АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22ц-791/2838/2014р.
Головуючий в І інстанції Венглєвська
Доповідач - Радченко С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року жовтня місяця 01 дня колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Херсонської
області в складі:

Головуючого: Радченка С.В.

Суддів: Капітан І.А., Колісніченка А.Г.

при секретарі: Сікорі О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Херсоні цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Генічеського районного суду
Херсонської області від 25 червня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_1 до
Павлівської сільської ради
Генічеського району Херсонської
області про визнання права довічного
успадковуваного володіння на земельну
ділянку в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із зазначеним позовом, в якому
посилалася на ту обставину, що в 1992 році
її батько, ОСОБА_2 отримав у довічне
успадковуване володіння земельну
ділянку, розміром 52,9 га., яка
розташована на території Павлівської
сільської ради Генічеського району.
Земельна ділянка була надана для
здійснення сільськогосподарського
виробництва в межах діяльності
фермерського господарства. Право на
землю було оформлено шляхом складання
державного акту на право довічного
успадковуваного володіння на земельну
ділянку, який було видано її батьку на
підставі рішення Павлівської
сільської ради від 22.12.1992 року. Протягом
наступних років земельна ділянка
використовувалася за призначенням, але
у приватну власність її батько не
переоформлював. 22.06.2012 року ОСОБА_2
склав заповіт, яким заповідав їй
зазначену земельну ділянку та
ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько помер. Вона
звернулася до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, але у
видачі свідоцтва про право на спадщину
їй було відмовлено, оскільки чинним
законодавством не передбачено
переходу права довічного
успадковуваного землеволодіння від
особи, яка набула це право, до
спадкоємців. Просила визнати за нею
право довічного успадковуваного
володіння в порядку прийняття спадщини
на земельну ділянку розміром 52,9 га., яка
розташована на території Павлівської
сільської ради Генічеського району,
яка належала ОСОБА_2.

Рішенням Генічеського районного суду
Херсонської області від 25 червня 2014
року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове про задоволення її
позовних вимог.

Письмові заперечення на адресу
апеляційного суду не надходили.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
що з'явились в судове засідання,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Встановлено судом і це підтверджується
матеріалами справи, що рішенням ХІ
сесії Павлівської сільської ради
народних депутатів Генічеського
району Херсонської від 22 грудня 1992 року
ОСОБА_2 надано в довічне успадковуване
володіння земельну ділянку загальною
площею 52,9 га для ведення селянського
(фермерського) господарства. На
підставі зазначеного рішення на ім'я
ОСОБА_2 виданий державний акт на право
довічного успадковуваного володіння
землею, зареєстрований в Книзі записів
державний актів за №294 (а.с.8-9).
Сторонами не заперечувалося, що
померлий ОСОБА_2 був засновником
фермерського господарства,
розташованого на території
Павлівської сільської ради.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с.4).

За життя ОСОБА_2 склав заповіт,
посвідчений 22 червня 2012 року
секретарем виконкому Павлівської
сільської ради Генічеського району
Херсонської області, яким заповідав
належну йому земельну ділянку площею
52,9 га ОСОБА_1 (а.с.7).

У встановлений законом строк позивачка
звернулася з заявою до Генічеської
державної нотаріальної контори про
прийняття спадщини за заповітом після
смерті ОСОБА_2 та отримала роз'яснення,
що свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на земельну ділянку вона
отримати не може, оскільки чинним
законодавством не передбачено
переходу права довічного
успадковуваного землеволодіння від
особи, яка набула це право, до
спадкоємців (а.с.10).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для визнання права довічного
успадковуваного володіння на земельну
ділянку в порядку спадкування за
позивачкою, оскільки спадкодавець не
набув права власності на спірну
земельну ділянку за свого життя, а
права спадкоємців є похідними від прав
спадкодавця.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки правильно
встановивши характер спірних
правовідносин, суд вірно застосував
норми матеріального права і дав
належну оцінку наданим у справі
доказам.

Згідно з Постановою Верховної Ради
УРСР від 05 грудня 1990 року № 511 «Про
вирішення питань, пов'язаних з правом
власності на землю» громадянам
надавалися земельні ділянки для
ведення селянського й особистого
підсобного господарства, садівництва
та обслуговування жилих будинків,
задоволення інших потреб, передбачених
законом, у довічне успадковуване
володіння.

За вимогами ст. 6 Земельного кодексу
Української РСР від 18 грудня 1990 року (в
редакції станом на 15 березня 1991 року) у
довічне успадковуване володіння земля
надавалась громадянам Української РСР
для ведення селянського (фермерського)
господарства, а введеним в дію 15
березня 1992 року Земельним кодексом
України не передбачалося право
довічного успадковуваного володіння
землею. Згідно ст. 6 вказаного Кодексу
громадяни України мали право на
одержання у власність земельної
ділянки, в тому числі для ведення
селянського (фермерського)
господарства.

Статтею 19 Закону України про селянське
(фермерське) господарство, в редакції
1991 року визначено, що успадкування
землі і майна селянського
(фермерського) господарства
здійснюється відповідно до земельного
та цивільного законодавства України,
такі ж самі вимоги щодо успадкування
майна фермерського господарства
містяться в ст. 23 Закону України «Про
фермерське господарство», а ст. 19
Закону України «Про фермерське
господарство» визначає, що до складу
майна фермерського господарства
(складеного капіталу) можуть входити:
будівлі, споруди, облаштування,
матеріальні цінності, цінні папери,
продукція, вироблена господарством в
результаті господарської діяльності,
одержані доходи, інше майно, набуте на
підставах, що не заборонені законом,
право користування землею, водою та
іншими природними ресурсами,
будівлями, спорудами, обладнанням, а
також інші майнові права (в тому числі
на інтелектуальну власність), грошові
кошти, які передаються членами
фермерського господарства до його
складеного капіталу.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
підставою розгляду справи позивачка
вказує на відмову державного нотаріуса
у видачі Свідоцтва про право на вказану
спадщину за заповітом, оскільки нею не
надано належним чином оформлених
документів, що посвідчують право
власності ОСОБА_2 на дану земельну
ділянку.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про
фермерське господарство» успадкування
фермерського господарства
здійснюється відповідно до закону. В
чинному законодавстві не передбачені
механізми успадкування земельних
ділянок, які належали спадкоємцям на
праві довічного успадковуваного
землеволодіння.

У відповідності до ст. 1225 ЦК України
право власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення.

У пункті 8 постанови Верховної Ради
України «Про прискорення земельної
реформи та приватизацію землі» від 13
березня 1992 року встановлено, що
громадяни яким було надано у
встановленому порядку земельні
ділянки у довічне успадковування або
постійне володіння, зберігають свої
права на використання цих земельних
ділянок до оформлення права власності
або землекористування відповідно до
земельного кодексу.

За вимогами ст. 22 Земельного кодексу
України 1990 року право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

За ст. 23 ЗК УРСР 1991 року право власності
або право постійного користування
землею посвідчується державними
актами, які видаються і реєструються
сільськими, селищними, міськими,
районними Радами народних депутатів.

Статтею 1218 ЦК визначено, що до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на
земельну ділянку є набуття
спадкодавцем зазначеного права у
встановленому законодавством України
порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув
права власності на земельну ділянку, то
спадкоємець також не набуває права
власності у порядку спадкування. До
спадкоємця переходять лише визначені
майнові права, які належали
спадкодавцеві на час відкриття
спадщини. Для набуття права власності у
встановленому законодавством порядку
спадкоємець повинен здійснити дії, які
необхідні для набуття права власності
на визначену земельну ділянку.

Як встановлено судом, за життя ОСОБА_2
державний акт на право власності на
спірну земельну ділянку або на право
користування нею не отримував, із
заявами щодо переоформлення земельної
ділянки не звертався.

Наведене свідчить про те, що позивачка
не набула в установленому законом
порядку права на землю, яке б підлягало
судовому захисту, оскільки
спадкодавець ОСОБА_2 на час смерті
такого права не мав.

З огляду на вищезазначене, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав про визнання за
позивачкою як за спадкоємицею за
заповітом права довічного
успадковуваного володіння на земельну
ділянку з цільовим призначенням для
ведення фермерського господарства у
порядку спадкування, з наведених у
позові мотивів, оскільки права
позивачки порушені не були.
Оскаржуване рішення суду не позбавляє
її можливості скористатись у
подальшому своїм правом на
приватизацію земельної ділянки.

За положеннями п. 11 ст. 118 ЗК України, п.
4 ст. 7 Закону України «Про фермерське
господарство», питання передачі
земельної ділянки у власність для
ведення фермерського господарства
відноситься до компетенції органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування і вирішується в
судовому порядку в разі відмови цього
органу у передачі земельної ділянки
або у разі залишення заяви без
розгляду.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції вірно вказав, що рішення
Конституційного Суду України від 22.09.2005
року, яким визнано неконституційними
положення п.6 розділу 9 «Перехідні
положення» в частині щодо втрати
громадянами після закінчення строку
оформлення права власності або права
користування землею раніше наданого їм
права користування земельною ділянкою,
не впливає на правильність висновків
суду про відсутність підстав для
задоволення позову, оскільки за
рішенням Конституційного за
громадянами зберігається право щодо
переоформлення раніше наданого їм
права довічного успадковуваного
володіння на земельну ділянку, яке може
бути ними реалізоване за життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на законі та належних
доказах, і як такі, що висновки суду не
спростовують, підлягають відхиленню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду постановлено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права та не вбачає
підстав для його скасування і
ухвалення нового рішення про
задоволення позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Генічеського районного суду
Херсонської області від 25 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності після
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ у
касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: