Номер провадження: 22-ц/785/6819/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Дрішлюка А.І., Кварталової А.М.,

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 05 червня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору на боці позивача,
Служби у справах дітей Одеської
міської ради про встановлення факту
проживання однією сім`єю без шлюбу,
визнання квартири спільною сумісною
власністю та визнання права власності
на 2/3 частки квартири та зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на боці відповідача, Служби у справах
дітей Одеської міської ради про
виселення та усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною, -

В С Т А
Н О В И Л А:

У січні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
Приморського районного суду м. Одеси з
позовом до ОСОБА_3, який неодноразово
уточнювала і остаточно просила
встановити факт її постійного
проживання з громадянином Німеччини
ОСОБА_3 однією сім'єю з середини грудня
2005 року по 28 травня 2012 року, визнати
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
житловою площею 23,7 кв.м. і загальною
площею 78,6 кв.м., спільною сумісною
власністю сторін та визнати за нею
право власності на 2/3 вказаної
квартири.

Позивач мотивує свій позов тим, що
після знайомства з відповідачем на
початку листопада 2005 року між ними
склалися щирі стосунки, у зв'язку з чим
вони вирішили об'єднати свій побут та
створити сім'ю, що й зробили в грудні 2005
року: відповідач почав проживати разом
з позивачкою, її сином ОСОБА_7 та її
матір'ю, ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2.

В подальшому сторони змінювали місце
проживання, періодично проживаючи то в
орендованій квартирі в м. Одесі, то в м.
Шостці. В ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін
народилася спільна дитина. Після
народження дитини сторони вирішили
придбати на спільні кошти квартиру в м.
Одесі для постійного проживання в ній,
та, оскільки спільних коштів сторін для
такого не вистачало, позивач позичила
кошти в загальній сумі 35.000,00 доларів
США, про що були складені відповідні
розписки. Відповідач також приймав
участь у придбанні квартири своїми
грошима, які разом з грошами позивача
передав особисто продавцю квартири.
Питаннями, пов'язаними з пошуком та
придбанням квартири займалась
позивачка, вона ж діяла від імені
відповідача при реєстрації права
власності на придбану квартиру АДРЕСА_1
в органах реєстраційної служби
України, та за власні кошти придбала
меблі та побутову техніку у вказану
квартиру.

На теперішній час сімейні стосунки
зруйновано непорозумінням сторонами
один одного, сварками та викриттям для
позивача обставин приватного життя
відповідача. Як зазначає позивачка,
подальше проживання сторін однією
сім'єю неможливе, а згоди між сторонами
щодо поділу сумісно нажитого ними
майна не досягнуто.

Отже, ОСОБА_5, з метою захисту своїх прав
та інтересів малолітніх дітей, що
перебувають на її утриманні, вимушена
звертатися до суду з таким позовом про
встановлення факту її проживання з
відповідачем, визнання придбаної
сторонами за спільні кошти квартири -
спільною власністю сторін та її поділу.

Обґрунтовуючи свої вимоги в частині
розміру частки спірної квартири, право
власності на яку позивач просить
визнати за нею, остання посилається на
положення ст. 368, ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України,
та вважає, що спірна квартира є майном,
набутим за спільні кошти їх, з
відповідачем, родини, та при її поділі
суд має відступити від презумпції
рівності часток у праві спільної
сумісної власності, оскільки на її
утриманні перебуває їх спільна з
відповідачем, малолітня, дитина -
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що має вади зору та
потребує постійного та коштовного
лікування, а відповідач відмовляється
надавати будь-яку допомогу на
утримання дитини та її лікування, не
надає дозволу на реєстрацію дитини у їх
спільній квартирі, що формально
зареєстрована за відповідачем.

Виходячи з викладених обставин,
позивачка просила суд позов
задовольнити в повному обсязі.

В свою чергу, 22.04.2013 року відповідач
звернувся до суду з письмовими
запереченнями проти позову та
зустрічним позовом, який уточнював і
остаточно просив виселити тимчасових
мешканців, якими вважає відповідача за
зустрічним позовом та її сина ОСОБА_7, з
квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого
житлового приміщення, та зобов'язати
ОСОБА_5 усунути перешкоди у спілкуванні
ОСОБА_3 з його дочкою - ОСОБА_2 та
визначити участь позивача за
зустрічним позовом у вихованні
спільної дитини, дозволивши періодичні
та систематичні побачення з дитиною у
кожен приїзд позивача за зустрічним
позовом в Україну не менше 10 днів на 2
місяці, дозволити спільний відпочинок
з донькою не менше ніж 2 рази на рік по 15
днів, зобов'язати відповідача за
зустрічним позовом не чинити перешкод
та надавати дозвіл на відвідування
ОСОБА_2 місць окремого проживання
позивача за зустрічним позовом, з
можливістю виїзду за кордон на
відпочинок, визначити додаткове місце
і час спілкування позивача за
зустрічним позовом з ОСОБА_2

В заперечення проти первісного позову
та обґрунтування зустрічного позову
позивач за зустрічним позовом
зазначив, що спірна квартира придбана
ним особисто, за його особисті та
позичені у ОСОБА_9 у 2009 році кошти, про
що складена відповідна розписка, а тому
він є одноосібним власником такої
квартири, а позивачка за первинним
позовом та її син - ОСОБА_7 є тимчасовими
мешканцями, яким відповідач за
первинним позовом, керуючись кращими
почуттями дозволив проживати у його
квартирі, та які в останні два роки
проживають у АДРЕСА_8, на теперішній час
не реагують на його вимоги щодо
звільнення житлового приміщення
спірної квартири від своїх особистих
речей, чим фактично чинять перешкоди у
користуванні належним йому майном.

Відповідач за первинним позовом у
своїх письмових запереченнях
наголошував, що він ніколи однією
сім'єю з ОСОБА_5 не проживав: пояснив, що
познайомився з нею в 2005 році, в Польщі,
та керуючись почуттями поваги до жінок,
людяності, співчуття та жалю щодо
тяжкої долі позивача за первісним
позовом, про яку він дізнався з
розповідей останньої, допоміг їй
повернутись в Україну та влаштуватись
на навчання до Вищого навчального
закладу, сплачував таке навчання.

В подальшому, перебуваючи з робочим
візитом в Україні, відповідач за
первісним позовом з метою економії
коштів неодноразово зупинявся у гостях
у позивача та її матері. Вперше,
побачивши умови їх проживання, ОСОБА_3
вирішив допомогти цим людям фінансово:
зробив ремонт в квартирі в м. Шостка та
купив побутову техніку. Також,
відповідач за первісним позовом
вказував, що він приїжджав в Україну не
більше ніж на сім-десять днів раз на
два-три місяці, а тому з позивачем
однією сім'єю не проживав, не вів
спільне господарство, не мав спільного
бюджету та не мав ніяких усталених
відносин.

Разом з тим, ОСОБА_3 вказував, що з 1996
року перебуває у зареєстрованому шлюбі
з громадянкою ФРН, а тому визнання
факту його проживання з позивачем за
первісним позовом як чоловіка та жінки
без реєстрації шлюбу буде суперечити
вимогам закону.

В обґрунтування заявлених вимог в
частині визначення судом порядку та
способу його участі у вихованні дитини,
позивач за зустрічним позовом
вказував, що востаннє він бачив дочку,
ОСОБА_2, 16 грудня 2012 року, після чого
відповідач за зустрічним позовом не
допускає його до спілкування з дитиною
ні особисто, ні засобами зв'язку.

Виходячи із зазначених вище обставин,
позивач за зустрічним позовом просив
суд відмовити у задоволенні первинного
позову та задовольнити зустрічний
позов.

Рішенням Приморського районного суду
м.Одеси від 05 червня 2014 року позов
ОСОБА_5 - задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією
сім'єю громадянина України ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серія НОМЕР_2,
виданий Шосткінським МРВ УМВС України
в Сумській області 20.05.1998 року) та
громадянина Федеративної республіки
Німеччина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспорт
НОМЕР_1, виданий 08.03.2010 року) у період з
грудня 2005 року по 28 травня 2012 року.

Визнано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
житловою площею 23,7 кв. м. і загальною
площею 78,6 кв. м., спільною сумісною
власністю громадянки України ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серія НОМЕР_2,
виданий Шосткінським МРВ УМВС України
в Сумській області 20.05.1998 року) та
громадянина Федеративної республіки
Німеччина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспорт
НОМЕР_1, виданий 08.03.2010 року).

Визнано за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт
серія НОМЕР_2, виданий Шосткінським МРВ
УМВС України в Сумській області 20.05.1998
року) право власності на 1/2 частину
однокімнатної квартири АДРЕСА_1,
житловою площею 23,7 кв. м. і загальною
площею 78,6 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспорт
НОМЕР_1, виданий 08.03.2010 року) на користь
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серія
НОМЕР_2, виданий Шосткінським МРВ УМВС
України в Сумській області 20.05.1998 року)
судові витрати у розмірі 600,00 (шістсот)
гривень.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на боці відповідача, Служби у справах
дітей Одеської міської ради, про
виселення та усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною - залишено без
задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулася
до апеляційного суду Одеської області
з апеляційною скаргою, в якій просить
рішення Приморського районного суду
м.Одеси від 05 червня 2014 року скасувати
та ухвалити нове, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5 відмовити у
повному обсязі, а зустрічну позовну
заяву ОСОБА_3 задовольнити, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
при постановленні ухвали норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах первісного та зустрічного
позовів та доводів апеляційної скарги,
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для
справи;

2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими;

3) невідповідність висновків
суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також
розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про
його відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення
чи підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Норми матеріального права
вважаються порушеними або
неправильно застосованими, якщо
застосовано закон, який не
поширюється на ці правовідносини, або
не застосовано закон, який підлягав
застосуванню.

Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Частково задовольняючи вимоги ОСОБА_5
до ОСОБА_3, встановлюючи факт
проживання однією сім`єю, визнаючи
придбану квартиру спільним майном
подружжя та визнаючи право власності
на 1/2 частину квартири районний суд
керувався доведеністю факту
проживання сторін у фактичних шлюбних
відносинах з грудня 2005 року до 28.05.2012
року та визначеністю правого статусу
спірної квартири, як спільної
власності подружжя у зв`язку із
придбанням квартири під час фактичного
проживання сторін однією сім`єю, а
також рівністю майнових прав чоловіка
і жінки, що фактично проживають однією
сім`єю відносно набутого під
проживання майна.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
виселення та усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною, районний суд
виходив із встановлення факту
проживання сторін однією сім`єю,
вселення ОСОБА_5 разом із її сином та
спільної із ОСОБА_3 дитиною у квартиру
на правах членів останнього і
наявності правових підстав для
проживання у квартирі. Що стосується
вимог про усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною, то суд керувався
тим, що ОСОБА_3 належними доказами не
підтверджено, а самою ОСОБА_5
спростовано існування спору про право
та необхідність врегулювання
зазначених відносин сторін у судовому
порядку. Разом з тим, суд зазначає про
відсутність у матеріалах справи
висновку компетентного органу у
справах дітей щодо доцільності
визначення порядку участі ОСОБА_3 у
вихованні малолітньої дочки ОСОБА_2.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду першої інстанції не
можна.

Під час розгляду цивільної справи
районним судом встановлені наступні
обставини:

- ОСОБА_3, починаючи з грудня 2005 року,
здійснював часті та тривалі візити до
ОСОБА_5, в ході яких проживав із нею та
її сином в одному помешканні, спочатку -
у квартирі матері позивачки за адресою:
АДРЕСА_2, а з вересня 2006 року - у
орендованій квартирі в АДРЕСА_7, після
чого, в січні 2007 року - повернулися на
проживання до АДРЕСА_8, де після
народження спільної дитини - ОСОБА_2,
(ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про народження
серія НОМЕР_3), орендували окрему від
матері позивачки квартиру (АДРЕСА_6),
спільно сплачуючи при цьому орендну
платню, а у квітні 2009 року з метою
постійного проживання переїхали до м.
Одеса, де на ім'я відповідача в серпні
2009 року було придбано спірну квартиру.

Виходячи з тривалості та повторності
таких візитів, суд дійшов висновку про
їх усталений характер.

Виходячи з наданих до суду відомостей
про здійснення відповідачем за
первісним позовом грошових переказів
засобами "Western Union" на користь позивача
та наданих сторонами пояснень з цього
приводу, суд набув висновків про їх
усталений та нецільовий характер.

Суд надав критичну оцінку посиланням
відповідача на те, що грошові кошти,
які той перераховував були адресовані
виключно спільній дитині сторін без
врахування інтересів її матері.

Також, суд критично поставився до
пояснення відповідача щодо мотивів
надання грошової допомоги ОСОБА_5 до
народження спільної дитини, як бажання
надати матеріальну допомогу людям, які
живуть у нестерпних умовах, та до яких
він не відчував жодних, притаманних
сім`ї, почуттів.

Судом досліджені долучені до
матеріалів справи спільні фотографії
сторін та надано оцінку поясненням
свідків, з яких судом встановлено, що
сторони протягом кількох років під час
перебування ОСОБА_3 в Україні також
разом відпочивали та проводили
дозвілля, святкували загальні та
родинні свята.

Крім того, судом набуто висновку про те,
що ведення спільного господарства
сторонами та їх взаємна довіра
притаманні сім'ї, про що свідчать як
встановлені обставини тривалого
проживання відповідача з позивачем та
систематичної передачі останнім
грошових коштів без конкретного
цільового призначення, спільне
дозвілля та відпочинок, так і ведення
позивачкою справ в інтересах
відповідача і їх спільних інтересах,
про що свідчать видана ОСОБА_3 на ім'я
позивачки довіреність на право
представництва його інтересів,
придбання ОСОБА_5 побутової техніки та
меблів для спільного використання, що
підтверджується чеками та квитанціями,
наданих позивачкою.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК
України шлюбом є сімейний союз жінки
та чоловіка, зареєстрований у
державному органі реєстрації актів
цивільного стану. Проживання однією
сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації
шлюбу не є підставою для виникнення у
них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

Разом із тим згідно зі ст. 74 СК України
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України
слід виходити з того, що ця норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, які притаманні
подружжю.

Для визначення осіб як таких, що
перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України
необхідно встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, упродовж якого було
придбане спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Аналіз цих норм дає підстави для
висновку, що встановлені в ч. 2 ст. 3 СК
України винятки, згідно з якими
подружжя вважається сім'єю, стосуються
офіційно зареєстрованих шлюбів.

Позивачем не заперечувалося, що ОСОБА_3
проживав з нею під час його регулярних
візитів в Україну, що становило
приблизно 6 місяців на календарний рік,
а решту часу відповідач перебував у
Німеччині, де працював.

Відповідач пояснив, що він є батьком
малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яку
народила від нього ОСОБА_5, і він дбаючи
про дочку, матеріально підтримував її
матір, зберігаючи з нею тісні стосунки,
але заперечував, що він фактично
проживав однією сім`єю з ОСОБА_5

Крім того з копії довідки виконавчого
органу общини Мюке, паспортний стіл
про місце проживання громадянина
Федеративної республіки Німеччина
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 станом на 13.03.2013
року вбачається, що він має сімейний
стан одруженої людини Дана довідка
перекладена з німецької на українську
мову перекладачем ОСОБА_10, справжність
підпису якої посвідчена приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 19 квітня
2013 року. Особу перекладача нотаріусом
встановлено, дієздатність та
кваліфікацію перевірено. Також
нотаріусом засвідчено вірність копії з
оригіналу документу, у якому підчисток,
дописок, закреслених слів,
незастережних виправлень або інших
особливостей не виявлено (а. с. 47-52).

Згідно копії свідоцтва про шлюб,
виданого працівником РАГС в м. Мюке,
Федеративна республіка Німеччини
27.05.2013 року, засвідченого печаткою м.
Мюке, 25.07.1996 року укладено шлюб між
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_15
ІНФОРМАЦІЯ_7. Дане свідоцтво
перекладено з німецької на українську
мову перекладачем ОСОБА_10, справжність
підпису якої посвідчена приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 31 травня
2013 року. Особу перекладача нотаріусом
встановлено, дієздатність та
кваліфікацію перевірено. Також
нотаріусом засвідчено вірність копії з
оригіналу документу, у якому підчисток,
дописок, закреслених слів,
незастережних виправлень або інших
особливостей не виявлено (а. с. 149-153).

Дані документи мають апостиль з
перекладом на українську мову та
справжність їх копій засвідчені
нотаріально з оригіналів на території
України, що не потребує додаткової
консульської легалізації іноземних
документів, оскільки і Україна і
Німеччина входять до переліку країн, що
підписали (приєдналися) до Гаазької
конвенції від 05 жовтня 1961 року.

Суд першої інстанції належної правової
оцінки даним документам не надав, а
послався на нотаріально посвідчену
спільну заяву ОСОБА_12 та ОСОБА_3 -
сторін за договором купівлі-продажу
квартири від 31.08.2009 року, в якій
останній при купівлі квартири, зокрема
вказав, що він не є одруженим.

При таких обставинах висновок
районного суду про те, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 перебували у фактичних шлюбних
відносинах, хоча постійно разом не
проживали з поважних причин, є
помилковим навіть за наявності у
сторін спільної дитини, грошових
переказів на утримання дитини та її
матері, регулярних відвідин України
протягом кількох років та проживання
відповідача під час перебування в
Україні разом з позивачем.

В даному випадку ст. 74 СК України не
може бути застосована до
правовідносин, що склалися між ОСОБА_3
та ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_3 перебуває у
зареєстрованому шлюбі в Німеччині,
який не розірваний у встановленому
порядку.

Крім того матеріалами справи не
доведено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_5 постійно
проживали разом у період з грудня 2005
року до 28.05.2012 року, оскільки регулярне
відвідування України та проживання під
час візитів в Україну у позивача,
наявність спільної дитини та інші
обставини не спростовують тих
обставин, що ОСОБА_3 на постійне місце
проживання в Україну переїзд не
здійснив, а продовжував офіційно
проживати в Німеччині та перебувати
там у зареєстрованому шлюбі.

Намагання позивача після отримання
інформації про наявність у ОСОБА_3
зареєстрованого шлюбу, змінити
підстави вимог в частині встановлення
факту проживання однією сім'єю не як
подружжя, а просто у якості члена сім`ї
з посиланням на ст. 3 СК України замість
ст. 74 СК України, не змінює правильність
висновку апеляційного суду про
неможливість встановлення факту, що
ОСОБА_5 - мати дитини ОСОБА_3 є членом
його сім`ї в Україні, оскільки ОСОБА_3
перебуває у зареєстрованому шлюбі з
іншою жінкою і має сім`ю у Німеччині.

Як вже зазначалося, встановлені в ч. 2
ст. 3 СК України винятки, згідно з якими
подружжя вважається сім'єю, зокрема
коли дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно, стосуються лише
офіційно зареєстрованих шлюбів.

Таким чином, судова колегія доходить
висновку, що у районного суду не було
правових підстав для задоволення
вимог ОСОБА_5 про встановлення факту
проживання однією сім`єю без шлюбу з
ОСОБА_3.

Тому рішення суду в цій частині
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні вимог.

Судова колегія не може погодитися і з
висновками районного суду про те, що
квартира АДРЕСА_1, житловою площею 23,7
кв. м. і загальною площею 78,6 кв. м. є
спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач ОСОБА_5 у первісній редакції
позову (а. с. 1-3 ) та у запереченнях проти
зустрічного позову ОСОБА_3 (а. с. 192-194)
зазначала, що квартира була куплена за
спільні сімейні кошти, які вона з
відповідачем спільно зібрали за час
проживання однією сім`єю. В уточненій
позовній заяві ОСОБА_5 зазначила, що на
купівлю спірної квартири вона позичила
у борг гроші в свого брата ОСОБА_13 (15000
доларів ) та у ОСОБА_14 (20000 доларів), про
що видала їм відповідні розписки.
Проте і в первісній і в уточненій
позовній заяві ОСОБА_5 обґрунтовує свої
вимоги тим, що квартира придбана нею та
ОСОБА_3 внаслідок та під час
фактичного проживання однією сім`єю.

Відповідно до ст. ст. 60, 74 СК України
правовий статус майна, як спільної
сумісної власності подружжя
визначається не придбанням майна за
спільні кошти, а наявністю укладеного
відповідно до закону між жінкою та
чоловіком шлюбу або ж проживанням
однією сім'єю.

Згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього кодексу.

Згідно п. 5 ч.1 ст. 256 ЦПК України факт
проживання однією сім`єю чоловіка та
жінки без шлюбу може бути встановлений
у судовому порядку.

Для визначення осіб як таких, що
перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України
необхідно встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, упродовж якого було
придбане спірне майно.

Ураховуючи викладене та приймаючи до
уваги, що факт проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу районним
судом встановлений з порушенням вимог
ст. 74 СК України і рішення районного
суду в цій частині апеляційним судом
скасовано з ухваленням нового рішення
про відмову у встановлення даного
факту, правові підстави задоволення
вимог ОСОБА_5 про визнання квартири
АДРЕСА_1 придбаною у власність ОСОБА_3
за договором купівлі-продажу від 31
серпня 2009 року спільною сумісною
власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 внаслідок
факту їх проживання однією сім`єю, як
чоловіка та жінки без шлюбу - відсутні.

Крім того, із нотаріально посвідченої
спільної заяви ОСОБА_12 та ОСОБА_3 -
сторін за договором купівлі-продажу
квартири від 31.08.2009 року,а також із
тексту самого договору купівлі-продажу
(абз. 2 п. 5) вбачається, що ОСОБА_3 купує
квартиру за особисті кошти.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов`язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Позивач не довела, що вона передала
позичені нею за розписками грошові
кошти ОСОБА_3 для придбання спірної
квартири. Пункт 5 договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
31.08.2009 року про те, що ОСОБА_3 купує
спірну квартиру за особисті кошти
ОСОБА_5 не оскаржений і не спростований.

Отже, відсутні правові підстави для
задоволення вимог ОСОБА_5 про визнання
спірної квартири спільною сумісною
власністю, яка набута під час
фактичного проживання сторін однією
сім`єю (без шлюбу) та щодо визнання
права на частку у майні придбаного в
тому числі, як стверджує ОСОБА_5 за
запозичені нею кошти.

Вимоги про визнання права власності
на частку квартири в порядку поділу
спільного сумісного майна, набутого по
факту проживання однією сім`єю
чоловіка та жінки без шлюбу, є
похідними від вимог про визнання майна
спільною сумісною власністю
внаслідок факту проживання однією
сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Оскільки судом апеляційної інстанції
набуто обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
встановлення факту проживання ОСОБА_5
та ОСОБА_3 однією сім`єю і визнання
спірної квартири спільною сумісною
власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 то вимоги
ОСОБА_5 про визнання права власності
на частку квартири в порядку поділу
спільного сумісного майна також не
підлягають задоволенню.

Таким чином, суд першої інстанції
набув помилкового висновку про
задоволення вимог ОСОБА_5 про визнання
спірної квартири спільною сумісною
власністю ОСОБА_5 і ОСОБА_3 та про
визнання за ОСОБА_5 права власності на
1/2 частину цієї квартири, як спільного
майна чоловіка і жінки внаслідок їх
проживання однією сім`єю без шлюбу.

Тому рішення суду першої інстанції в
цій частині також не може залишатися в
силі і підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні вимог ОСОБА_5 про
визнання квартири спільною сумісною
власністю та визнання права власності
на частку квартири.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами
позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215
цього Кодексу суд не може змінити без
згоди позивача, є обставини, якими
останній обґрунтовує вимоги, а не саме
по собі посилання на певну норму
закону.

Представником ОСОБА_3 уточнено
зустрічний позов, а саме уточнені
вимоги, відповідно до яких позивач за
зустрічним позовом просив виселити
ОСОБА_5 разом із неповнолітнім сином
ОСОБА_7, як тимчасових мешканців із
спірної квартири без надання їм іншого
жилого приміщення, зобов`язавши їх
звільнити квартиру від належних їм
речей і передати власнику ключі від
квартири. Крім того просив зобов`язати
ОСОБА_5 усунути перешкоди у спілкуванні
з неповнолітньою дочкою ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити способи
участі батька у вихованні дитини у
вигляді дозволу на періодичні і
систематичні побачення у кожен приїзд
батька до України не менше 10 днів на 2
місяці з визначенням додаткового
місця та часу спілкування; дозволу на
спільний відпочинок не менше 2-х разів
на рік по 15 днів; надання дозволу на
відвідування дочкою місць окремого
проживання батька з можливістю виїзду
за кордон на відпочинок (а. с. 165-167).

Відмовляючи у задоволенні зустрічних
вимог про виселення із спірної
квартири ОСОБА_5 разом із її
неповнолітнім сином ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_8, суд першої інстанції
виходив із того, що в ході розгляду
справи судом було встановлено факт
проживання власника квартири ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 однією сім'єю у період, коли
спірна квартира була придбана на ім`я
ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_5 право
власності на 1/2 частину спірної
квартири, як спільної власності. ОСОБА_7
є сином ОСОБА_5, що випливає з свідоцтва
про народження серія НОМЕР_3. Районний
суд дійшов висновку про наявність
достатніх правових підстав для
проживання вказаних осіб у спірній
квартирі, і вважав, що вимоги ОСОБА_3 у
частині виселення ОСОБА_5 та її
неповнолітнього сина ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_8 із спірної квартири
задоволенню не підлягають.

Проте погодитися з таким висновком
районного суду не можна.

В розумінні п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985
року, вирішуючи спори про право
користування жилим приміщенням осіб,
які вселилися до наймача, суд повинен
з'ясувати крім обставин щодо
реєстрації цих осіб у спірному
приміщенні, дотримання встановленого
порядку при їх вселенні та наявності
згоди на це всіх членів сім'ї наймача та
обумовлення угодою між указаними
особами, наймачем і членами сім'ї, що
проживають з ним, певний порядок
користування жилим приміщенням, й інші
обставини справи, що мають значення для
справи, а саме: чи було це приміщення
постійним місцем проживання цих осіб,
чи вели вони з наймачем спільне
господарство, тривалість часу їх
проживання.

Судом апеляційної інстанції набуто
обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
встановлення факту проживання ОСОБА_5
та ОСОБА_3 однією сім`єю, визнання
спірної квартири спільною сумісною
власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про
визнання права власності на частку
квартири в порядку поділу спільного
сумісного майна, у зв`язку з чим рішення
суду першої інстанції в цій частині
скасовано з ухваленям нового рішення
про відмову у задоволенні вимог.

Тому рішення суду першої інстанції про
відмову у задоволенні зустрічного
позову в частині вимог про виселення не
може залишатися в силі і підлягає
скасуванню з ухваленням в цій частині
нового рішення.

Як вже зазначалося підставами позову
(зустрічного позову) є обставини, якими
позивач обґрунтовує вимоги, а не саме
по собі посилання на певну норму
закону. Тому суд повинен застосувати ту
норму закону, яка підлягає
застосуванню до правовідносин, що
склалися між сторонами спору.

Заявляючи вимоги про виселення
відповідачів, як тимчасових мешканців
та про зобов`язання їх звільнити жиле
приміщення від особистих речей і
передати власнику ключі від квартири,
позивач за зустрічним позов
обґрунтовував свої вимоги тим, що він
будучи власником спірної квартири,
дозволив ОСОБА_5 зареєструватися у
квартирі разом з її неповнолітнім
сином лише заради їх спільної дочки
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 і при цьому ані
ОСОБА_5 ані її син ніколи не були
членами його сім`ї. Тривалий час
відповідачі не проживають у спірній
квартирі. Тобто позивач пов`язує
обґрунтованість указаних вимог
втратою відповідачами права
користування жилим приміщенням
внаслідок, як тимчасових мешканців, які
не набули права самостійного
користування квартирою у якій також
тривалий час не проживають.

Відповідно до статей 98, 99 ЖК України
особи, які вселилися в жиле приміщення
на правах тимчасового мешканця,
самостійного права на займане жиле
приміщення не набувають незалежно від
часу їх проживання і підлягають
виселенню без надання іншого жилого
приміщення.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 818 ЦК
України тимчасові мешканці не мають
самостійного права користування
житлом. Тимчасові мешканці повинні
звільнити житло після спливу
погодженого з ними строку проживання
або не пізніше семи днів від дня
пред'явлення до них наймачем або
наймодавцем вимоги про звільнення
помешкання.

Відповідно до ст. 810 ЦК України за
договором найму (оренди) житла одна
сторона - власник житла (наймодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (наймачеві) житло для
проживання у ньому на певний строк за
плату. Підстави, умови, порядок
укладення та припинення договору найму
житла, що є об'єктом права державної або
комунальної власності, встановлюються
законом. До договору найму житла, крім
найму житла, що є об'єктом права
державної або комунальної власності,
застосовуються положення цього
Кодексу, якщо інше не встановлено
законом.

В розумінні ст. 818 ЦК України тимчасові
мешканці можуть проживати в
орендованому житлі , якщо згода на це
дана наймачем та особами, які з ним
проживають. Наймодавець має бути
повідомлений про наявність тимчасових
мешканців, але таке повідомлення має
інформативний характер і не потребує
згоди наймодавця на вселення
тимчасових мешканців.

Виходячи із матеріалів справи та у
відповідності до вказаних норм ЦК
України, підстави вселення ОСОБА_5 з її
неповнолітнім сином ОСОБА_7 та їх
реєстрації у спірній квартирі не
пов`язані із укладенням з власником
житла - ОСОБА_3 договору найму (оренди) і
тому відповідачі за зустрічним позовом
не є наймачами спірної квартири, а її
власник відповідно не є наймодавцем.
Одночасно ОСОБА_3 будучи власником
спірної квартири, яка відноситься до
приватного житлового фонду, не є в
розумінні цивільного та житлового
законодавства України, її наймачем.

Оскільки ОСОБА_5 та її син вселилися у
квартиру з реєстрацією з дозволу
власника квартири - ОСОБА_3, який не її
наймачем (орендарем), то формально
відповідачі за зустрічним позовом не є
тимчасовими мешканцями.

Разом з тим відповідно до ч.1 ст. 8 ЦК
України якщо цивільні відносини не
врегульовані цим Кодексом, іншими
актами цивільного законодавства або
договором, вони регулюються тими
правовими нормами цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, що
регулюють подібні за змістом цивільні
відносини (аналогія закону).

Отже ст. 818 ЦК України підлягає
застосуванню до правовідносин між
власником квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та
її неповнолітнім сином ОСОБА_7 через
аналогію закону (ч.1 ст. 8 ЦК України).

Відповідно до ст. 818 ЦК України
тимчасові мешканці не мають
самостійного права користування
житлом, тобто не набувають його, як
такого і зобов`язані звільнити житло
після спливу погодженого з ними строку
проживання або не пізніше семи днів від
дня пред'явлення до них наймачем або
наймодавцем вимоги про звільнення
помешкання.

Таким чином, правовий статус
тимчасових мешканців відрізняється
тим, що тимчасові мешканці не мають
самостійного права користування
житлом і зобов`язані звільнити житло в
добровільному порядку. У разі відмови
вони підлягають виселенню у судовому
порядку без надання іншого житла

Сама по собі реєстрація у квартирі є
похідною від наявності права
користування квартирою.

Відповідно до п. 3.1. Порядку реєстрації
місця проживання та місця перебування
фізичних осіб в Україні та зразків
необхідних для цього документів,
затвердженого наказом МВС України № 1077
від 22 листопада 2012 року,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 18 грудня 2012 року за №
2109/22421 зняття з реєстрації місця
проживання особи здійснюється на
підставі:

-заяви про зняття особи з реєстрації
місця проживання, яка подається особою
або її законним представником;

-судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням, про
виселення, про визнання особи безвісно
відсутньою або оголошення її померлою;

-свідоцтва про смерть;

-паспорта або паспортного документа, що
надійшов з органу державної реєстрації
актів цивільного стану, або документа
про смерть, виданого компетентним
органом іноземної держави,
легалізованого в установленому
порядку;

-інших документів, які свідчать про
припинення:

-підстав для перебування на території
України іноземців та осіб без
громадянства. Інформація
територіального органу ДМС України або
територіального підрозділу ДМС
України, на території обслуговування
якого зареєстровано місце проживання
особи, про закінчення строку дії
посвідки на тимчасове проживання або
копія рішення про скасування посвідки
на тимчасове проживання чи посвідки на
постійне проживання в Україні;

-підстав для проживання або
перебування особи на обліку у
закладі/установі (повідомлення про
припинення підстав для
проживання/перебування особи у
спеціалізованій соціальній установі,
закладі соціального обслуговування та
соціального захисту);

-підстав на право користування
житловим приміщенням (закінчення
строку дії договору оренди, найму,
піднайму житлового приміщення, строку
навчання в навчальному закладі (у разі
реєстрації місця проживання в
гуртожитку навчального закладу на час
навчання), відчуження житла та інших
визначених законодавством документів).

Зняття з реєстрації на підставах,
визначених в абзацах вісім та дев'ять
пункту 3.1 цього розділу, здійснюється
за клопотанням уповноваженої особи
закладу/установи або за заявою
власника/наймача житла або їх законних
представників.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується та
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого майнового або
немайнового права та інтересу.

ОСОБА_3 пов`язує обґрунтованість
заявлених ним вимог про виселення із
належної йому на праві власності
квартири, ОСОБА_5 та її неповнолітнього
сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_8 з тими
обставинами, що вказані особи не будучи
членами його сім`ї вселялися у квартиру
з його дозволу, як тимчасові мешканці,
і тривалий час не проживають у
квартирі, оскільки повернулися до
свого попереднього місця проживання у
АДРЕСА_8.

Із письмових заперечень ОСОБА_5 на
зустрічний позов вбачається, що у
вересні 2012 року ОСОБА_3 вимагав від неї
звільнити квартиру, зібрав її речі та
відправив їх у АДРЕСА_8, куди невдовзі,
забравши з собою дітей, повернулася і
сама ОСОБА_5

Таким чином, ОСОБА_5 та її неповнолітний
син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_8, не будучи
членами сім`ї власника квартири, як
тимчасові мешканці, що вселелися у
квартиру та зареєструвалися з дозволу
власника квартири, самостійного права
користування квартирою не набули, і на
вимогу власника квартири у вересні 2012
року фактично звільнили квартиру і
повернулися до свого попереднього
місця проживання у АДРЕСА_8.

Заявляючи у зустрічному позові вимогу
про виселення, ОСОБА_3 не заперечував,
що ОСОБА_5 і її син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_8
фактично тривалий час не мешкають у
належній йому квартирі. Тому, як
вбачається, метою звернення власника
квартири до суду фактично є не
примусове виселення відповідачів, а
намагання усунути перешкоди шляхом
зняття ОСОБА_5 та її сина ОСОБА_7 з
реєстрації по квартирі.

В розумінні ст. 7 Закону України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні" та п. 3.1.
Порядку реєстрації місця проживання
та місця перебування фізичних осіб в
Україні та зразків необхідних для
цього документів, затвердженого
наказом МВС України № 1077 від 22
листопада 2012 року, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 18 грудня
2012 року за № 2109/22421 зняття з реєстрації
місця проживання особи без її згоди та
волевиявлення на це, здійснюється на
підставі зокрема судового рішення, яке
набрало законної сили, про позбавлення
права власності на житлове приміщення
або права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою.

Інші підстави для зняття осіб з
реєстрації в даному випадку не можуть
бути застосованими, оскільки між
сторонами договорів найму (оренди) та
будь-яких інших договорів щодо
користування квартирою не укладалося і
окремо строк проживання відповідачів у
спірній квартирі, як тимчасових
мешканців, не визначався. Одночасно
відповідачі не будучи членами сім`ї
власника квартири, не набули, як
тимчасові мешканці, самостійного
права користування квартирою і
звільнили квартиру на вимогу її
власника у вересні 2012 року. Проте
виселившись з квартири і повернувшись
до місця попереднього проживання,
ОСОБА_5 з реєстраційного обліку по
квартирі не знялася та в подальшому
заявила про свої права на спірну
квартиру пред'явленням відповідного
позову.

З урахуванням характеру правовідносин
між сторонами, встановлених обставин у
справі та з з метою усунення власнику
перешкод у користуванні власністю,
застосуванню підлягає ст. 391 ЦК України.

З огляду на викладене, вимоги ОСОБА_3
про виселення ОСОБА_5 та її
неповнолітнього сина ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_8 підлягають задоволенню.

Постановляючи рішення про відмову у
задоволенні зустрічного позову в
частині вимог про виселення, суд
першої інстанції наведених обставин не
врахував і набув помилкового висновку
про відсутність підстав для
задоволення вказаних вимог.

Тому рішення суду в цій частині не може
залишатися в силі і підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення вимог про виселення
ОСОБА_5 та її неповнолітнього сина
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_8.

Разом з тим, вимоги ОСОБА_3 про
зобов`язання ОСОБА_5 та її
неповнолітнього сина ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_8 звільнити квартиру від
належних їм речей і передати власнику
ключі від квартири не можуть бути
задоволені, оскільки судом встановлено
та сторонами не заперечувалося, що
фактично ОСОБА_5 з неповнолітнім сином
ОСОБА_7 на вимогу власника квартири у
вересні 2012 року залишили спірну
квартиру і повернулися до попереднього
місця мешкання у АДРЕСА_8.

Належних доказів їх перебування у
спірній квартирі після їх повернення
до свого попереднього місця проживання
у вересні 2012 року позивачем не надано.
Також не доведено про те, що ОСОБА_5
забрала ключі від квартири і позивач не
може потрапити у належну йому квартиру
з вересня 2012 року.

Оскільки судом апеляційної інстанції
набуто обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
встановлення факту проживання ОСОБА_5
та ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу,
визнання спірної квартири спільною
сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та
про визнання права власності на частку
квартири в порядку поділу спільного
сумісного майна та про скасування
рішення суду першої інстанції в цій
частині з ухваленям нового рішення про
відмову у задоволенні вимог, то рішення
суду про відмову у задоволенні
зустрічного позову в частині вимог про
зобов`язання ОСОБА_5 та її
неповнолітнього сина ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_8 звільнити квартиру від
належних їм речей і передати власнику
ключі від квартири з посиланням на те,
що відповідачі є членами сім`ї власника
квартири і мають право користування
квартирою та що ОСОБА_5 набула право
на ? частину спірної квартири, як
спільної сумісної власності, що
придбана під час проживання сторонами
однією сім`єю, як чоловіком і жінкою без
шлюбу не може залишатися в силі і
підлягає скасуванню з ухваленням в цій
частині нового рішення про відмову у
задовленні вказаних вимог у зв`язку із
безпідставністю заявлених вимог,
невідповідністю їх матеріалам справи
та недоведеністю вимог.

Судова колегія погоджується з
висновком районного суду в частині
відмови у задоволенні зустрічного
позову в частині вимог про усунення
перешкод у спілкуванні з дитиною,
оскільки позивачем не пред`явлено
доказів створення ОСОБА_5 перешкод у
його спілкуванні з дитиною, сама ОСОБА_5
в судовому засіданні заявив, що ніколи
не заперечувала проти участі батька у
вихованні дитини, в тому числі і проти
їх зустрічі.

В матеріалах справи відсутній
висновок компетентного органу у
справах дітей щодо доцільності
визначення порядку участі позивача за
зустрічним позовом у вихованні
малолітньої ОСОБА_2. Сам ОСОБА_3 заявив
про створення перешкод у спілкуванні з
дитиною лише при поданні до суду
зустрічного позову в межах спору про
право власності на квартиру разом з
вимогою про виселення матері дитини.

За правилами перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в
редакції Постанови КМУ від 25.08.2010 року
№ 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян,
які не досягли 16 річного віку,
здійснюється за згодою обох батьків та
в їх супроводі або в супроводі осіб,
уповноважених ними, які на момент
виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд
громадян, які не досягли 16-річного віку,
у супроводі одного із батьків або інших
осіб, уповноважених одним із батьків з
нотаріально посвідченою згодою
здійснюється: 1) за нотаріально
посвідченою згодою другого із батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування в цій державі,
якщо другий із батьків відсутній у
пункті пропуску; 2) без нотаріально
посвідченої згоди другого із батьків у
разі пред`явлення зокрема рішення
суду про надання дозволу на виїзд з
України громадянину, який не досяг
16-річного віку без згоди та супроводу
другого із батьків. Виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі осіб, які уповноважені
обома батьками, здійснюється за
нотаріально посвідченою згодою обох
батьків із зазначенням держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі.

В розумінні Закону України «Про
порядок виїзду з України і в`їзду в
Україну громадян України» надання
судом багаторазового дозволу на
виїзд за кордон малолітньої дитини
без згоди та супроводу другого із
батьків, а також без вказівки держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування в цій державі
законодавством України не передбачено.

Зі змісту уточненого зустрічного
прозову вбачається, що ОСОБА_3 не
зазначив про державу прямування
неповнолітньої дитини, про дату виїзду
та час перебування в іноземній державі,
дату повернення дитини в Україну.

Тому вимога про надання дозволу на
відвідування дочкою місць окремого
проживання батька з можливістю виїзду
за кордон на відпочинок без вказівки
держави прямування та відповідного
часового проміжку перебування в цій
державі не може бути задоволена.

Крім того, виходячи зі змісту
апеляційної скарги, ОСОБА_3 просив
скасувати рішення в частині
зустрічного позову та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким
задовольнити вимоги про виселення
відповідачів. Проте, апелянт у
мотивувальній та резолютивній частині
апеляційної скарги фактично не
зазначив про ухвалення нового рішення
в частині вимог про усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною та надання
дозволу на виїзд дитини за кордон.

При таких обставинах рішення
районного суду про відмову у
задоволенні вимог зустрічного позову
про зобов`язання ОСОБА_5 усунути
перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні з
неповнолітньою дочкою ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначення способів
участі батька у вихованні дитини у
вигляді дозволу на періодичні і
систематичні побачення у кожен приїзд
батька до України не менше 10 днів на 2
місяці з визначенням додаткового
місця та часу спілкування; дозволу на
спільний відпочинок не менше 2-х разів
на рік по 15 днів; надання дозволу на
відвідування дочкою місць окремого
проживання батька з можливістю виїзду
за кордон на відпочинок відповідає
матеріалам справи та засновано на
законодавстві і тому підстав для його
скасування або зміни в цій частині не
вбачається.

Таким чином, судова колегія доходить
висновку, що апеляційна скарга
представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 підлягає
частковому задоволенню, рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 05 червня 2014 року в частині
задоволення вимог основного позову про
встановлення факту проживання однією
сім`єю без шлюбу, визнання квартири
спільною сумісною власністю та
визнання права власності на 1/2 частину
квартири та відмови у задоволені
зустрічного позову в частині вимог про
виселення, зобов`язання звільнити
квартиру від речей і передати власнику
ключі від квартири - скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення, яким:

- відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_5
до ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання однією сім`єю без шлюбу,
визнання квартири спільною сумісною
власністю та визнання права власності
на 1/2 частину квартири;

- задовольнити частково зустрічний
позов ОСОБА_3 та виселити ОСОБА_5 разом
із її неповнолітнім сином ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_8 з квартири АДРЕСА_1,
житловою площею 23,7 кв. м., загальною
площею 78,6 кв. м. без надання іншого
житлового приміщення, відмовити у
задоволенні вимог ОСОБА_3 про
зобов`язання ОСОБА_5 та її
неповнолітнього сина ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_8 звільнити квартиру від
належних їм речей і передати власнику
ключі від квартири у зв`язку з їх
безпідставністю, невідповідністю
матеріалам справи та недоведеністю. В
іншій частині рішення слід залишити
без змін.

На підставі викладеного і
керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК
України, судова колегія -

В И
Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_3 ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 05 червня 2014 року - в частині
задоволення вимог основного позову про
встановлення факту проживання однією
сім`єю без шлюбу, визнання квартири
спільною сумісною власністю та
визнання права власності на 1/2 частину
квартири та відмови у задоволені
зустрічного позову в частині вимог про
виселення, зобов`язання звільнити
квартиру від речей і передати власнику
ключі від квартири скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_5
до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на боці позивача, Служби
у справах дітей Одеської міської ради
про встановлення факту проживання
однією сім`єю без шлюбу, визнання
квартири спільною сумісною власністю
та визнання права власності на 1/2
частину квартири.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на боці відповідача, Служби у справах
дітей Одеської міської ради -
задовольнити частково

Виселити ОСОБА_5 разом із її
неповнолітнім сином ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_8 з квартири № АДРЕСА_1,
житловою площею 23,7 кв. м. і загальною
площею 78,6 кв. м. без надання іншого
житлового приміщення.

Відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_3
про зобов`язання ОСОБА_5 та її
неповнолітнього сина ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_8 звільнити квартиру від
належних їм речей і передати власнику
ключі від квартири у зв`язку з їх
безпідставністю, невідповідністю
матеріалам справи та недоведеністю.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, проте може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
А.І. Дрішлюк

А.М. Кварталова