Справа № 161/8131/14-ц
Провадження № 2/161/2628/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

30 вересня 2014 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області

в складі: головуючого - судді Філюк Т.М.

при секретарі Марчак Е.Є.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Волинського
інформаційного порталу Онлайн
Булковської О.П.

представника відповідача ТзОВ
«Редакція зазви «Віче-інформ» -
Коробової А.А.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до
Волинського інформаційного порталу
Онлайн, інтернет видання «Волинська
правда», ТзОВ «Редакція зазви
«Віче-інформ», ОСОБА_2 про визнання
поширеної інформації недостовірною,
захист честі, гідності та ділової
репутації,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до
Волинського інформаційного порталу
Онлайн, інтернет видання «Волинська
правда», ТзОВ «Редакція зазви
«Віче-інформ», ОСОБА_2 про визнання
поширеної інформації недостовірною,
захист честі, гідності та ділової
репутації.

Свій позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1
інтернет видання «Волинський
інформаційний портал «Online», інтернет
видання «Волинська правда» та газета
«Віче-інформ» розмістили публікацію
автора ОСОБА_2 «ІНФОРМАЦІЯ_2», також
дана стаття була розміщена і у газеті
«Дзеркало тижня».

Вказує, що зміст даної статті
спрямований дискредитувати його
особисто в очах громадськості, посіяти
негатив та зневіру серед партнерів,
колег, виборців. Автор зухвало та
цинічно в саркастичному стилі описав
вирвані та перекручені епізоди, які
пов'язані з його господарською
діяльністю. Крім того, автор даної
статті пов'язує позивача та його брата
в рейдерстві, як діяльність, що
знаходиться на першому плані у їхньому
повсякденному житті

Зазначає, що викладені відомості в
даній публікації неправдивими і
такими, шо ганьблять його честь,
гідність та принижують ділову
репутацію. Вважає, що дана стаття
написана на замовлення, мета якого
скомпрометувати позивача та його
брата, заплямити їхню ділову репутацію,
оскільки він є депутатом Луцької
міської ради, а його брат - членом
виконавчого комітету Луцької міської
ради.

Просить визнати відомості викладені в
інтернет виданні «Волинський
інформаційний портал «Online», інтернет
виданні «Волинська правда» та газеті
«Віче-інформ» авторства ОСОБА_2
недостовірною інформацією та такою, що
порочать честь та гідність ОСОБА_3, а
саме :

- «першою рейдерською жертвою братів
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 ... було спільне
міжгосподарське підприємство
"Луцькагробуд"»;

- «сфальсифіковані загальні збори
"пайовиків"»;

- «брати шахрайським шляхом одержали
довіреності власників акцій, шо дало їм
право взяти участь у голосуванні»;

- «у людей цинічно відібрали потужне
будівельне підприємство ...»;

- «У 2010 р. брати з використанням
сумнівних з погляду закону методів
отримали контроль над державним
підприємством "Волинська обласна
друкарня"»;

- «Брати ніколи не приховували любові
до красивих фасадів та оренди: пил в очі
- основа їхнього бізнесу»;

- «Коло з боргами братів замкнулося
міцною петлею на шиї
пенсіонерів-вкладників»;

- «Цинічні політики-пігмеї, потенційні
грабіжники-рейдери місцевого "розливу",
любителі спиртного, аферисти, злодії»;

- «брати ОСОБА_3 активно користувались
"дахом" одного із заступників прокурора
області.»

зобов'язавши відповідачів спростувати
викладену в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» від
ІНФОРМАЦІЯ_3 НОМЕР_1 недостовірну
інформацію шляхом розміщення на
публікації із назвою «Спростування»,
надрукованою тим же шрифтом і
розміщеному на тому ж місці шпальти
протягом одного місяця з дня набрання
рішенням суду законної сили тексту
спростування наступного змісту:

- «Спростування! «першою рейдерською
жертвою братів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 ... було
спільне міжгосподарське підприємство
"Луцькагробуд"» є недостовірною;

- «Спростування! «сфальсифіковані
загальні збори "пайовиків"» є
недостовірною;

- «Спростування! «брати шахрайським
шляхом одержали довіреності власників
акцій, що дало їм право взяти участь у
голосуванні» є недостовірною;

- «Спростування! «у людей цинічно
відібрали потужне будівельне
підприємство ...» є недостовірною;

- «Спростування! «У 2010 р. брати з
використанням сумнівних з погляду
закону методів отримали контроль
наддержавним підприємством "Волинська
обласна друкарня"» є недостовірною;

- «Спростування! «Брати ніколи не
приховували любові до красивих фасадів
та оренди: пил в очі - основа їхнього
бізнесу» є недостовірною;

- «Спростування! «Коло з боргами братів
замкнулося міцною петлею на шиї
пенсіонерів-вкладників» є
недостовірною;

- «Спростування! «Цинічні
політики-пігмеї, потенційні
грабіжники-рейдери місцевого "розливу",
любителі спиртного, аферисти, злодії» є
недостовірною;

- «Спростування! «брати ОСОБА_3 активно
користувалось "дахом" одного із
заступників прокурора області.» є
недостовірною.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримала з підстав,
викладених в позовній заяві та просила
його задовольнити.

Представник відповідача Волинського
інформаційного порталу Онлайн
Булковської О.П., представника
відповідача ТзОВ «Редакція зазви
«Віче-інформ» - Коробової А.А. та
відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позов не визнали, заперечували щодо
його задоволення, вказуючи, що
інформація, викладена в оспорюваній
публікації, яку вважає позивач
недостовірною і просить спростувати, є
оціночними судженнями, що не можуть
бути витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, а тому не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Заслухавши пояснення сторін по справі,
дослідивши зібрані по справі докази в
їх сукупності, суд прийшов до
висновку, що позов ОСОБА_3
безпідставний та до задоволення не
підлягає виходячи з наступного.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що
відповідно до Конституції України
фізична особа, зокрема, має право на
повагу до гідності та честі.

Відповідно до ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4
ст. 32 Конституції України, ст. 10
Конвенції про захист прав людини і
основних свобод кожному гарантується
право на захист ділової репутації та
спростування недостовірної інформації
особою, яка поширила таку інформацію.

Разом із тим, відповідно до частин 1, 2
статті 34 Конституції України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань. Кожен має право
вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір.

Крім того, за змістом зазначених норм
законодавства, кожному гарантується
право на свободу висловлення поглядів,
у тому числі, право поширювати
інформацію без втручання органів
державної влади, за умови, що вони діють
добросовісно і надають правильну і
достовірну інформацію, не завдаючи при
цьому шкоди репутації окремих осіб і не
порушуючи їх прав.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 15 постанови від 27 лютого
2009 року № 1 «Про судову практику у
справах про захист гідності, честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної
особи», недостовірною вважається
інформація, яка не відповідає
дійсності або викладена неправдиво,
тобто містить відомості про події та
явища, яких не існувало взагалі або які
існували, але відомості про них не
відповідають дійсності (неповні або
перекручені).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
інтернет видання «Волинський
інформаційний портал «Online», інтернет
видання «Волинська правда» та газета
«Віче-інформ» розмістили публікацію
«ІНФОРМАЦІЯ_2», в якій міститься
наступна інформація:

- «першою рейдерською жертвою братів
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 ... було спільне
міжгосподарське підприємство
"Луцькагробуд"»;

- «сфальсифіковані загальні збори
"пайовиків"»;

- «брати шахрайським шляхом одержали
довіреності власників акцій, шо дало їм
право взяти участь у голосуванні»;

- «у людей цинічно відібрали потужне
будівельне підприємство ...»;

- «У 2010 р. брати з використанням
сумнівних з погляду закону методів
отримали контроль над державним
підприємством "Волинська обласна
друкарня"»;

- «Брати ніколи не приховували любові
до красивих фасадів та оренди: пил в очі
- основа їхнього бізнесу»;

- «Коло з боргами братів замкнулося
міцною петлею на шиї
пенсіонерів-вкладників»;

- «Цинічні політики-пігмеї, потенційні
грабіжники-рейдери місцевого "розливу",
любителі спиртного, аферисти, злодії»;

- «брати ОСОБА_3 активно користувались
"дахом" одного із заступників прокурора
області.»

Також встановлено, що автором даної
публікації зазначений ОСОБА_2

Обґрунтовуючи підставність позову,
ОСОБА_3 покликається на те, що вказана
стаття містить недостовірну
інформацію, яка порочить його честь,
гідність та ділову репутацію.

Відповідно до статті 277 ЦК України та
роз'яснень, які містяться в пункті 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» фізична особа,
особисті немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї та (або)
членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Пунктом 15 зазначеної постанови Пленуму
Верховного Суду України вказано, що
відповідно до частини 3 статті 277 ЦК
України, негативна інформація,
поширена про особу, вважається
недостовірною, якщо особа, яка її
поширила, не доведе протилежного
(презумпція добропорядності).
Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.
Спростування поширеної недостовірної
інформації повинно здійснюватись
незалежно від вини особи, яка її
поширила. Таким чином, інформація, яка
може бути визнана недостовірною чи
негативною, має носити, в першу чергу,
стверджувальний характер.

При розгляді справ зазначеної
категорії суди повинні мати на увазі,
що юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і всебічно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначити характер такої
інформації та з'ясувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Згідно з частинами 1, 2 статті 30 Закону
України «Про інформацію» від 02 жовтня
1992 року № 2657-XII ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості. Якщо особа
вважає, що оціночні судження або думки
принижують її гідність, честь чи ділову
репутацію, а також інші особисті
немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй
законодавством правом на відповідь, а
також на власне тлумачення справи у
тому самому засобі масової інформації
з метою обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку.

З огляду на приписи ст. 277 ЦК України не
є предметом судового захисту оціночні
судження, думки, переконання, критична
оцінка певних фактів і недоліків, які
будучи вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їхньої
відповідності дійсності (на відміну
від перевірки істинності фактів) і
спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про
захист прав людини ы основних свобод.

Разом із тим, за змістом зазначеного
законодавства, кожному гарантується
право на свободу вираження поглядів, в
тому числі право поширювати інформацію
без втручання органів державної влади,
за умови, що вони діють добросовісно і
надають правильну і достовірну
інформацію, не завдаючи при цьому шкоди
репутації окремих осіб і не порушуючи
їх прав.

У законодавстві є чітке розмежування
між інформацією фактичного характеру,
яка має бути доведена, й оціночними
судженнями, які не підлягають
доведенню і спростуванню.

Відповідно до пункту 19 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 1 від
27 грудня 2009 року «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної
особи», вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначити характер такої
інформації та з'ясувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Якщо особа вважає, що оціночні судження
або думки, поширені в засобі масової
інформації, принижують її гідність,
честь чи ділову репутацію, а також інші
особисті немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК
України та відповідним законодавством
правом на відповідь, а також на власне
тлумачення справи (ст. 37 Закону України
«Про пресу» , ст. 65 Закону України «Про
телебачення і радіомовлення») у тому ж
засобі масової інформації з метою
обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію про захист прав людини
і основоположних свобод та практику
Європейського суду з прав людини як
джерело права.

Статтею 10 Конвенції про захист прав
людини і основних свобод,
ратифікованої Україною, передбачено
право кожного на свободу вираження
поглядів. Це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до практики Європейського
суду з прав людини, зокрема, п. 46 справи
«Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986
року, слід уважно розрізняти факти та
оціночні судження. Наявність фактів
можна довести, а правдивість оціночних
суджень не можна. Так, оціночним
судженням є висновок, отриманий в
результаті інтелектуальної, логічної
обробки і узагальнення фактів, оцінок
інших людей, інформації довідкового
характеру та причинно-наслідкового
зв'язку між зазначеними джерелами
інформації.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що
вищезазначені відомості, які поширені
в мережі Інтернет та в друкованому
засобі масової інформації, які просить
позивач визнати недостовірною
інформацією та такою, що порочить його
честь, гідність та ділову репутацію,
викладені не у формі фактів, а у формі
оціночних суджень, а тому не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Згідно з роз'ясненнями, даними у п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", критична оцінка певних фактів і
недоліків, думки та судження не можуть
бути підставою для задоволення вимог
про відшкодування моральної шкоди.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона покладається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

ОСОБА_3 не довів та не надав суду
будь-яких належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що в
результаті опублікованої статті було
порушено його особисті немайнові
права, зокрема, право на повагу до
честі, гідності та на недоторканість
ділової репутації.

Разом з тим, в п.21 Постанови № 1 Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»
роз'яснено: « при поширенні
недостовірної інформації стосовно
приватного життя публічних осіб
вирішення справ про захист їх гідності,
честі чи ділової репутації має свої
особливості. Суди повинні враховувати
положення Декларації про свободу
політичних дебатів у засобах масової
інформації, схваленої 12 лютого 2004 року
на 872-му засіданні Комітету Міністрів
Ради Європи, а також рекомендації, що
містяться в Резолюції 1165 (1998)
Парламентської Асамблеї Ради Європи
про право на недоторканість приватного
життя.

Зокрема, в названій Резолюції
зазначається, що публічними фігурами є
особи, які обіймають державні посади і (
або) користуються державними
ресурсами, а також усі ті, хто відіграє
певну роль у суспільному житті ( у
галузі політики, економіки, мистецтва,
соціальній сфері, спорті чи в будь-якій
іншій галузі).

У ст.ст. 3,4,6 Декларації зазначається, що
оскільки політичні діячі та посадові
особи, які обіймають публічні посади
або здійснюють публічну владу на
місцевому, регіональному,
національному чи міжнародному рівнях,
вирішили апелювати до довіри
громадськості та погодилися
«виставити» себе на публічне політичне
обговорення , то вони підлягають
ретельному громадському контролю і
потенційно можуть зазнати гострої та
сильної громадської критики у засобах
масової інформації з приводу того, як
вони виконували або виконують свої
функції. При цьому зазначені діячі та
особи не повинні мати більшого захисту
своєї репутації та інших прав
порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим межа допустимої критики
щодо політичного діяча чи іншої
публічної особи є значно ширшою, ніж
окремої пересічної особи. Публічні
особи неминуче відкриваються для
прискіпливого висвітлення їх слів та
вчинків і повинні це усвідомлювати.

Позивач є особою публічною, зокрема
депутатом Луцької міської ради, а тому
суд вважає, що він є особою відкритою
для суворої критики і пильного нагляду
громадськості , а межа допустимої
критики щодо такої особи є значно
ширшою, ніж для пересічного
громадянина.

А тому, суд вважає, що висловлювання
відповідача ОСОБА_2 є лише вираженням
його особистих поглядів щодо особи
позивача, його ( відповідача) оціночним
судженням.

Відповідальність за висловлювання
оціночних суджень, як і за думки,
переконання, судження, критичну оцінку
певних фактів і недоліків не
передбачена, а вираження суб'єктивної
думки і поглядів не може бути
перевірено на предмет їх відповідності
дійсності на відміну від перевірки
фактів.

Проаналізувавши зібрані та досліджені
по справі докази в їх сукупності, суд
прийшов до висновку про відсутність у
даному випадку правових підстав для
задоволення позову, оскільки викладена
у статті оспорювана позивачем
інформація не є такою, що ганьбить
позивача як людину, принижує її честь,
гідність, ділову репутацію, а тому
ніяким чином не порушує його особисті
немайнові права, закріплені в ст.ст. 270,
297, 299 ЦК України, не може бути визнана
недостовірною в розумінні ст. 277 ЦК
України, на яку, як на підставу своїх
вимог, покликався ОСОБА_3 звертаючись
до суду із даним позовом, і не підлягає
спростуванню.

Керуючись ст.ст.3, 10, 57, 60, 88, 208, 209, 215, 218
ЦПК України, на підставі ст.ст. 94, 270, 277
ЦК України, Закону України «Про
інформацію», постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року № 1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»,
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до Волинського
інформаційного порталу Онлайн,
інтернет видання «Волинська правда»,
ТзОВ «Редакція зазви «Віче-інформ»,
ОСОБА_2 про визнання поширеної
інформації недостовірною, захист
честі, гідності та ділової репутації -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
шляхом подання апеляційної скарги на
рішення суду протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя

Луцького міськрайонного суду
Філюк Т.М.