Справа № 145/2004/13-ц Провадження №
22-ц/772/2578/2014Головуючий в суді першої
інстанції Ліщишина М. Ю.Категорія
43Доповідач Чорний В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого : Чорного В.І.

Суддів: Оніщука В.В, Чуприни В.О.

при секретарі : Богацькій О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Тиврівського
районного суду Вінницької області від
20 червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору: Служба у справах дітей
Тиврівської районної державної
адміністрації про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, усунення
перешкод у користуванні частиною
житлового будинку шляхом виселення, -

в с т а н о
в и л а :

ОСОБА_4 звернувся до суду з
позовом до відповідачів, мотивуючи
свої вимоги тим, що є власником 41/100
дольових частин житлового будинку з
господарськими спорудами, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1.
Посилаючись на те, що ОСОБА_3 з членами
своєї сім'ї - співвідповідачами у
справі самовільно займає належні йому
на праві власності приміщення, чим
обмежує право позивача на вільне
володіння, користування та
розпорядження своїм майном, призводить
до втручання в його особисте життя,
просив визнати ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням в домоволодінні
АДРЕСА_1; усунути перешкоди в
користуванні ОСОБА_4 вказаним
домоволодінням шляхом виселення з
нього відповідачів без наданням іншого
житла.

Рішенням Тиврівського районного
суду Вінницької області від 20.06.2014 року
позовні вимоги задоволено частково.
Вирішено усунути перешкоди ОСОБА_4 в
користуванні належними йому на праві
власності житловими приміщеннями
шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з:
приміщення в житловій прибудові «А1»,
житлової кімнати 1-2, площею 9,4 м.кв.,
житлової кімнати 1-7, площею 12 м.кв.,
веранди 1-1, площею 8,2м. кв., ганку «к», що
входить до складу житлового будинку
АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено. Вирішено питання про
судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначене рішення суду в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про
усунення перешкод в користуванні
частиною житлового будинку шляхом
виселення скасувати та ухвалити в цій
частині нове про відмову в задоволенні
позовних вимог.

В судовому засіданні
апеляційного суду ОСОБА_3 позовні
вимоги визнала, рішення суду вважає
законним, однак просить відстрочити
його виконання, оскільки ремонт в
частині будинку, належній її батьку ще
не завершено, а тому вона не має на
даний час куди виселитися.

Колегія суддів, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, вважає, що скарга
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відповідно до ст. 212 ЦК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим;
законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом;
обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Судом встановлено, що відповідно до
рішення Тиврівського районного суду
Вінницької області від 09.12.2010 року
поділено житловий будинок та
господарські споруди по АДРЕСА_1 та
визнано за ОСОБА_4 право власності на
41/100 дольових частин житлового будинку
з господарськими спорудами, що
складється із: приміщення в житловій
прибудові «А1», житлової кімнати 1-2,
площею 9,4 кв.м., житлової кімнати 1-7,
площею 12 кв.м., веранди 1-1, площею 8,2 кв.м.,
ганку «к», сараю «Г», гараж «Д», погріб
«п/а» та ? огорожі. Право власності на
59/100 частин житлового будинку з
господарськими спорудами визнано за
ОСОБА_10 - батьком ОСОБА_3

Згідно акту обстеження об'єкту
нерухомого майна по АДРЕСА_1 від 02.09.2013
року, складеного комісією в складі:
секретаря Гніванської міської ради
Висідалка А.Т., начальника
земельно-будівельного відділу
Ровінської В.Д., юриста Гніванської
міської ради ОСОБА_13, ОСОБА_3 разом із
ОСОБА_5 та неповнолітніми дітьми
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9
проживає та користується приміщеннями,
які належать позивачеві на праві
власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 321
ЦК України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

За правилами ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що задовольняючи частково
позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої
інстанції обгрунтовано виходив з того,
що незаконне проживання відповідачів в
належній позивачу частині будинку є
діями, що порушують його право
власності, а усунення порушення цього
права можливе лише шляхом виселення
відповідачів з цих приміщень.

Твердження апелянта щодо
правомірності користування нерухомим
майном, а також вселення в нього в
установленому законом порядку не
приймаються до уваги, оскільки це право
є похідним від прав ОСОБА_10 та існувало
до виділення дольових часток житлового
будинку співвласникам в натурі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом
матеріального чи процесуального права,
яке призвело, або могло призвести до
неправильного вирішення справи. Тому,
ухвалене у справі судове рішення є
законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тиврівського районного суду
Вінницької області від 20 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
(підпис) В.І.Чорний

Судді:
(підпис) В.В.Оніщук

(підпис)
В.О.Чуприна

З оригіналом вірно: