інстанції Шовкопляс О.П.Провадження №
22-ц/780/5564/14 Доповідач у 2
інстанції МельникКатегорія 18
УХВАЛА

Іменем України

02 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати
в цивільних справах Апеляційного
суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Яворського М.А., Матвієнко
Ю.О.,

та секретаря Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 08 серпня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Білоцерківської
міської ради, ОСОБА_2, треті особи :
Білоцерківське міське управління
земельних ресурсів, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про
визнання недійсним державного акта на
землю, визнання недійсним та
скасування рішення Білоцерківської
міської ради, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка звернулася до суду з
вищевказаним позовом в якому просила
визнати недійсним та скасувати рішення
виконкому Білоцерківської міської
ради від 17.09.2002 р. № 309 про передачу у
власність ОСОБА_2 земельної
ділянки площею 0, 0476 га за адресою :
АДРЕСА_1 у м. Біла Церква, Київської
області та визнати недійсним державний
акт, виданий Білоцерківською міською
радою 11.12.2002 року на підставі цього
рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
вона є власником 46/100 трьохквартирного
житлового будинку АДРЕСА_2, що
представляє собою ізольовану квартиру
№ 3. Зазначений житловий будинок
розташований на неприватизованій
земельній ділянці площею 308 кв. м., яка
закріплена за вказаним будинком згідно
рішення Білоцерківської міської ради
№ 22-е від 19.01.1955 р.

Також зазначає, що земельна ділянка,
яка розташована за адресою : АДРЕСА_2 у
м. Біла Церква, після придбання нею у
лютому 2002 року житлового будинку,
перейшла їй у користування. Позивачка
вважає, що у процесі приватизації
ОСОБА_2 у 2002 році земельної ділянки по
вищевказаній адресі при винесені
рішення виконкому Білоцерківської
міської ради від 17.09.2002 р. № 309 та
виданого на його підставі Державного
акту про право власності на земельну
ділянку, були порушені норми
Земельного кодексу України, що
регулюють порядок припинення шляхом
вилучення земельних ділянок, а також
норми земельного законодавства про
погодження меж земельних ділянок із
суміжними землекористувачами, що
призвело до неправомірного
закріплення спірної земельної ділянки
за відповідачем ОСОБА_5, оскільки не
враховано право відповідача на
користування частиною вказаної
земельної ділянки.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 08 серпня 2014 року позов залишено без
задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати, та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи, законність і обґрунтованість
рішення місцевого суду в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 10, 11, 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд розглядає справу у межах заявлених
вимог на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у цих сторін виникає
спір. Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд підхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволені позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_1 не є ні власником, ні законним
користувачем спірної земельної
ділянки, а тому державний акт на землю
та рішення виконкому Білоцерківської
міської ради щодо передачі землі
відповідачеві є законними.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є
власником 46/100 жилого будинку з
відповідною частиною господарських та
побутових будівель і споруд, який
знаходиться у АДРЕСА_2, згідно договору
купівлі-продажу від 27.02.2002 року.,
посвідченого у другій Білоцерківській
державній нотаріальній конторі
Київської області за реєстровим
номером 1-943.

Відповідно до рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
від 18.12.2009 року в справі № 2-29 2009 р., за
ОСОБА_1 визнано право власності на 46/100
частин житлового будинку з
господарськими та прибудинковими
спорудами у житловому будинку АДРЕСА_2.

Апелянтка посилається на ч. 2, ст. 377 ЦК
України у редакції, яка станом на 27.02.2002
р. не вступила в законну силу, оскільки
дана норма набрала чинності лише 01.01.2004
р.

Крім цього, ст. 120 ЗК України (у редакції
змін згідно ЗУ від 20.12. 2001 р.) містила
норму про те, що при переході права
власності на будівлю і споруду право
власності на земельну ділянку або її
частину може переходити на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди.

Зміна норми ст. 120 ЗК України на іншу
редакцію про те, що до особи, яка
придбала житловий будинок, будівлю або
споруду, переходить право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором, а також, що якщо житловий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, наданій у
користування, то в разі їх відчуження
до набувача переходить право
користування тією частиною земельної
ділянки, на якій вони розміщені, та
частиною ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування, - набула чинності лише
20.06.2007 р., після офіційного
опублікування змін, внесеними згідно
із Законом України від 27.04.2007 р. № 997-V.

Таким чином, право користування
вказаною земельною ділянкою не могло
автоматично перейти до ОСОБА_1,
оскільки норми, які були чинні у той
час, передбачали інший порядок набуття
права користування, ніж той, на який
посилається апелянт.

Право на земельну ділянку набувається
особою виключно на встановлених
законодавством підставах, зокрема
зазначених у ст. 116 Земельного кодексу
України, згідно норм якого набуття
права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Відповідно до ст. 90, 152 ЗК України,
відновленню підлягають порушені права
власників землі або землекористувачів.

Відповідно до ст. 155 ЗК України, у разі
видання органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування акта,
яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Однак позивачка не є ані власником, ані
користувачем даної земельної ділянки,
тому оспорювані рішення виконкому
Білоцерківської міської ради та
державний акт про право власності на
землю не порушують будь-які права чи
інтереси позивача.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Посилання апелянта на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права, як на підставу для скасування
рішення суду, законності та
обґрунтованості рішення суду не
спростовують, оскільки відповідно до
ст. 309 ЦПК України порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування рішення суду
лише, якщо ці порушення призвели до
неправильного вирішення справи,
натомість справа судом вирішена
правильно, відповідно до норм
матеріального права та з дотриманням
норм процесуального права.

Інших доводів, які б спростували
законність та обґрунтованість
ухваленого судом першої інстанції
рішення, апеляційна скарга ОСОБА_1 не
містить.

Оскільки, судом першої інстанції повно
і всебічно з'ясовані всі обставини
справи, дана належна правова оцінка
доказам, висновки суду відповідають
фактичним обставинам справи, а
ухвалене рішення відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
то підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів Апеляційного суду
Київської області,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 08 серпня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: