22-ц/775/104/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Соловйов О.Л.
Доповідач Попова С. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

07 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Сорока Г.П.,
Попової С.А.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі апеляційну
скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 29
листопада 2013 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку «ПриватБанк», третя особа -
ОСОБА_2, про визнання недійсним
договору поруки, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із даним позовом, в якому зазначив,
що 27.03.2008р. він уклав договір поруки у
забезпечення кредитних зобов"язань
ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк». Однак
цей договір ним було підписано
внаслідок психологічного примусу зі
сторони позичальника, під
порядкуванням якого він працював у ТОВ
«ПКФ Фарба-Колор», та під загрозою
звільнення з підприємства, що
супроводжувалося зменшенням
заробітної плати і її нерегулярною
виплатою. Тож такий договір має бути
визнаний недійсним з підстави,
визначеної ст. 231 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
29 листопада 2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк»
про визнання недійсним договору поруки
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просив рішення скасувати та ухвалити
нове, яким його позовні вимоги
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_1 і його представника
ОСОБА_3, які підтримали доводи скарги,
заперечення проти скарги представника
ПАТ КБ «ПриватБанк» - Шишелової Н.В.,
розглянувши справу відповідно до ч. 2
ст. 305 ЦПК України у відсутність
повідомленого про дату і час розгляду
справи третьої особи згідно до
положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це
підтверджується матеріалами справи,
27.03.2008р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено
договір поруки № 217438-cred/1, за яким
позивач поручився перед банком за
виконання позичальником ОСОБА_2
кредитних зобов"язань на суму 50тис.грн.
за договором від 27.03.2008р. зі строком дії
до 25.03.2010р.

Зі змісту заяви ОСОБА_2 від 11.11.2011р.,
посвідченої приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
вбачається, що ним, як одним з
засновників та директором ТОВ «ПКФ
Фарба-Колор» здійснювався моральний,
психологічний та матеріальний тиск на
ОСОБА_1, який працював на ТОВ «ПКФ
Фарба-Колор» головним бухгалтером у
період 2007-2009р.р., в цілях спонукання
останнього до укладання договору
поруки № 217438-cred/1 від 27.03.2008р.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено укладення ним
договору поруки під психологічним
насильством з боку третьої особи, як
підстави для визнання цього правочину
недійсним.

З такими висновками не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

Вимоги про визнання правочину
недійсним на підставі ст. 231 ЦК України
можуть бути задоволені за умови
доведеності позивачем в порядку ст.ст.
10, 60 ЦПК України фактів застосування до
нього фізичного чи психологічного
тиску з боку іншої сторони чи з боку
третьої особи, вчинення правочину
проти справжньої волі та наявність
причинного зв'язку між фізичним або
психічним тиском і вчиненням
правочину, який оспорюється.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1
посилається на нотаріально посвідчену
заяву ОСОБА_2 про його тиск на позивача
аби той поручився за позичальника
перед банком за виконання грошових
зобов'язань.

Разом з тим, такого роду заява, хоча б і
завірена нотаріально не є правочином,
який створює, змінює або припиняє
правовідносини, а може бути доказом для
встановлення фактичних обставин, що
оцінюється за правилами ст. 212 ЦПК
України в сукупності з іншими
зібраними по справі доказами.

Втім, позивачем не доведено іншими
матеріалами, що у взаємопоєднанні із
заявою ОСОБА_2 могли свідчити про
психологічний тиск з боку останнього
на ОСОБА_1 в момент підписання останнім
договору поруки.

Не можуть бути взяті за докази чинення
психологічного насильства накази по
ТОВ "ПКФ Фарба-Колор" про виплату
премій, попередження про прийдешнє
звільнення позивача у січня 2008 року за
п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки питання
преміювання працівників, звільнення
працівників за скороченням
чисельності або штату, заборгованості
підприємства перед ОСОБА_1 по
заробітній платі, що малась станом на
березень 2008 року, перебуває в площині
трудових відносин, в межах яких позивач
міг відшукувати поновлення своїм прав -
у випадку їх порушення. Ці обставини
самі по собі не свідчать про
психологічний тиск з боку директора
підприємства на працівника ОСОБА_1

Позивач, посилаючись на дії ОСОБА_2, що
носять ознаки карного переслідуваного
діяння, звернувся до правоохоронних
органів лише у січні 2013 року і тільки у
зв"язку з виконанням судового рішення
про стягнення з позичальника і
поручителя на користь банку суми боргу
та після опису майна. На даний час за
відомостями прокуратури Жовтневого
району міста Маріуполя ОСОБА_2 у якості
підозрюваного не притягнутий,
обвинувальний вирок стосовно нього не
ухвалений.

До того ж, як вбачається з матеріалів
справи і не спростовано позивачем,
ОСОБА_1 у березні 2010 року намагався
оспорювати даний договір поруки, але не
з підстав психологічного тиску, а з
підстав його волевиявлення на
поручительство за іншу особу, а не
колишнього директора ОСОБА_2 А в 2012 році
позивач намагався оспорити даний
договір поруки з аналогічної підстави -
психологічного тиску з боку ОСОБА_2; за
виниклим спором було ухвалено рішення
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя від 17.09.2012р., яким позивачеві
відмовлено в задоволенні вимог про
визнання недійсним цього договір
поруки, а в суді апеляційної інстанції
рішення суду скасоване, а позов за
заявою ОСОБА_1 залишений без розгляду.

Колегія суддів ставиться критично до
посилань позивача, що довідався про
психологічний тиск на нього лише зі
змісту нотаріальної заяви ОСОБА_2, бо
підставою для визнання угоди недійсною
за ст. 231 ЦК України є вчинення
психологічного тиску саме в момент
учинення правочину, що має відчувати
особа, яка укладає такий договір - в
даному випадку березень 2008 року, а не
згодом пізніше як став позивач
зазначати з листопада 2011 року.

Отже, як в ході розгляду справи судом
першої інстанції, яким надана вірна
оцінка хронології вищевикладених
подій, так і в ході апеляційного
перегляду справи позивачем не
доведено, що договір поруки укладався
ним під впливом психічного насильства
з боку ОСОБА_2

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні
їм правовідносини, поясненням сторін
та наданим доказам дав належну оцінку.
Суд правильно застосував матеріальний
закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України,
дійшов обґрунтованого висновку про
недоведеність укладення позивачем
договору поруки під психологічним
тиском ОСОБА_2, що є підставою для
відмови у задоволенні вимог про
визнання цього правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
позивачем і його представником не
надано і в суді апеляційної інстанції.
Порушень норм процесуального права,
які б могли призвести до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга позивача
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А
Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
29 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді