Номер провадження: 22-ц/785/4585/14
Головуючий у першій інстанції Котова
Доповідач Троїцька Л. Л.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Троїцької Л.Л.,

суддів - Таварткіладзе О.М., Фальчука
В.П.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання права приватної
власності на майно, усунення перешкод у
користуванні сумісним майном подружжя
та вселення за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Южного міського суду
Одеської області від 13 березня 2014 року,
-

в с т а н о в и л а:

08.10.2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_3, за участю третіх
осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та просила:

- визнати за нею право приватної
власності на автомобіль «ЗАЗ-1105» 1995
року випуску, д/н НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2,
вартістю 16 000,00 грн.;

- зобов'язати ОСОБА_3 повернути їй
вищезазначений автомобіль та
технічний паспорт на нього;

- усунути перешкоди у проживанні і
користуванні квартирою АДРЕСА_1,
вселити її у вищезазначену квартиру та
зобов'язати ОСОБА_3 надати їй ключі від
вхідної двері цієї квартири;

- зобов'язати ОСОБА_3 не чинити
перешкоди у користуванні дачною
ділянкою АДРЕСА_2, дачним будинком,
сараєм та зобов'язати ОСОБА_3 надати їй
ключі від цієї ділянки, дачного домика
та сараю;

- стягнути з ОСОБА_3 на її користь суму
сплаченого судового збору (а.с.3-6).

Позов обґрунтувала тим, що знаходилась
у зареєстрованому шлюбі з відповідачем
з 1987 року, який був розірваний 08.05.2013
року.

Під час перебування у шлюбі у сторін
народилися діти - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають
окремо.

В період сумісного проживання у шлюбі
на підставі рішення виконкому
Южненської міської ради Одеської
області №592 від 18.04.2002 року сторони
отримали разом з дітьми для проживання
житлове приміщення у малосімейному
гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, однак, в
зв'язку з постійними погрозами на її
адресу з боку відповідача, вона
вимушена з квітня 2013 року тимчасово
проживати за іншою адресою.

Крім того, в період сумісного
проживання у шлюбі, сторонами придбане
наступне майно:

- 14.01.2009 року - автомобіль "ЗАЗ-1105" 1995 року
випуску, державний номер НОМЕР_1, кузов
НОМЕР_2, за 16 000,00 грн., оформлений на
позивача, яким він одноособово
користується та відмовляється
повернути його позивачу;

- гараж на автостоянці ТОВ «Істок» в м.
Южне Одеської області НОМЕР_3 ряд
НОМЕР_4, який відповідач 26.06.2013 року без
її згоди продав за 32 000,00 грн. ОСОБА_6 та
коштами від продажу розпорядився на
власний розсуд;

- дачну ділянку з дачним будинком та
сараєм АДРЕСА_2, яка була оформлена на
ім'я відповідача та не приватизована.

Крім того, вона стверджувала о
наявності між сторонами домовленості з
березня 2013 року про те, що вона не буде
претендувати на житлове приміщення за
адресою: АДРЕСА_1 та гараж за умови, що
відповідач переоформить на неї дачну
земельну ділянку з будинком та не буде
на них претендувати і поверне їй
автомобіль. Але всупереч домовленостям
відповідач змінив замки в квартирі за
вищевказаною адресою та на дачній
ділянці АДРЕСА_2 за вищевказаною
адресою, автомобіль не повернув і не
допускає її до спірної квартири та
дачної ділянки.

19.11.2013 року відповідач надав до суду
зустрічний позов про визнання позивача
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням і зняття з
реєстрації, який ухвалою суду від 11.12.2013
року повернуто позивачу на підставі
ст.121 ЦПК України. При повторній подачі
позову після сплати держмита, в його
прийнятті було відмовлено в зв'язку з
тим, що позов був поданий в порушення
вимог ч.1 ст. 123 ЦПК України, тобто після
початку розгляду справи по суті та
ОСОБА_3 не вказано поважних причин
пропуску строку його подання
(а.с.48;49-52;53-64; 88).

Дані ухвали в апеляційному порядку
ОСОБА_3 не оскаржував.

Рішенням Южного міського суду Одеської
області від 13.03.2014 року позов ОСОБА_2 -
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
автомобіль "ЗАЗ-1105" 1995 року випуску, д/н
НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, вартістю 16 000,00
грн.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2
автомобіль "ЗАЗ-1105" 1995 року випуску,
державний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2 та
технічний паспорт на даний автомобіль
НОМЕР_5.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати по справі у виді
судового збору в розмірі 573,50 грн. та
витрати на правову допомогу в розмірі
500,00 грн. (а.с.90-92).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, вважаючи
рішення незаконним, просить скасувати
його в частині відмови у позовних
вимогах стосовно усунення перешкод в
користуванні квартирою АДРЕСА_1 та
дачною ділянкою з будинком АДРЕСА_2,
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким задовольнити її позовні вимоги.

ОСОБА_3 рішення суду не оскаржує.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухав
суддю-доповідача, який виклав зміст
рішення, перевіривши матеріали справи
в межах апеляційної скарги, заперечень
на неї, вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
рішення суду в частині відмови в
позові, щодо користування спірним
житловим приміщенням - скасуванню, з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаній нормі права рішення суду в
частині відмови в позові про усунення
перешкод в користуванні квартирою в
сімейному гуртожитку та стягнення з
відповідача на користь ОСОБА_2 витрат,
пов'язаних з наданням правової
допомоги, - не відповідає.

Відмовляючи в цій частині позову, суд
1-ої інстанції виходив з того, що спірне
приміщення сторони отримали разом з
дітьми для проживання на підставі
рішення виконкому Южненської міської
ради Одеської області №592 від 18.04.2002
року. Однак, в порушення ст. 60 ЦПК
України, позивачка не надала жодних
доказів створення перешкод з боку
відповідача для її проживання у
вказаній квартирі та користування нею.

Між тим, з такими висновками суду
колегія погодитись не може.

При розгляді спору по суті, судом 1-ої
інстанції не враховане те, що
відповідач стверджував про те, що
ОСОБА_2 в квартирі не проживає і навіть
звертався з зустрічним позовом, який
судом не розглядався, про залишення в
його користуванні спірної квартири та
визнання колишню дружину такою, що
втратила право користування жилим
приміщення на підставі ст. 71 ЖК України
(а.с.49-52; 63-64).

По даному позову відкрито провадження
по окремій справі і розглядається
Южнинським міським судом Одеської
області, що підтверджується копією
ухвали суду від 17.04.2014 року. (а.с.123).

Позивачка напроти стверджувала про те,
що вона не мала можливості мешкати з
колишнім чоловіком на спірній жилої
площі, так як з ним в квартирі проживає
інша жінка, і між ними існувала
домовленість про те, що ОСОБА_3 визнає
за нею право власності на земельну
ділянку та житловий будинок,
розташований на ній, а вона у зв'язку з
цим залишає спірне приміщення. Однак,
домовленість була виконана тільки нею.

Треті особи - повнолітні діти сторін,
при дачі своїх пояснень в суді
апеляційної інстанції стверджували
про те, що їх мати в спірній квартирі не
проживає, тому що батько мешкає в ній з
іншою жінкою, проти чого не заперечував
і сам відповідач.

Із матеріалів справи вбачається, що
квартира згідно посвідчення №208 від
30.04.2002 року була надана ОСОБА_3 на склад
сім'ї чотири чоловіка, в тому числі і на
колишню дружину - ОСОБА_2 (а.с.13). Остання
постійно зареєстрована в цьому
приміщенні з 15.05.2002 року та іншого житла
не має (а.с.14; 17-18).

При викладених обставинах, колегія
вважає, що позивачка придбала
самостійне право користування
квартирою на підставі вимог Житлового
Кодексу України (глава 4 ЖК України -
користування гуртожитком), тому її
позовні вимоги в частині щодо
користування житловим приміщенням, є
обґрунтованими і підлягають
задоволенню.

Що стосується відмови в задоволенні
позовних вимог про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою і
садовим будинком, то з цією частиною
рішення колегія погоджується,
оскільки судом по суті справа
розглянута вірно.

Позивачка взагалі не надала суду
доказів перешкоджання їй з боку
відповідача у користуванні земельною
ділянкою та садовим будинком.

Крім того, вона не надала доказів і
того, що вказане майно було придбано
подружжям за будь-яким договором з
колишнім користувачем земельної
ділянки і садовий будинок
добудовувався сторонами в період
шлюбу.

Напроти, в матеріалах справи є дані про
виділення земельної ділянки в
користування ОСОБА_3 в травні 1997 року і
з вказаного часу він є членом СТ
«Портовик».

Дані обставини підтверджуються
копіями членської книги садовода та
виписки із протоколу загальних зборів
садівничого товариства від 12.05.1997 року
(а.с.124,125).

Земельна ділянка не приватизована,
садовий будинок в експлуатацію не
зданий, про що не заперечувала сама
позивачка.

За таких підстав, доводи апеляційної
скарги ОСОБА_2 про незаконність рішення
в цій частині, колегія до уваги не
приймає.

При розгляді спору по суті, на користь
позивачки з відповідача стягнуті
судові витрати в розмірі 573,50 грн.
відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України.

Враховуючи, що основна частина позову
ОСОБА_2 задоволена, колегія
погоджується з рішенням суду в цій
частині.

Однак, колегія не погоджується зі
стягненням на її користь 500,00 грн.,
витрачених на правову допомогу, так як
позивачкою і її представником не
надані розрахунки об'єму та вартості
виконаних робіт згідно Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» від 20.12.2011
року. Тому рішення в цій частині
підлягає скасуванню.

З урахуванням викладеного та керуючись
ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст.317 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Южного міського суду Одеської
області від 13 березня 2014 року в частині
відмови у позові стосовно усунення
перешкод в користуванні спірною
квартирою та в частині стягнення
судових витрат на правову допомогу в
розмірі 500,00 грн. - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 -задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди
ОСОБА_2 у користуванні квартирою
АДРЕСА_1.

Зобов`язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_2 ключі
від вхідної двері квартири АДРЕСА_1.

В решті рішення суду 1-ої інстанції
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили негайно, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом 20-ти днів з дня набрання
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

Л.Л.Троїцька

О.М.Таварткіладзе

В.П.Фальчук