АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1-й інстанції: Цокол Л.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючої - Кравець
В.А.,

Суддів - Музичко
С.Г., Семенюк Т.А.

при секретарі - Круглику
В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 2 грудня 2010 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ
частки із майна та припинення права на
частку у спільному майні, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2010 рокупозивач звернулася в
суд із зазначеним позовом, в якому
просила припинити її право власності
на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та
визнати право власності на цю квартиру
за ОСОБА_1, стягнувши на її користь
грошову компенсацію з нього в сумі 1 369
577 грн; припинити її право власності на
Ѕ частину автомобіля НОМЕР_1, та визнати
право власності на нього за ОСОБА_1,
стягнувши на її користь з нього грошову
компенсацію в розмірі 94 067 грн;
припинити право власності ОСОБА_1 на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_2 та визнати за
нею право власності на цю квартиру,
стягнувши з неї на користь відповідача
грошову компенсацію в розмірі 1 009 771 грн
50 коп.; провести взаємозалік грошових
компенсацій і остаточно стягнути з
ОСОБА_1 на її користь 453 872 грн 50 коп., а
також понесені судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
вказане майно належить сторонам на
праві спільної часткової власності
відповідно до рішення Апеляційного
суду м. Києва від 29 жовтня 2008 року. Однак
спільне користування і володіння цим
майном неможливе, як і неможливо
виділити свою частину майна в натурі.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 2 грудня 2010 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 12 лютого 2014 року, позов ОСОБА_2
задоволено.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 червня 2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12
лютого 2014 року скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Так, у своїй апеляційній скарзі
відповідач вказує, що ОСОБА_2 право
власності на вказані об'єкти
нерухомості не були зареєстровані у
передбаченому законом порядку, а
відтак право власності в правовому
розумінні у позивача не виникло.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_1 скаргу підтримав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А.,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав:

Задовольняючи позов, суд виходив з
того, що об'єкти спільної сумісної
власності подружжя є неподільними, а
тому вимоги ОСОБА_2 про припинення
права власності одного співвласника на
підставі ст. 365 ЦК України, перехід
права власності цілого об'єкта до
іншого зі сплатою відповідної грошової
компенсації є цілком обґрунтованими,
оскільки в іншому випадку буде
порушено право обох власників.

Проте, з таким висновком суду
погодитись неможливо, оскільки такого
висновку суд дійшов, не з'ясувавши
дійсні обставини спору, не перевіривши
доводи і заперечення сторін та без
належної оцінки доказів.

Зазначені порушення норм
матеріального та процесуального права
є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК
України до скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення по суті
заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
1987 року, який було розірвано за
рішенням суду від 20 серпня 2003 року та
зареєстровано припинення шлюбу в
органах РАЦС 7 квітня 2005 року.

Рішенням Апеляційного м. Києва від 29
жовтня 2008 року було визнано за ОСОБА_2 і
ОСОБА_1 право власності по Ѕ частині
квартири АДРЕСА_2, по Ѕ частині
квартири АДРЕСА_1 та по Ѕ частині
автомобіля НОМЕР_2.

При цьому ОСОБА_2 зареєстрована разом з
сином у квартирі АДРЕСА_2, а ОСОБА_1
зареєстрований у АДРЕСА_3

Автомобілем БМВ Х5, д.н.з. НОМЕР_3,
користується лише ОСОБА_1

Вирішуючи спір між сторонами, суд
першої інстанції виходив з того, що
спільне користування вказаним майном є
неможливим, а тому доцільно буде
припинити право власності одного
співвласника на підставі ст. 365 ЦК
України.

Проте, колегія суддів з таким висновком
суду не погоджується з огляду на таке.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41
Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК
України всі громадяни є рівними у своїх
правах, усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення цих прав, у тому
числі щодо захисту права спільної
часткової власності.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє,
користується та розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Усім
власникам забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав.

Згідно з положеннями статті 364 ЦК
України співвласник має право на виділ
у натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності. Якщо
виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (частина 2
статті 183 цього Кодексу), співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної
часткової власності у співвласника,
який отримав таку компенсацію,
припиняється з дня її отримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право
особи на частку у спільному майні може
бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: 1) частка є незначною і не може
бути виділена в натурі; 2) річ є
неподільною; 3) спільне володіння і
користування майном є неможливим; 4)
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї.

Тобто вказані норми ЦК України є
різними за своєю правовою природою і
кожна з них є окремою підставою для
пред'явлення позову, оскільки перша з
них передбачає право власника, який
виділяється, на частку із спільного
майна, а друга - можливість за позовом
інших співвласників припинити право
особи на частку у спільному майні.

На зазначене звернув увагу Верховний
Суд України. В ухвалі від 17 лютого 2010 p. у
справі № 6-6248св09 зазначено таке: «Суд
першої інстанції, ухвалюючи рішення,
керувався положеннями як ст. 364, так і
ст. 365 ЦК України, які є
взаємовиключними і одночасно
застосовані бути не можуть».

Суд постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду. Невиконання
позивачем цієї умови є підставою для
відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Європейського суду з прав
людини від 21 грудня 2010 р. (набуло
статусу остаточного 21 березня 2011 р.) у
справі за заявою Особи 33 № 35041/05
установлено наявність порушення ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, ратифікованого Законом України
від 17 липня 1997 року, а саме: незаконного
позбавлення Особи 33 майна у зв'язку з
порушенням правил щодо попереднього
депонування суми відшкодування, що
може призвести до негативних
економічних наслідків для Особи 33,
оскільки вимога попереднього платежу є
не просто технічною складовою
процедури відчуження майна, яка
встановлена законом, а основною
вимогою, на якій повинно ґрунтуватися
рішення суду про позбавлення особи
майна без її згоди.

При цьому грошова або інша майнова
компенсація відповідно до ст. 364 ЦК
України може бути виплачена
співвласнику, який виділяється, лише за
його згодою. Водночас відповідно до ст.
365 ЦК України згоди особи, право якої на
частку у спільному майні припиняється,
на отримання компенсації за його
частку не потрібно (позивачу лише
необхідно внести вартість частки,
право на яку припиняється, на
депозитний рахунок суду).

Наразі, вирішуючи спір між сторонами,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що вимоги ОСОБА_2 не підлягають
задоволенню на підставі ст. 364, так і ст.
365 ЦК України, оскільки ці положення є
взаємовиключними і одночасно
застосовані бути не можуть.

Окрім того, при застосуванні положень
ст. 365 ЦК України сторонами не дотримано
вимоги щодо попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду, а в разі припинення права
власності на майно на підставі ст. 364 ЦК
України, не дотримано вимоги ч. 2 ст. 364
ЦК України, відповідно до якої право на
частку у праві спільної часткової
власності у співвласника, який отримав
компенсацію, припиняється з дня її
отримання, а не з дня винесення судом
рішення.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих
обставин, на які посилаються сторони,
як на підставу своїх вимог та
заперечень підтверджених доказами,
перевірених в судовому засіданні,
оцінивши їх належність, допустимість, а
також достатність, взаємозв'язок у їх
сукупності, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин та правові
норми, які підлягають застосуванню до
цих правовідносин, колегія суддів
приходить до висновку про скасування
рішення та про відмову у задоволенні
позову.

Керуючись 303,304,307,309,313,314,316 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 2 грудня 2010 року скасувати та
ухвалити нове рішення наступного
змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про виділ частки із майна та припинення
права - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:
Судді: