УХВАЛА

іменем україни

10 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
відшкодування затрат на будівництво
нерухомості за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 26
серпня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 9 жовтня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що у 2002 році ним була розпочато
будівництво житлового будинку АДРЕСА_1
з вбудованими нежитловими
приміщеннями, яке було закінчено у 2012
році. Зазначав, що з 2004 року ним
розпочато збір документів для
будівництва лікувально-діагностичного
центру за цією ж адресою на земельній
ділянці, яка була оформлена на
відповідачку, його дочку, ОСОБА_4 З
відповідачкою була домовленість про
те, що після закінчення будівництва
лікувально-діагностичного центру, цей
центр та житловий будинок будуть
переоформлені на нього, тобто передані
йому у власність, а відповідачці буде
надано право користування
приміщеннями
лікувально-діагностичного центру для
здійснення професійної діяльності та
приміщеннями житлового будинку для
проживання, що підтверджується,
зокрема, виданою нею на його ім'я
довіреністю та іншими документами.
Указані споруди були збудовані
виключно за його кошти, які були
витрачені за укладеними ним договорами
на будівельні роботи та договори
підряду на монтаж внутрішніх систем
каналізації, опалення та
водопостачання. Після закінчення
будівництва відповідачка у червні 2013
року отримала свідоцтво про право
власності на житловий будинок з
вбудованими нежитловими приміщеннями
лікувально-діагностичного центру,
проте відмовилась виконати попередні
домовленості та переоформити на його
ім'я право власності на указані
споруди.

Уточнивши позовні вимоги, позивач
просив стягнути з відповідачки на його
користь затрати на будівництво
зазначеної нерухомості у розмірі 9 367 983
грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від

26 серпня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 9 жовтня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти
в сумі 3 164 418 грн 88 коп. Вирішено питання
про розподіл судових витрат. У
задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що факт не безоплатної
фінансової участі ОСОБА_3 у спірному
будівництві доведений частково, лише
тими договорами, платіжними
документами, актами виконаних робіт,
розписками, які пов'язані між собою та
підтверджені показаннями свідків, та
виходив із розміру його дійсних
грошових затрат на час здійснення
будівництва.

При цьому суди вважали, що підстав
для застосування до вимог ОСОБА_3
строку позовної давності немає, так як
реєстрація права власності на спірне
будівництво, в яке він вкладав кошти
включно до 2012 року, була здійснена лише
у 2013 році, а позивач звернувся до суду у
2014 році.

Такі висновки судів є правильними,
відповідають фактичним обставинам
справи та нормам матеріального права,
які судом вірно застосовані.

Судами встановлено, що у 2002 році ОСОБА_3
була розпочата підготовка до
будівництва житлового будинку АДРЕСА_1
з вбудованими нежитловими
приміщеннями, яке було закінчено у 2007
році. У 2004 року ОСОБА_3 розпочато збір
документів для будівництва
лікувально-діагностичного центру за
цією ж адресою на земельній ділянці,
яка була оформлена на відповідачку,
його дочку, ОСОБА_4 З відповідачкою була
домовленість про те, що після
закінчення будівництва
лікувально-діагностичного центру, цей
центр та житловий будинок будуть
переоформлені на ОСОБА_3, тобто
передані йому у власність, а
відповідачці буде надано право
користування приміщеннями
лікувально-діагностичного центру для
здійснення професійної діяльності та
приміщеннями житлового будинку для
проживання. Указані споруди були
збудовані за кошти ОСОБА_3, які були
витрачені за укладеними ним договорами
на будівельні роботи та договори
підряду на монтаж внутрішніх систем
каналізації, опалення та
водопостачання і ним доведено розмір
його затрат на будівництво у сумі 3 164 418
грн 88 коп. Після закінчення
будівництва, ОСОБА_4 у червні 2013 року
отримала свідоцтво про право власності
на житловий будинок з вбудованими
нежитловими приміщеннями
лікувально-діагностичного центру,
проте відмовилась виконати попередні
домовленості та переоформити на ім'я
ОСОБА_3 право власності на указані
споруди.

Крім того, за рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від
25 березня 2009 року за відповідачкою було
визнано право власності на вказану
нерухомість, проте рішенням
апеляційного суду м. Києва від 9 лютого
2011 року рішення районного суду було
скасовано та в позові відмовлено.

Отже, між сторонами існував спір щодо
права власності.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про
власність», чинного на час спірного
будівництва, земельна ділянка для
будівництва житлового будинку і
господарських будівель надається
громадянину у приватну власність.

Згідно ч. 1 ст. 469 ЦК УРСР, який був чинним
на час виникнення спірних
правовідносин, особа, яка одержала
майно за рахунок іншої особи без
достатньої підстави, встановленої
законом або договором, зобов'язана
повернути безпідставно придбане майно
цій особі.

Аналогічні положення закріплені і
в ст. 1212 ЦК України.

Судами встановлено, що сторонами
не доведено те, що спірне будівництво
велось з метою створення спільної
власності.

Згідно із роз'ясненнями, наданими
судам у п. 4 постанови Пленуму
Верховного суду України від 4 жовтня 1991
року № 71 «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», інші особи, які приймали
участь у будівництві жилого будинку
(його купівлі) не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво (купівлю
будинку), якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали не безоплатно.

Судами також установлено, що 4
червня 2013 року саме на ім'я
відповідачки видано свідоцтво про
право власності на житловий будинок з
відповідними нежитловими приміщеннями
загально площею 1 2029 кв. м та житловою
площею 264,4 кв. м, що
розташовані по АДРЕСА_1; їй же на праві
приватної власності за вказаною
адресою належить земельна ділянка
згідно з державним актом від
18 червня 2003 року.

Суди на підставі доказів, поданих
сторонами, що належним чином оцінені,
(ст. ст. 57-59, 212 ЦПК України), дійшли до
правильного висновку про те, що участь
у спірному будівництві приймав і
позивач, при цьому така його участь
була не безоплатною.

Посилання касаційної скарги про
те, що ОСОБА_3 участь у спірному
будівництві не брав судами спростовано
належним чином оціненими документами.
Зокрема, саме на замовлення позивача 12
квітня 2002 року було виготовлено
ескізний проект індивідуального
двоквартирного житлового будинку з
вбудованими нежитловими приміщеннями
за спірною адресою; 6 травня 2002 року
позивачем укладено з ТОВ «Везувій» на
будівельні роботи, зазначені вище, на
суму 2 397 825 грн, та згідно з актом
виконаних робіт ці роботи були
виконані; 3 грудня 2004 року
Києво-Святошинська районна державна
адміністрація Київської області
повідомила приватного підприємця
ОСОБА_3 про надання дозволу на збір
технічної документації щодо
розміщення лікувально-діагностичного
центру за спірною адресою; 19 січня 2005
року відповідачка видала позивачу
доручення, яким надала йому 0,01 га
земельної ділянки під забудову
медичного лікувально-діагностичного
центру в оренду на 49 років, а 15
лютого 2005 року видала йому нотаріально
посвідчену довіреність на
представництво щодо оренди земельної
ділянки та щодо питань будівництва
медичного лікувально-діагностичного
центру на цій земельній ділянці; 27
квітня 2005 року Києво-Святошинське
комунальне підприємство теплових
мереж видало саме на ім'я приватного
підприємця ОСОБА_3 технічні умови на
підключення проектуємого будівництва.

Суди урахували наведене та вірно
вважали, що факт фінансової участі
ОСОБА_3 у спірному будівництві
доведений частково, лише тими
договорами, платіжними документами,
актами виконаних робіт, розписками, які
пов'язані між собою та підтверджені
показаннями свідків, та виходив із
розміру його дійсних грошових затрат
на час здійснення будівництва.

Тобто, крім наведених вище доказів
про участь у спірному будівництві,
позивач подав фінансові документи, що
підтверджують його участь у
будівництві.

Доводи касаційної скарги про те,
що позивач пропустив строк позовної
давності для звернення до суду,
свідчить про визнання відповідачкою
його позову, оскільки позовна давність
існує для захисту порушеного права, а,
крім того, ці доводи були досліджені
судами та визнані безпідставними.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Досліджені та оцінені судами
докази свідчать про те, що затрати
позивача у названому будівництві
велись з 2002 по 2012 рік, і лише в червні 2013
року на ім'я відповідачки видано
свідоцтво про право власності, а з
позовом до суду позивач звернувся у
березні 2014 року. Отже, трирічний строк
позовної давності не пропущено.

Під час розгляду справи судами не були
порушені норми матеріального й
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи є необґрунтованими та
правильність висновків судів не
спростовують, тому колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ не знаходить підстав для
задоволення касаційної скарги.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
26 серпня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 9 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О.Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко