Справа № 2-589/11
пр.№ 2/464/984/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.12.2014 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого Мички Б.Р.

при секретарі Дулюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із нею - матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в період з 14 лютого 2004 року по 14 лютого 2011 року перебувала з відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, в якому мають доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З листопада 2007 року вона разом із донькою ОСОБА_3 проживають у республіці Італія. 09 квітня 2011 року вона уклала шлюб із громадянином Італії - ОСОБА_5, в якому мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вона разом із своєю сім'єю проживають за адресою: АДРЕСА_1. Вважає, що неповнолітня донька повинна проживати з нею, оскільки вона має стабільний дохід, розкішну квартиру, дитина ходить до місцевої школи, обслуговується в місцевій поліклініці, відвідує спортивну секцію, має застраховане життя та здоров'я. Відповідач ж дитину не утримує, не має стабільних доходів, не створив нової сім'ї. Вважає, що проживання доньки з нею забезпечує їй кращі умови для її фізичного, культурного та духовного розвитку. А відтак, просить визначити місце проживання неповнолітньої доньки з нею у республіці Італія.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні до змісту позовних вимог, просить суд позов задоволити. Пояснив, що в ОСОБА_1 є труднощі з реєстрацією місця проживання доньки ОСОБА_3, оскільки за законом Італії на це має бути письмова згода батька - відповідача ОСОБА_2 або рішення суду.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, покликаючись на те, що ОСОБА_1 звернувшись із вказаним позовом до суду намагається в такий спосіб легалізувати незаконне вивезення та проживання малолітньої дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у республіку Італія без згоди батька, як цього вимагає чинне законодавство України, чим порушила принцип рівності прав батька та матері на участь у вихованні дитини.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 до задоволення не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 14 лютого 2004 року у міському відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що стверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (том 1 а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка ОСОБА_3, що стверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (том 1 а.с.6).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14.02.2011 року шлюб між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Судом встановлено, що 11 вересня 2007 року о 06:11 годині позивач ОСОБА_1 разом із малолітньою донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перетнула державний кордон України та авіарейсом Львів - Тімішоара вилетіли за межі України. Перетинання державного кордону України мало місце на підставі нотаріально засвідченої заяви від імені батька ОСОБА_2 про згоду на тимчасову поїздку за кордон до Італії на період з 06.09.2007 року по 06.11.2007 року їхньої неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Однак, і по даний час позивач ОСОБА_1 разом із малолітньою донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживають за адресою: АДРЕСА_1. Як вбачається з матеріалів справи, та сторонами не заперечується, неповнолітня донька сторін - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідує там школу, гуртки, постановлена на облік в медичному закладі.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місце проживання малолітньої дитини визначається обома батьками за погодженням, виходячи з положень ч. 3, ч. 4 ст. 29 ЦК України, ст. 10 СК України. Тобто, має місце укладення договору в усній чи письмовій формі. За загальним правилом одностороння зміна чи розірвання договору забороняється. Це стосується і домовленостей в сімейно-правовій сфері. Одностороння, самочинна зміна місця проживання малолітньої дитини не допускається.

Із змісту вищенаведених правових норм вбачається, що самочинна зміна місця проживання малолітньої дитини - це винні дії одного з батьків щодо зміни місця проживання малолітньої дитини без згоди другого з батьків. При цьому немає значення, погоджувалася на це дитина чи ні. Тривалість неправомірної поведінки того з батьків, хто самочинно змінив місце проживання дитини, способи та мотиви самочинної зміни місця проживання правового значення не мають.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Судом встановлено, з 06.11.2007 року термін дії дозволу на перебування дитини ОСОБА_3 за кордоном минув, однак до України вона повернута не була.

Відтак, суд оцінюючи зібрані у справі докази враховує те, що неповернення дитини в Україну після закінчення терміну дії дозволу є протиправною поведінкою ОСОБА_1 щодо самовільного вивезення дитини з місця її постійного проживання за кордон.

Як ж вбачається з матеріалів справи, 05 грудня 2012 року старшим слідчим СВ Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області Стрембіцьким О.М., ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.358 КК України. Зокрема, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_1, використавши завідомо підроблений документ - нотаріально засвідчену заяву від імені, на той час, свого чоловіка ОСОБА_2 про згоду на тимчасову поїздку за кордон до Італії з 06.09.2007 року по 06.11.2007 року їхньої неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у міжнародному пункті пропуску «Львів», 11 вересня 2007 року о 06:11 годині разом із дочкою ОСОБА_3 перетнула державний кордон України та авіарейсом Львів - Тімішоара вилетіли за межі України. Так, згідно висновку комісійної судової почеркознавчої експертизи №1966 від 08.08.2011 року, виконаної експертами Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_2, який міститься в графі «розписка в одержанні нотаріально оформленого документа» запису №4742 реєстру нотаріальних дій приватного нотаріуса Сокальського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_7 виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою.

А відтак, перебування малолітньої ОСОБА_3 за межами території України після закінчення терміну дії дозволу (06.11.2007 року) на перебування дитини за кордоном є неправомірним, а дії ОСОБА_1 щодо неповернення дитини до місця її постійного проживання є протиправними, що порушує принцип рівності прав та обов'язків батьків на участь у вихованні дитини, а відтак прийняття рішення про визначення постійного місця проживання дитини за кордоном без згоди одного із батьків порушить права батька ОСОБА_2, які передбачені як положеннями ст. ст. 7, 9 Конвенції про права дитини 1989року, Декларацією прав дитини так і нормами національного законодавства України (Закон України «Про охорону дитинства», ст.141, ч. 1 ст.150, ст.153, ст. 157, ч. 1 ст. 160 СК України), відповідно до яких мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу та своєї батьківщини; піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Дитина, яка розлучається з батьками (чи одним з них) має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. Перешкоди у такому спілкуванні дитини з одним із батьків не допускаються. Дитина не має розлучатись з батьками всупереч їх бажанню, за винятками, встановленими законом.

Відповідно до ст. 19 СК України, орган опіки та піклування обов'язково повинен надати висновок щодо визначення місця проживання дитини одним із батьків. Однак, відповідно до постанови КМУ за № 866 такий висновок може бути надано виключно проведення огляду побутових умов того з батьків хто просить залишити дитину проживати разом із ним, а також за результатом розгляду усіх необхідних документів. Проте, малолітня дитина ОСОБА_3 проживає за межами території України, а відтак надання висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, який є обов'язковим в даній категорії справ є неможливим, крім цього законодавством України не передбачено визначення саме постійного місця проживання дитини за кордоном без згоди другого із батьків, оскільки в такому випадку буде порушено принцип рівності прав батька та матері на участь у вихованні дитини.

За таких обставин, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд, враховуючи інтереси дитини, її право на спілкування з батьком, турботу та піклування кожного з батьків, приходить до висновку, що позовні вимоги матері дитини ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні й задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

На підставі ст. 29 ЦК України, ст. 10, 19, 141, 150, 153, 157, 160, 161 СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзд в Україну громадян України», ст. 7, 9 Конвенції про права дитини, 1989 року, Декларації прав дитини, 1959 року, та керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, у відсутності якої таке було постановлено, - протягом того ж строку з дня отримання його копії.

Головуючий

Оригінал. Виготовлено в одному екземплярі.