлено, що вона, як спадкоємець в
силу закону, прийняла будь-яку спадщину
зазначеного спадкодавця.

Так, ОСОБА_2 дійсно була зареєстрована
із спадкодавцем ОСОБА_3 на час
відкриття спадщини (смерті останнього)
за однією адресою: АДРЕСА_2.

Реєстрація за змістом ст. 3 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» - це внесення інформації до
Єдиного державного демографічного
реєстру та до паспортного документа
про місце проживання або місце
перебування особи із зазначенням
адреси житла.

Проте, в силу вимог ст. 3 зазначеного
Закону громадянам України, а також
іноземцям та особам без громадянства,
які на законних підставах перебувають
в Україні, гарантуються:

- свобода пересування та вільний
вибір місця проживання на її території,
за винятком обмежень, які встановлені
законом;

- вільний вибір місця проживання
чи перебування - право громадянина
України, а також іноземця та особи без
громадянства, які на законних
підставах перебувають на території
України, на вибір
адміністративно-територіальної
одиниці, де вони хочуть проживати чи
перебувати.

Звідси, ОСОБА_2, маючи реєстрацію місця
проживання за адресою: АДРЕСА_2, мала
право фактично постійно мешкати та, як
правильно встановлено судом першої
інстанції, мешкала за іншою адресою: у
квартирі АДРЕСА_1, співвласником якої
вона була до 2012 року а.с.45), що у тому
числі підтвердили допитані судом
першої інстанції свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5
у цій справі, покази яких Банком нічим
не спростовано.

В силу вимог ст. 6 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» ОСОБА_2
зобов'язана була б протягом десяти днів
після прибуття до нового місця
проживання зареєструвати місце
проживання.

Реєстрація місця проживання особи
здійснюється в день подання особою
документів. Реєстрація місця
проживання за заявою особи може бути
здійснена з одночасним зняттям з
реєстрації попереднього місця
проживання.

Однак, реєстрація ОСОБА_2 разом із
спадкодавцем за однією адресою в силу
вищевикладених обставин свідчить лише
про недотримання ОСОБА_2 вимог ст. 6
зазначеного Закону, що може бути
підставою для притягнення її до
відповідальності, передбаченої
законом (ст. 15 зазначеного Закону), але
не є безумовною підставою на
підтвердження факту прийняття
спадщини після смерті спадкодавця
ОСОБА_3

Оскільки, в силу вимог ст. 2 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» реєстрація місця проживання
чи місця перебування ОСОБА_2 за
вищезазначеною адресою або її
відсутність за фактичним місцем
проживання не можуть бути умовою
реалізації права і свободи останньої
на неприйняття спадщини після смерті
ОСОБА_3

Рішення суду не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що ОСОБА_2 при
вищевикладених обставинах, не можна
вважати спадкоємцем, який прийняв
спадщину після смерті позичальника
ОСОБА_3

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 25.10.2013
року за ОСОБА_2 за її позовом було
визнано лише право власності на 1/2
частину вищезазначеного автомобілю в
порядку поділу майна подружжя (а.с.129-130).

Крім того, ОСОБА_2, як дружина померлого
позичальника ОСОБА_3, мала право на
звернення до суду із позовом до Банку
про визнання вищезазначеного договору
в частині застави автомобілю недійсним
через відсутність на це її згоди, як
дружини та співвласника цього
автомобілю (а.с.119-123), а, відповідно, суд
мав право ухвалити рішення про відмову
у задоволенні позову Банку про
звернення стягнення на цей автомобіль
при вищевикладених обставинах (а.с.21-22).

Повідомлення від 07.07.2009 року Банку
ОСОБА_2 про смерть чоловіка -
позичальника ОСОБА_3 та з'ясування
останньою суми та порядку сплати
спадкоємцями боргу останнього за
вищезазначеним договором перед Банком
(заява а.с.152) лише свідчить про
відповідальне відношення ОСОБА_2 до
своїх прав та обов'язків, як спадкоємця,
та виважене рішення про відмову від
прийняття спадщини після смерті
останнього.

Усі вищезазначені дії ОСОБА_3 не
свідчать про прийняття нею спадщини, у
тому числі у вигляді вищезазначеного
автомобілю, після смерті спадкодавця -
позичальника ОСОБА_3 у розумінні вимог
ст.ст. 1268-1270 ЦК України.

Оскільки, ОСОБА_2 (як дружина, а не
спадкоємець) при вищевикладених
обставинах захищала свої права, як
співвласника вищезазначеного
автомобілю в порядку поділу майна
подружжя із померлим чоловіком ОСОБА_3

Фактичне управління або володіння
вищезазначеним автомобілем ОСОБА_2, ?
частина якого є особистою приватною
власністю її, як дружини в порядку
поділу майна подружжя, не свідчить про
прийняття останньою спадщини у вигляді
іншої ? частини цього автомобілю після
смерті спадкодавця ОСОБА_2

Оскільки, новим ЦК України, нормами
якого саме у цій справі мав керуватись
та керувався суд першої інстанції при
її вирішенні, визначений зовсім інший
порядок прийняття спадщини, ніж раніше
був передбачений ст. ст. 548-549 ЦК УРСР,
який діяв до 01.01.2004 року.

За таких обставин, апеляційну скаргу
Банку слід задовольнити частково;
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2014 року у
цій справі змінити, виключивши із
мотивувальної частини обґрунтування
відмови у позові з підстав спливу
позовної давності, в решті рішення суду
залишити без змін.

Питання про розподіл понесених судових
витрат між сторонами судом першої
інстанції в оскаржуємому рішенні у цій
справі не вирішувалось, а тому може
бути вирішено судом першої інстанції у
подальшому в порядку, передбаченому ст.
220 ЦПК України.

В силу вимог ст. 88 ч. 5 ЦПК України
часткове задоволення апеляційної
скарги Банку при вищевикладених
обставинах, не змінює суті ухваленого
судом першої інстанції оскаржуємого
рішення у цій справі, а тому Банк не має
права на компенсацію за рахунок
відповідача - ОСОБА_2 документально
підтверджених судових витрат у вигляді
судового збору 745,26 грн. (а.с.151),
понесених при зверненні до
апеляційного суду.

Разом з тим, суд вважає за необхідне
роз'яснити Банку, який своєчасно, з
додержанням вимог ст. 1281 ЦК України,
подав нотаріусу вимогу до спадкоємців
ОСОБА_3 про наявність кредитної
заборгованості (а.с.61), та за вимогою
якого Шостою Запорізькою державною
нотаріальною конторою було відкрито
спадкову справу після смерті
спадкодавця ОСОБА_3 (а.с.61-87), його право
вирішувати у подальшому питання про
стягнення заборгованості, яка існувала
на день смерті позичальника за
вищезазначеним договором, у разі або
з'явлення будь-яких спадкоємців ОСОБА_3,
яким буде визначено за рішенням суду
додатковий строк для подачі заяви
нотаріусу для прийняття спадщини після
смерті зазначеного спадкодавця, або
визнанння спадщини після смерті
спадкодавця ОСОБА_3 відумерлою.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія
суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "УКРСИББАНК"
задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2014 року у
цій справі змінити, виключивши із
мотивувальної частини обґрунтування
відмови у позові з підстав спливу
позовної давності, в решті рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.