АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6778/14
Справа № 2/408/212/14
Головуючий 1 інст. - Ткаченко О.Д.
Доповідач - Бобровський
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2014 року судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого Бобровського В.В.,

С у д д і в
Кокоші В.В.,

Шевченко Н.Ф.,

при
секретарі Харченко М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Біловодського районного
суду Луганської області від 13 серпня 2014
року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до Міловського житлово-комунального
підприємства про виплату компенсації
втрати заробітної плати в зв'язку з
затриманням розрахунку та суми
інфляції, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_3, звернувся
до суду з позовом до Міловського
житлово-комунального підприємства
Міловської селищної ради Луганської
області про стягнення середнього
заробітку за час затримки остаточного
розрахунку при звільненні за власним
бажанням з роботи 5 жовтня 2009 року.

На обґрунтування позовних вимог
ОСОБА_3, посилався на те, що рішенням
суду від 1 жовтня 2010 року на його
користь стягнуто середній заробіток за
час затримки остаточного розрахунку з 5
жовтня 2009 року по 22 березня 2010 року до
моменту звернення до суду, а не на день
ухвалення рішення та те, що у цій справі
не вирішувалось вимог про стягнення
соціальної допомоги по тимчасовій
непрацездатності за перші 5 днів
лікування у липні 2009 року.

Зазначивши, що рішенням суду від 30
травня 2013 року та додатковим рішенням
суду від 30 липня 2013 року на його
користь стягнуто кошти з підприємства
за цей час тимчасової
непрацездатності, але рішення
відповідачем не виконуються, з
урахуванням доповнень позовних вимог
ОСОБА_3 просив суд стягнути на його
користь з відповідача 75018 грн. за час
затримки розрахунку суми середнього
заробітку з 23 березня 2010 року по 14 січня
2014 року, день остаточного розрахунку та
відповідно індексу інфляції за цей
період у розмірі 13,5 % додатково просив
стягнути 10127,43 грн., а всього 85145,43 грн.

Представник відповідача
заперечував проти вимог ОСОБА_3, з
посиланням на їх безпідставність у
зв'язку з несплатою навмисно
соціальної допомоги позивачем за час
роботи на посаді директора , просив у
позові відмовити.

Рішенням Біловодського районного суду
Луганської області від 13 серпня 2014 року
у позові ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 з
посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення вимог
процесуального права при вирішенні
справи, позовні вимоги, які підставні й
обґрунтовані, просить рішення
районного суду скасувати новим
рішенням його позовні вимоги про
стягнення середнього заробітку за
весь час затримки проведення
остаточного розрахунку , з урахуванням
індексу інфляції, задовольнити у
повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги
колегія відповідно до положень ст..308
ЦПК України вирішила апеляційну скаргу
ОСОБА_3 відхилити, рішення районного
суду залишити без змін з наступного.

За правилом ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст..61 цього
Кодексу, які не підлягають доказуванню.

По справі встановлено, що ОСОБА_3,
працював директором Міловського
житлово-комунального підприємства,
створеного за рішенням Міловської
селищної ради від 23 грудня 2008 року №
20/336-1 та згідно розпорядження
селищного голови від 5 жовтня 2009 року №
147 його було звільнено з роботи в цей
день за власним бажанням.

Рішенням Міловського районного
суду Луганської області від 1 жовтня 2010
року, яке набрало законної сили за
позовом ОСОБА_3 до підприємства. на його
користь за період з 5 жовтня 2009 року по 22
березня 2010 року стягнуто 6929 грн.
середнього заробітку за час затримки
остаточного розрахунку при звільнені з
роботи заборгованості по зарплаті у
сумі 128,83 грн., яку відповідачем
сплачено 22 вересня 2010 року.

Рішенням Біловодського районного суду
Луганської області від 30 травня 2013 року
та додатковим рішенням цього суду від 30
липня 2013 року , які залишені без змін
ухвало. апеляційного суду Луганської
області від 5 листопада 2013 року,
стягнуто з підприємства 400 грн.
несплаченої соціальної допомоги по
тимчасовій непрацездатності з 23 по 27
липня 2009 року відповідно п.1 ч.1 ст.35
закону України «Про
загальнообов'язкове державне
страхування у зв'язку з тимчасовою
втратою працездатності та
втратами,зумовленими народженням та
похованням», на підставах ст..2 Закону
України «Про розмір внесків на деякі
види загальнообов'язкового державного
соціального страхування», за позовом
ОСОБА_3 до підприємства з яким він
звернувся 16 червня 2011 року.

Згідно електронних переказів за
цим рішенням суду позивачу
перераховано 9 серпня 2013 року 240 грн. та
144,60 коп. 14 січня 2014 року, які він отримав
відповідно 10 серпня 2013 року та 16 січня
2014 року. Відмовляючи у позові ОСОБА_3, за
пропуском встановленого ч.1 ст.233 КЗпП
України тримісячного строку з дня, коли
він дізнався або повинен був дізнатися
про порушення свого права на отримання
соціальної допомоги по
загальнообов'язковому державному
соціальному страхуванню у зв'язку з
тимчасовою втратою непрацездатності
перших п'яти днів, суд, з урахуванням
факту стягнення 6929 грн.
середньомісячної зарплати за рішенням
суду від 1 жовтня 2010 року, дійшов
правильного висновку про те, що
позивачем цей строк на звернення до
суду для вирішення трудового спору
пропущено без поважних причин, як щодо
стягнення суми середньомісячної
зарплати так й суми її індексації за
період з 23 березня 2010 року по 14 січня 2014
року несплати страхового
відшкодування.

Переглядаючи рішення районного
суду на підставах ч.1 ст.303 ЦПК України в
межах позовних вимог , які заявлені
ОСОБА_3 у суді першої інстанції та
доводів, що викладені ним в апеляційній
скарзі, колегія вважає такий висновок
суду підставним та обґрунтованим,
виходячи із норми ч.1 ст.233 КЗпП України
та рішення Конституційного Суду
України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012
щодо офіційного тлумачення положень
цієї статті КЗпП у взаємозв'язку з
положенням ст..ст.117, 237-1 цього Кодексу
за висновком якого при наявності спору
про розміри виплат працівнику належних
сум при звільненні, які не входять до
структури заробітної плати, він може
звернутися із заявою до суду для
вирішення трудового спору в
тримісячний строк з дня, коли дізнався
або повинен дізнатися про порушення
свого права.

Доводи апеляційної скарги про
безпідставність застосування до
спірних правовідносин положень ч.1 ст.233
КЗпП України про тримісячний строк
звернення до суду та те, що початок
цього строку починається з 5 листопада
2013 року з дня залишення судом
апеляційної інстанції без зміни рішень
суду про стягнення на його користь
соціальної допомоги, колегія вважає
такими, що не спростовують висновку
суду першої інстанції про початок
перебігу строку звернення до суду не з
дня набуття цих рішень законної сили,
або моменту їх виконання, а з дня
присудження 30 липня 2013 року стягнення
400 грн. несплаченої суми соціальної
допомоги, оскільки саме з цього дня
позивачу достеменно стало відомо про
порушення відповідачем його права на
отримання соціальних виплат
роботодавцем, а не Фондом соціального
страхування тимчасової
непрацездатності.

З огляду на викладене, керуючись
ст..ст. 303, 304, 308, 313, 314 ЦПК України,
колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Біловодського районного суду
Луганської області від 13 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після
проголошення але протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді