У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Закропивного О.В., Лесько А.О., Луспеника
Д.Д.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про
визнання правочину недійсним, визнання
права власності, усунення перешкод в
користуванні майном, вселення,
відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на
рішення апеляційного суду Одеської
області від 10 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2006 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із указаним позовом, у якому з
урахуванням уточнень просив: визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 3 жовтня 2005
року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6; поділити
майно, що є спільною сумісною власністю
ОСОБА_5 і ОСОБА_6, а саме квартиру
АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_5 не
перешкоджати у користуванні
вищевказаною квартирою; вселити його у
спірну квартиру та стягнути з ОСОБА_5
моральну шкоду у розмірі 50 тис. грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 3
червня 1984 року між ним та ОСОБА_5 було
зареєстровано шлюб, який 26 серпня 2004
року рішенням Приморського районного
суду м. Одеси розірвано. Про указане
рішення суду він дізнався зі слів своєї
дружини, яка у серпні 2004 року змінила
замки у їхній квартирі та заборонила
йому мешкати у спільній квартирі. За
роки їхнього подружнього життя за їхні
спільні кошти, за договором
купівлі-продажу від 9 червня 1995 року
було придбано спірну квартиру, в якій
вони разом з дочкою ОСОБА_6 проживали
однією сім'єю до серпня 2004 року. Право
власності на вищевказану спірну
квартиру було оформлено на
ОСОБА_5 3 жовтня 2005 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 було укладено спірний договір
купівлі-продажу указаної квартири.
Зазначав, що після розірвання шлюбу,
розподіл шлюбного майна у судовому
порядку не проводився, до того ж між ним
та ОСОБА_5 домовленостей щодо порядку
володіння та користування спільним
майном не було. При укладанні спірного
договору купівлі-продажу квартири
приватним нотаріусом не було додержано
вимог п. 43 ч. 2 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, щодо письмової згоди інших
співвласників на вчинення правочину,
якої він не надавав.

Ураховуючи викладене, просив
задовольнити позов.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Так, рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 14 грудня 2012
року позов ОСОБА_6 було задоволено
частково. Визнано договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 3 жовтня 2005 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 в частині купівлі-продажу Ѕ
частини квартири. Визнано за ОСОБА_6
право власності на Ѕ частину указаної
квартири. Зобов'язано ОСОБА_5 не
перешкоджати ОСОБА_6 у користуванні
спірною квартирою та вселено ОСОБА_6 до
указаної квартири. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_6 моральну шкоду у
розмірі 10 тис. грн. У задоволенні решти
позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 12 березня 2013 року рішення
місцевого суду в частині стягнення
моральної шкоди скасовано. Ухвалено в
цій частині нове рішення про відмову у
позові. В решті рішення суду залишено
без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 травня 2013 року
рішення апеляційного суду Одеської
області від 12 березня 2013 року залишено
без змін.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 21 листопада 2013 року заяву
ОСОБА_5 про перегляд рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 14 грудня 2012 року за нововиявленими
обставинами задоволено, указане
рішення скасовано, справу призначено
до розгляду.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 21 листопада 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 10 вересня 2014 року рішення
місцевого суду скасовано та ухвалено
нове рішення, яким позов ОСОБА_6
задоволено частково. Визнано недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений 3 жовтня 2005
року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в частині
купівлі-продажу Ѕ частини квартири.
Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1. Зобов'язано
ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_6 у
користуванні квартирою АДРЕСА_1.
Вселено ОСОБА_6 до квартири АДРЕСА_1. У
задоволенні решти позову ОСОБА_6
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції,
перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду, на підставі належним чином
оцінених доказів, поданих сторонами
(ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного
висновку про те, що позов ОСОБА_6
підлягає частковому задоволенню,
керуючись при цьому нормами ст. ст. 60, 65,
68, 70, 71 СК України, ст. 362 ЦК України, ст.
ст. 22, 23, 28 КЗпШС України. Крім того,
судом апеляційної інстанції
встановлено, що рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 23 вересня 2013
року, яке стало підставою для
задоволення заяви ОСОБА_5 про перегляд
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 14 грудня 2012 року за
нововиявленими обставинами, було
скасовано ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 18 лютого 2014 року.
Тобто суд першої інстанції взяв до
уваги судове рішення, яке не набрало
законної сили, що є порушенням вимог
ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити
оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6
відхилити.

Рішення апеляційного суду
апеляційного суду Одеської області від
10 вересня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник