У Х В А Л А

Іменем України

22 вересня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати у цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого Куцина М.М.,

суддів: Бондаренка Ю.О., Собослоя Г.Г.,

при секретарі : Чейпеш С. І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 в
інтересах позивачки ОСОБА_2 на рішення
Виноградівського районного суду від 23
січня 2014 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до Виноградівської
міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання права власності на житловий
будинок та виселення, треті особи:
державний нотаріус Виноградівської
державної нотаріальної контори-
Боричок Катерина Василівна, Відділ у
справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Виноградівського РВ УМВС України в
Закарпатській області , ОСОБА_7 , ОСОБА_8,
та позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
частину житлового будинку в порядку
спадкування, треті особи:
Виноградівська міська рада, КП
"Виноградівське районне бюро технічної
інвентаризації ", -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2011 року ОСОБА_2 звернулась з
позовом до Виноградівської міської
ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання права власності на житловий
будинок та виселення, де треті особи:
державний нотаріус Виноградівської
державної нотаріальної контори-
Боричок Катерина Василівна, Відділ у
справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Виноградівського РВ УМВС України в
Закарпатській області, ОСОБА_7, ОСОБА_8.

ОСОБА_2 позов мотивувала тим, що
житловий будинок АДРЕСА_1 належав на
праві особистої власності на підставі
рішення Виноградівського районного
суду від 4 вересня 1990 року її бабусі
ОСОБА_9.

23 вересня 1963 року ОСОБА_9 набула права
власності у порядку спадкування за
законом на 1/4 частину житлового
будинку АДРЕСА_1 Закарпатської області.

16 жовтня 1963 року за нотаріально
посвідченим договором купівлі- продажу
ОСОБА_9 придбано у власність у ОСОБА_10
1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1
Закарпатської області.

Інша 1/2 частина житлового будинку
АДРЕСА_1 належала на праві власності
ОСОБА_11

На підставі рішення Берегівського
народного суду від 27 березня 1964 року у
будинку АДРЕСА_1 проведений виділ
часток в натурі на дві окремі квартири
і припинено право спільної часткової
власності ОСОБА_9 на 1/2 частину та
ОСОБА_11 на 1/2 частину у цьому будинку.

Даний будинок складався із двох
квартир: власником квартири №?1 у
будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_9,
власником квартири №?2 у будинку
АДРЕСА_1 була ОСОБА_11

У 1966 році ОСОБА_11 свою квартиру №2 у
житлового будинку АДРЕСА_1 розібрала(
демонтувала), а матеріали використала
для будівництва будинку по АДРЕСА_2.

На підставі рішення виконкому
Виноградівської ради народних
депутатів за № 99 від 28 квітня 1965 року
подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_12 спільно
перебудували зазначений будинок, і
його загальна площа складала 89,05 кв. м.

Рішенням виконкому Виноградівської
міської ради народних депутатів №124
від 18 травня 1970 року було визнано право
особистої власності на
будинковолодіння у АДРЕСА_1 за ОСОБА_9,
зобов'язано Виноградівську міську раду
видати їй свідоцтво про право
особистої власності на цей будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року помер ОСОБА_12, після
якого відкрилася спадщина за законом
на 1/2 частину цього спірного будинку.

Право власності на цей спірний будинок
не було оформлено у встановленому
законом порядку подружжям ОСОБА_9 та
ОСОБА_12, зокрема їм не видано
свідоцтво на право власності та не
вчинено державну реєстрацію .

Спадкоємцями першої черги ОСОБА_12 по
закону, згідно зі ст.529 ЦК України ( в
редакції 1963 року), були його дружина -
ОСОБА_9, та діти: ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_13
ОСОБА_14

Спадкоємці першої черги в нотаріальну
контору з заявами про прийняття
спадщини в межах шестимісячного
строку не зверталися .

Дружина померлого ОСОБА_14 ОСОБА_12
ОСОБА_15 та його син ОСОБА_14 на момент
смерті спадкодавця постійно проживали
у цьому спадковому будинку, і після
його смерті на підставі ст. 549 ЦК
України ( редакції 1963 року) вступили в
управління та володіння спадковим
майном, однак, вони не оформили свої
спадкові права.

Таким чином, ОСОБА_9 та ОСОБА_14
успадкували після смерті ОСОБА_12
спадщину за законом: кожен по 25/100
частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Виноградівського районного
суду від 4 вересня 1990 року визнано за
дружиною померлого ОСОБА_12 ОСОБА_12
ОСОБА_15 право власності на 1/2 частину
будинковолодіння у АДРЕСА_1 в м.
Виноградів.

У 1993 році між співвласниками ОСОБА_14,
якому належало 25/100 частин будинку, та
його матір'ю, ОСОБА_9, якій належало 25/100
частин цього спірного будинку, була
досягнута домовленість, згідно із
якою ними визначено порядок
користування житловими приміщеннями

22 березня 2003 року ОСОБА_9 за
нотаріально посвідченим договором
дарування подарувала 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1 своєму
сину ОСОБА_16, тобто батькові позивачки
- ОСОБА_2.

26 лютого 2008 року її бабуся ОСОБА_9
склала заповіт, згідно із яким
заповіла її батькові ОСОБА_16 спірний
будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_9 померла, після
її смерті відкрилася спадщина на даний
будинок .

14 квітня 2010 року помер батько позивачки
ОСОБА_16, який заяву у строк,
встановлений ч.1 ст. 1270 ЦК України,
до нотаріальної контори не подав,
заповідального розпорядження він не
залишив.

ОСОБА_7 на момент смерті спадкодавця
ОСОБА_9 проживав з нею, а тому ним
фактично було прийнято спадщину за
заповітом, відповідно до правил ч.1
ст.1223 ЦК України.

Позивачкою по справі ОСОБА_2 після
смерті батька ОСОБА_16 було подано
заяву до Виноградівської державної
нотаріальної контори про прийняття
спадщини.

28 грудня 2010 року нотаріусом
Виноградівської державної
нотаріальної контори позивачці
ОСОБА_2 було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на майно, яке належало ОСОБА_9
та ОСОБА_16, з підстав того, що на даний
будинок не оформлено право власності.

Позивачка, вважає, що відповідно до
правил ст. 1276, 1261 та ч.5 ст.1268, 1270 ЦК
України, вона має право на спадкування
за померлим ОСОБА_16, оскільки є єдиним
спадкоємцем першої черги за законом, а
інші спадкоємиці першої черги
відсутні, а тому вона просила визнати
за нею право власності у порядку
спадкування на спірний спадковий
житловий будинок в цілому.

Позивачка, посилаючись на зазначені у
позовній заяві обставини справи, та з
підстав, передбачених ст. ст. 316, 317, 319, 321,
759, 814, 826, ч.1 ст. 1223,1258, ч.1 ст.1270, ЦК
України, ст. ст.116, 150,168,169,170 ЖК України,
ст.7 Закону України „ Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні", просила в суді
першої інстанції :

- визнати за нею право власності на
житловий будинок з надвірними
спорудами за АДРЕСА_1 Закарпатської
області;

- усунути перешкоди в користуванні
майна позивачів шляхом виселення
відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з
житлового будинку за АДРЕСА_1
Закарпатської області, без надання
іншого приміщення;

- стягнути з відповідачів на її
користь судові витрати.

У вересні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 звернулися з позовом до ОСОБА_2
про визнання права власності на
частину житлового будинку в порядку
спадкування, де треті особи без
самостійних вимог: Виноградівська
міська рада, Комунальне підприємство
"Виноградівське районне бюро технічної
інвентаризації ".

4 жовтня 2013 року ухвалою
Виноградівського районного суду ,
відповідно до ст.126 ЦПК України, дані
позови об'єднані в одне провадження .

Позивачі, з врахуванням уточнених
позовних вимог, позов обґрунтували тим,
що 23 вересня 1963 року ОСОБА_9 набула
право власності на 1/4 частину
житлового будинку в м. Виноградів, вул.
Київська, №21 у порядку спадкування.
Іншу 1/4 частину цього будинку
успадкувала ОСОБА_10.

16 жовтня 1963 року ОСОБА_9 набула
право власності на 1/4 частину у цьому
будинку на підставі нотаріально
посвідченого договору купівлі- продажу
у ОСОБА_10

Інша 1/2 частини цього житлового
будинку належала ОСОБА_11

Станом на 16 жовтня 1963 року спірний
будинок в цілому мав загальну площу 47,8
кв. м. і складався з однієї житлової
кімнати, площею 21,5 кв. м., що
підтверджується планом будинку від 15
вересня 1962 року, та описом будинку,
наведеного в договорі купівлі- продажу
від 16 жовтня 1963 року.

Згідно з рішенням народного суду
Берегівського району від 27 березня 1964
року, цей будинок, відповідно до ст. 115
ЦК України, було реально поділено на
дві квартири і право спільної
власності на будинок було припинено.

Цим рішенням позивачам ОСОБА_12 та
ОСОБА_9 було виділено квартиру №1,
загальною площею 29,90 кв. м., а
відповідачам ОСОБА_11 та ОСОБА_17 було
виділено квартиру №2, яка складалася з
житлової кімнати, загальною площею 17,30
кв. м.

ОСОБА_11 в 1966 році свою квартиру
розібрала, а будівельні матеріали
використала для будівництва будинку
по вул. Київська , 19.

Ці обставини встановлені
рішенням Виноградівського районного
суду від 4 вересня 1990 року по справі
№2-359/1990 року.

Через розбір сім'єю ОСОБА_11 своєї
квартири, яка була під одним дахом з
квартирою ОСОБА_9 та ОСОБА_12, їх
квартира прийшла в непридатний для
проживання стан. Зруйнувався дах,
половина якого була розібрана, а з
будинку фактично залишилися стіни
лише однієї квартири площею 21,5 кв. м.

Через фактичне знищення майна, право
спільної сумісної власності ОСОБА_12 та
ОСОБА_9 на квартиру №1 в будинку по вул.
Київська №21 в м. Виноградів, яке вони
набули на підставі рішення народного
суду Берегівського району від 27
березня 1964 року, було припинено.

На підставі рішення виконкому
Виноградівської ради народних
депутатів №99 від 28 квітня 1965 року
ОСОБА_9 та ОСОБА_12 повністю
перебудували зазначений будинок і його
загальна площа стала 89,05 кв. м.

Рішенням №124 від 18 травня 1970 року
виконкому Виноградівської міської
ради депутатів трудящихся було
визнано право особистої власності на
домоволодіння в м. Виноградів, вул.
Київська №21 за ОСОБА_9 і зобов'язано
Виноградівський міськкомунгосп видати
їй свідоцтво про право особистої
власності.

При цьому, при прийнятті цього рішення
виконком Виноградівської міськради
керувався п.27 Інструкції МКГ УРСР «Про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР» від
31.01.1966 року, згідно з якою в разі
будівництва, з дозволу виконкому
місцевої Ради депутатів трудящих,
будинку взамін старого, що підлягає
знесенню, після закінчення будівництва
та прийняття нового будинку в
експлуатацію, забудовнику повинно
бути видано на підставі відповідного
рішення виконкому місцевої Ради
депутатів трудящих свідоцтво про
право власності, а старий
правовстановлюючий документ
відбирається та погашається.

Разом з тим, забудовнику на підставі
вищезазначеного рішення виконкому
Виноградівської міськради не було
видано свідоцтво про право власності
на новий будинок та не відбулася його
реєстрація в БТІ, через що в
реєстраційні дані Виноградівського
БТІ не були внесені відповідні зміни,
що випливали з створення нового майна -
жилого будинку в м. Виноградів, вул.
Київська №19 площею 89,05 кв.м., що було
підтверджено рішенням №124 від 18.05.1970
року виконкомом Виноградівської
міської ради депутатів трудящих.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року помер ОСОБА_12, після
його смерті відкрилася спадщина на 1/2
частину цього спірного спадкового
будинку.

Даний будинок не був оформлений
належним чином, зокрема відсутнє
свідоцтво на право власності та його
державна реєстрація .

Спадкоємцями першої черги, згідно з
ст.529 ЦК України (в редакції 1963 року),
були його дружина, ОСОБА_9, та їхні
четверо дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_18,
ОСОБА_13 ОСОБА_14

Жоден з спадкоємців першої черги в
нотаріальну контору із заявами про
прийняття спадщини в межах
шестимісячного строку не звертався.

Спадкодавець ОСОБА_12 ще при житті всім
дітям, які проживали окремо, надав
грошову компенсацію в розмірі 2 тис.
рублів з тією умовою, що даний
спадковий будинок залишиться
наймолодшому синові ОСОБА_14. Про таку
волю було відомо всім дітям та дружині
ОСОБА_9

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
вважають, що ОСОБА_5 в порядку ст.549 ЦК
України прийняв спадщину за померлим
ОСОБА_12, на 1/4 частину цього спадкового
будинку, однак не оформив свої
спадкові права на цей спадковий
будинок.

Рішенням Виноградівського районного
суду від 4 вересня 1990 року після смерті
спадкодавця ОСОБА_14 визнано право
власності на 1/2 частину цього спірного
будинку за ОСОБА_9.

В подальшому цю 1/2 частину спірного
будинку ОСОБА_9, на підставі
нотаріально посвідченого договору
дарування від 22 березня 2003 року,
подарувала своєму синові ОСОБА_16.

26 лютого 2008 року ОСОБА_9 склала заповіт,
згідно з яким заповіла синові
(батькові ОСОБА_2) ОСОБА_16 спірний
будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_9 померла, після
її смерті відкрилася спадщина на даний
будинок .

14 квітня 2010 року помер батько позивачки
ОСОБА_2 - ОСОБА_16, який заяву у строк,
встановлений ч.1 ст. 1270 ЦК України, до
нотаріальної контори не подав,
заповідального розпорядження він теж
не залишив.

ОСОБА_7 на момент смерті спадкодавця
ОСОБА_9 проживав з нею, а тому ним
фактично було прийнято спадщину за
заповітом, відповідно до правил ч.1
ст.1223 ЦК України.

14 квітня 2010 року помирає призначений
заповітом ОСОБА_9 - спадкодавець
ОСОБА_16.

25 жовтня 2011 року єдиний спадкоємець
померлого ОСОБА_16 - його донька ОСОБА_2
прийняла належну йому частку у
спадщині на підставі ст. 1276 ЦК України в
порядку спадкової трансмісії.

Спадкоємцями першої черги, відповідно
до ст. 529 ЦК України( 1963 року), є його
дружина - ОСОБА_3, син - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка- Гальмаш
(дошлюбне прізвище ОСОБА_5) ОСОБА_19,
ІНФОРМАЦІЯ_2, які, у відповідності до
правил ст. ст. 548, 549 ЦК України, вступили
у володіння спадковим майном.

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 , ОСОБА_5
вважають, що спірний спадковий
будинок є спільною сумісною власністю
ОСОБА_12 та ОСОБА_9, які перебували в
зареєстрованому шлюбові з 16 січня 1945
року по ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 , ОСОБА_5
вважають, що через незаконне
відчуження ОСОБА_9 1/2 частини спірного
будинку, вони були позбавленні
розпоряджатися власністю 12,5/100 частин
цього будинку, а тому просили, з підстав
ст. ст.144,145 ЦК України, витребувати у
ОСОБА_7 та ОСОБА_9 своє майно на
зазначену частину, з чужого
незаконного володіння

Позивач ОСОБА_3, ОСОБА_4 , ОСОБА_5
вважають, що вони успадкували 12,5 частин
житлового будинку на підставі ст.548, 549
ЦК України.

Оскільки на момент відкриття спадщини
було 4 - спадкоємців першої черги, а
саме діти ОСОБА_9 - ОСОБА_7: ОСОБА_8 (
дошлюбне ОСОБА_7) Мар'яна Юріївна,
ОСОБА_7, ОСОБА_18 , ОСОБА_16, то розмір
обов'язкової частки становить 37,5/100/4 =
4.6/100, де розмір 37,5 100- розмір всієї
спадщини, 4- кількість спадкоємців
першої черги за законом, 4.6- розмір
обов'язкової частки.

Отже, частка, яку має отримати
спадкоємець ОСОБА_7, призначений за
заповітом або його правонаступник за
мінусом обов'язкових часток, становить
: 37,5/100- 4.6/100- 4,6/100=28,3/100.

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 після
смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_9 отримали у
власність 34,2/100 частин житлового
будинку.

Позивачі, посилаючись на зазначені у
позовній заяви обставини справи, та з
підстав, передбачених ст. 41
Конституції України, ст. ст. 144, 145, 548, 549
ЦК України( в редакції 1963 року) ст. 50
Закону України „ Про власність",
просили в суді першої інстанції:

- витребувати( вилучити) з володіння
спадкоємця ОСОБА_7, ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 12.5/100 частин
наступного нерухомого майна: житловий
будинок №21 по вул. Київська у м.
Виноградів, 50/100 частин якого ОСОБА_7
набув на підставі договору дарування
від 22 березня 2003 року.

- визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
право власності на 34,2/100 частин, по 11,4
частини за кожним житлового будинку
№21 по вул. Київська у м. Виноградів.

Рішенням Виноградівського районного
суду від 23 січня 2014 року позов ОСОБА_2
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, право
власності на 68,9/100 частин житлового
будинку з надвірними спорудами № 21 по
вул. Київській в м. Виноградів
Закарпатської області. В решті позову
ОСОБА_2 відмовлено.

Позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, право
власності на 8,3/100 частин житлового
будинку з надвірними спорудами № 21 по
вул. Київській в м. Виноградів
Закарпатської області.

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, право
власності на 11,4/100 частин житлового
будинку з надвірними спорудами № 21 по
вул. Київській в м. Виноградів
Закарпатської області.

Визнано за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, право
власності на 11,4/100 частин житлового
будинку з надвірними спорудами № 21 по
вул. Київській в м. Виноградів
Закарпатської області.

В решті позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
відмовлено

Не погодившись із даним рішенням
місцевого суду, представник ОСОБА_1 в
інтересах позивачки ОСОБА_2 оскаржив
його в апеляційному порядку, вважає, що
таке є незаконним, необґрунтованим,
таким, що прийнято внаслідок
неправильного застосування норм
матеріального та грубого порушення
норм процесуального права та підлягає
скасуванню з підстав, наведених у
апеляційній скарзі і ухвалення нового
рішення про задоволення позову ОСОБА_2
та відмову у задоволенні позову
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та інші особи,
які приймали участь у справі, рішення в
апеляційному порядку не оскаржили.

Представник ОСОБА_2 в суді апеляційної
інстанції вимоги апеляційної скарги
підтримав у повному обсязі.

Представник ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у
суді апеляційної інстанції вважає
рішення суду законним та
обґрунтованим.

Судова колегія вважає, що, відповідно
до ч.2 ст.305 ЦПК України, справу можливо
розглянути у відсутності
представників третіх осіб, оскільки
вони належним чином повідомлені про
час та місце розгляду справи .

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді - доповідача, пояснення осіб, що
з'явилися по справі, перевіривши
матеріали цивільної справи,
інвентарної справи та обговоривши
доводи апеляції, вважає, що апеляційна
скарга до задоволення не підлягає з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд, керуючись
принципом диспозитивності, відповідно
до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та
роз'яснень Верховного Суду України,
викладених в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 року
№ 12 "Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку", перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, не роблячи висновків
щодо неоскарженої частини судового
рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та позов
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 частково ,
місцевий суд дійшов до висновку про
наявність правових підстав для
визнання права власності на цей
будинок за спадкоємцями в порядку
спадкування за законом на підставі
статей 529, 548, 549 ЦК Української РСР,
статей 1261, 1267, 1268 ЦК України, статей 22, 28
Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Судова колегія погоджується з
висновками місцевого суду, який,
розглядаючи заявлений по справі
позови, повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин.

За змістом статті 524 ЦК Української РСР,
який був чинним на час смерті ОСОБА_7
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід
майна померлого (спадкодавця) до інших
осіб (спадкоємців) у порядку,
передбаченому статтями 529 - 535 ЦК
Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину,
виникають як майнові права, так і
обов'язки. До майнових прав належить,
зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української
РСР, право власності - це врегульовані
законом суспільні відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження майном.

Суд першої інстанції встановив
наступні факти.

ОСОБА_12 та ОСОБА_9 перебували в
зареєстрованому шлюбові з 16 січня 1945
року по ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

23 вересня 1963 року ОСОБА_9 набула
право власності на 1/4 частину
житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку
спадкування за законом.

Іншу 1/4 частину цього будинку
успадкувала ОСОБА_10.

16 жовтня 1963 року ОСОБА_9 за
нотаріально посвідченим договором
купівлі- продажу придбала 1/4 частину у
цьому будинку у ОСОБА_10

Інша 1/2 частини цього житлового
будинку належала ОСОБА_11.

Станом на 16 жовтня 1963 року спірний
будинок в цілому мав загальну площу 47, 8
кв. м. і складався з однієї житлової
кімнати, площею 21,2 кв. м., що
підтверджується планом будинку від 4-15
вересня 1962 року, та описом будинку,
наведеного в договорі купівлі- продажу
від 16 жовтня 1963 року.

Згідно з рішенням народного суду
Берегівського району від 27 березня 1964
року цей будинок, відповідно до ст. 115
ЦК України, було реально поділено на
дві квартири і право спільної
часткової власності на будинок
ОСОБА_9 та ОСОБА_11 було припинено.

Цим рішенням суду позивачам ОСОБА_12 та
ОСОБА_9 було виділено квартиру №1
загальною площею 29.90 кв. м., а
відповідачам ОСОБА_11 та ОСОБА_17 було
виділено квартиру №2, яка складалася з
житлової кімнати, загальною площею 17,30
кв. м.

ОСОБА_11 в 1966 році свою квартиру
житлового будинку АДРЕСА_1 розібрала (
демонтувала ).

Ці обставини встановлені
рішенням Виноградівського районного
суду від 4 вересня 1990 року по справі
№2-359/1990 року.

На підставі рішення виконкому
Виноградівської ради народних
депутатів №99 від 28 квітня 1965 року
ОСОБА_9 та ОСОБА_12 повністю
перебудували зазначений будинок і його
загальна площа становить 89,05 кв. м.

Рішенням виконкому Виноградівської
міської ради за №124 від 18 травня 1970
року визнано право особистої
власності на житловий будинок №21 по
вул. Київська в м. Виноградів за ОСОБА_9
і зобов'язано Виноградівський
міськкомунгосп видати їй свідоцтво про
право особистої власності.

Разом з тим, забудовнику ОСОБА_9 на
підставі вищезазначеного рішення
виконкому Виноградівської міськради
не було видано свідоцтво про право
власності на новий будинок та не
відбулася його реєстрація в БТІ.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року помер ОСОБА_12, після
якого відкрилася спадщина на 1/2
частину цього спірного спадкового
будинку.

На час відкриття спадщини за померлим
ОСОБА_12 цей спірний будинок не був
оформлений належним чином, зокрема
відсутнє свідоцтво на право власності
та його реєстрація .

Спадкоємцями першої черги, згідно з
ст.529 ЦК України( в редакції 1963 року)
були його дружина ОСОБА_9 та четверо
їхніх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_18,
ОСОБА_13 ОСОБА_14.

Жоден з спадкоємців першої черги в
нотаріальну контору із заявами про
прийняття спадщини за померлим
ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_12 в межах
шестимісячного строку не звертався.

На момент смерті ОСОБА_12 у зазначеному
житловому будинку проживали його
дружина ОСОБА_9 та четверо рідних
дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОСОБА_13
ОСОБА_14, які фактично прийняли
спадщину, оскільки постійно проживали
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини. Цей факт сторонами по справі
визнається і не оспорюється.

Рішенням Виноградівського районного
суду від 4 вересня 1990 року, після смерті
спадкодавця ОСОБА_14 визнано право
власності на 1/2 частину житлового
будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_9.

ІНФОРМАЦІЯ_7 року помер ОСОБА_14, який не
залишив заповіту і після його смерті
відкривається спадщина на 12,5/100 частин
будинку.

На момент смерті ОСОБА_14 у зазначеному
спадковому житловому будинку
проживали: його дружина- ОСОБА_3, син-
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка- ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, які фактично прийняли
спадщину, оскільки постійно проживали
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини.

Спадкоємцями першої черги, відповідно
до ст. 529 ЦК України( 1963 року), є його
дружина - ОСОБА_3, син- ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка- ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, які, у відповідності до
правил ст. ст. 548, 549 ЦК України,
вступили у володіння спадковим майно.

Факт прийняття спадщини за померлим
ОСОБА_14 його дружиною - ОСОБА_3, сином-
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочкою - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, визнається та не
оспорюється сторонами по справі.

В подальшому цю 1/2 частину спірного
будинку ОСОБА_9 на підставі
нотаріально посвідченого договору
дарування від 22 березня 2003 року
подарувала своєму синові ОСОБА_16.

26 лютого 2008 року ОСОБА_9 склала заповіт,
згідно з яким призначила спадкоємцем
свого сина ОСОБА_16.

ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_9 померла, після
її смерті відкрилася спадщина на
житловий будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 на момент смерті спадкодавця
ОСОБА_9 проживав з нею, а тому ним
фактично було прийнято спадщину за
заповітом за правилами ч.1 ст.1223 ЦК
України.

14 квітня 2010 року помирає призначений
заповітом ОСОБА_9 - спадкодавець
ОСОБА_7, який заяву у строк,
встановлений ч.1 ст. 1270 ЦК України, до
нотаріальної контори не подав,
заповідального розпорядження він теж
не залишив.

25 жовтня 2011 року єдиний спадкоємець
померлого ОСОБА_7 - його донька ОСОБА_2
прийняла належну йому частку у
спадщині на підставі ч.1 ст. 1276 ЦК
України в порядку спадкової
трансмісії, звернувшись із заявою до
нотаріальної контори в установлений
законом строк.

9 вересня 2010 року державним
нотаріусом Виноградівської
нотаріальної контори ОСОБА_21, ОСОБА_2 у
видачі свідоцтва на спадщину за
законом після померлих ОСОБА_16 та
ОСОБА_9 відмовлено з мотивів того, що
право власності не зареєстровано у
Виноградівському бюро технічної
інвентаризації .

Спадкове майно складається з 25/100
частин жилого будинку в м. Виноградів,
вул. Київська №21.

Відповідно до ст.1241 ЦК України, право на
обов'язкову частку мають непрацездатні
діти спадкодавця ОСОБА_8 та ОСОБА_7, які
протягом строку, встановленого для
прийняття спадщини, відмовились від
прийняття спадщини на користь ОСОБА_4
та ОСОБА_5, відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК
України .

У 1993 році між співвласниками
ОСОБА_14, якому належало 25/100 частин
будинку, та його матір'ю ОСОБА_9, якій
належало 25/100 частин цього спірного
будинку, була досягнута домовленість
про визнання порядку користування
житловими приміщеннями цього будинку.

У суді апеляційної інстанції
представниками сторін по справі
визнається та не оспорюється факт
того, що порядок користування
житловими приміщення у цьому спірному
житловому будинку, який був визначений
у 1993 році , яким фактично проведений
поділ будинку на дві окремі квартири,
зберігається по теперішній час,
оскільки ОСОБА_2 проживає на 35,37 м кв.
та на іншій площі 53,68 м. кв. проживають
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 , ОСОБА_5
вважають, що спірний спадковий
будинок є спільною сумісною власністю.

У суді апеляційної інстанції
представниками сторін не
заперечується факт того, що право
власності на спірний будинок набуто
ОСОБА_9 під час перебування нею в
зареєстрованому шлюбові з ОСОБА_12 в
період з 16 січня 1945 року по
ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

На підставі наведеного судова колегія
приходить до висновку, що суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про наявність правових
підстав для визнання права власності
на цей будинок за спадкоємцями в
порядку спадкування за законом на
підставі статей 529, 548, 549 ЦК Української
РСР ( в редакції 1963 року), статей 316, 317, 319,
321, 759, 814, 826, ч.1 ст.1223, статей 1241,1258, 1261, 1267,
1268, ч. 1 ст. 1270, ч.2 ст. 1247 ЦК України й
статей 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю
України.

Доводи апеляційної скарги про те, що
спірний будинок належав ОСОБА_9 на
праві особистої приватної власності
і не підлягає спадкуванню, неправильно
присуджено частку спадкоємцям у
спадкову майні не ґрунтуються на
законові і підлягають відхиленню, а
належними та допустимими доказами
стверджується факт набуття подружжям
ОСОБА_9 та ОСОБА_12 даного спірного
будинку на праві спільної сумісної
власності подружжя, під час
перебування у зареєстрованому шлюбові.
Розмір частки у спадковому майні
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є не менший, ніж
передбачений законом, однак, ними
рішення в апеляційному порядку не
оспорено.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються й не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
в інтересах позивачки ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Виноградівського районного
суду від 23 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, проте може бути
оскаржена на протязі двадцяти днів,
шляхом подання касаційної скарги до
суду касаційної інстанції

Судді: