Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 вересня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі :

головуючої : Готри Т.Ю.,

суддів : Джуги С.Д., Кеміня М.П.,

при секретарі : Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 05 грудня 2013 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
суми боргу,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з даним позовом, в якому вказував
на те, що 09.06.2010 року ОСОБА_1 отримав від
нього грошові кошти в сумі 7 418,13 грн.,
які зобов'язався повернути на його
першу вимогу, що стверджується його
розпискою від 09.06.2010 року. На його
неодноразові вимоги про повернення
коштів в добровільному порядку
відповідач не реагував і на його
письмову вимогу від 01.07.2011 року гроші не
повернув, тому просив стягнути з
відповідача на його користь 7418,13 грн. та
судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 5 грудня 2013 року позов ОСОБА_2
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 7418,13 грн. згідно
розписки від 09.06.2010 року та судові
витрати в розмірі 194,18 грн.

Ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 25 березня 2014
року рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 5 грудня 2013
року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 липня 2014 року
ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 25 березня 2014
року скасовано, а справу передано на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Таким чином, предметом апеляційного
розгляду є апеляційна скарга
відповідача ОСОБА_1 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
05.12.2013 року, в якій відповідач просить
скасувати зазначене рішення, як
постановлене з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
і ухвалити нове рішення, яким у позові
ОСОБА_2 відмовити. Вказує на те, що він
перебував з позивачем у трудових
відносинах, і зазначена у розписці сума
є його заборгованістю по заробітній
платі, яку позивач виплатив йому згідно
судового наказу.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_3 апеляційну
скаргу підтримали.

Позивач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не
визнав.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у справі, перевіривши
доводи апеляційної скарги та матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив із того, що між
сторонами виникли правовідносини
позики, а тому дійшов висновку про
стягнення з відповідача боргу за
договором позики.

Проте, колегія суддів із висновком суду
першої інстанції погодитись не може за
таких обставин.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа,-
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) - у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Правовий аналіз статей 1046, 1047 ЦК
України свідчить про отримання коштів
в борг і зобов'язання їх повернути.
Проте із розписки від 09 червня 2010 року
слідує, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2
кошти в сумі 7 418, 13 грн. (сім тисяч
чотириста вісімнадцять гривень
тринадцять копійок) (а.с. 6), однак
обов»язок ОСОБА_1 по їх поверненню
ОСОБА_2 у ній відсутній.

Посилання позивача ОСОБА_2 на те, що між
ним і відповідачем була усна
домовленість про повернення вказаних
коштів, не заслуговують на увагу,
оскільки умова про зобов'язання
позичальника повернути позикодавцеві
таку ж суму грошових коштів (суму
позики) - є істотною умовою для
укладення договору позики відповідно
до вимог ч.1 ст.638 ЦК України, за
відсутності якої в договорі на
відповідача ОСОБА_1 не може бути
покладено оюбов»язку по поверненню
отриманих ним від позивача коштів, які
ним були отримані в рахунок
заборгованої позивачем заробітної
плати під час виконання судового
наказу Ужгородського міськрайонного
суду від 17 лютого 2010 року про стягнення
з ТзОВ «Континент» на користь ОСОБА_1
7418,43 грн. боргу.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач працював в СТОВ
„Континент", де позивач був фактичним
керівником. (а.с. 25, 74-77). Судовим наказом
від 17 лютого 2010 року з ТзОВ „Континент"
було стягнуто на користь ОСОБА_1 7 418, 43
грн (в якості не виплаченої заробітної
плати) (а.с. 26). 22 квітня 2010 року було
відкрито виконавче провадження на
підставі вищезазначеного судового
наказу. 09 червня 2010 року ОСОБА_1 було
отримано від ОСОБА_2 кошти в сумі 7 418, 13
грн. - саме таку суму, яка була стягнута
судовим наказом, і відповідач вказує
саме на те, що розписка була написана на
підтвердження отримання ним коштів від
позивача на виконання судового наказу,
у зв'язку з чим виконавче провадження
по даному наказу за заявою ОСОБА_1 було
закінчено (постанова про закінчення
виконавчого провадження від 20 серпня
2010 року (а.с. 32).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку, що між
сторонами виникли правовідносини
позики, оскільки в матеріалах справи
про це відсутні належні і допустимі
докази. Наявна у справі розписка не є
доказом на підтвердження укладення між
сторонами договору позики, оскільки
лише саме найменування документа
(розписка) не стверджує укладення між
сторонами договору позики.

Аналогічні висновки і мотиви, з яких
скасовано ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 25 березня 2014
року, містяться в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 липня 2014 року, яка
відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України є
обов'язковою для суду апеляційної
інстанції при новому розгляді справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції, у
відповідності до ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню, як таке, що не
відповідає обставинам справи і
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, у зв'язку з чим по справі слід
ухвалити нове рішення, яким у позові
ОСОБА_2 слід відмовити, а апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 05 грудня 2013 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у позові
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми
боргу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено в касаційному порядку
на протязі двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді