Ухвала

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Колодійчука В.М.,
Висоцької В.С.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Інституту свинарства і
агропромислового виробництва
Національної академії аграрних наук
України про зміну формулювання причин
звільнення, стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, вихідної допомоги,
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Київського районного суду м. Полтави
від 11 серпня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 17 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із вказаним позовом, в якому
просив суд ухвалити рішення, яким
поновити строки на звернення до суду з
позовом, визнати формулювання причин
та посилання на п. 1 ст. 36 КЗпП України,
як підставу для припинення трудового
договору невірним, змінити
формулювання причини звільнення на п. 6
ст. 36 КЗпП України, стягнути з
відповідача на його користь вихідну
допомогу в розмірі 2 062 грн, середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні у розмірі 6 186 грн 60 коп.
та 6 тис. грн у відшкодування завданої
моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
наказом від 29 липня 2013 року за № 49-к
ОСОБА_4 було прийнято на роботу на
посаду провідного фахівця лабораторії
генетики Інституту свинарства і
агропромислового виробництва
Національної академії аграрних наук
України з випробувальним терміном 3
місяці, при цьому його було ознайомлено
із посадовою інструкцією провідного
фахівця лабораторії генетики (з
юридичної роботи та маркетингових
досліджень). Наказом від 29 жовтня 2013
року за № 72-к його було звільнено з
роботи з підстав, передбачених п.1 ст. 36
КЗпП України за угодою сторін.

ОСОБА_4 вважає, що його повинні були
звільнити з роботи з підстав,
передбачених п. 6 ст. 36 КЗпП України, при
цьому зазначає, що заяву на звільнення
писав під тиском керівництва
інституту. Крім того, відповідач при
звільненні не провів з ним повного
розрахунку, на його письмові звернення
про виплату заборгованості по
заробітній платі не реагував, у зв'язку
з чим вважає, що такими неправомірними
діями йому було завдано моральної
шкоди.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 11 серпня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 17 вересня 2014 року, позовні вимоги
ОСОБА_4 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити заявлені позовні вимоги,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
в межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження судового
рішення може бути неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції під час
розгляду справи в касаційному порядку
перевіряє в межах касаційної скарги
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права.

Ухвалюючи рішення про залишення
позовних вимог без задоволення суд
першої інстанції виходив із
відсутності правових підстав для їх
задоволення.

Суд апеляційної інстанції погодився із
висновками суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли вірного
висновку про відмову у задоволенні
заявлених позовних вимог, оскільки
звільнення позивача було проведено із
додержанням встановленого КЗпП
України порядку, при цьому, ОСОБА_4, у
відповідності до вимог 58, 60 ЦПК України,
не було надано належних, допустимих та
беззаперечних доказів на
підтвердження факту незаконності його
звільнення.

Таким чином, судами першої та
апеляційної інстанції, відповідно до
ст. 212 ЦПК України, повно і всебічно
досліджено та оцінено обставини у
справі, а матеріали справи та доводи
касаційної скарги не свідчать про
порушення судами норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, крім того
наведенні у касаційній скарзі доводи
стосуються переоцінки доказів, наданих
сторонами, та не дають підстав для
висновків щодо незаконності та
неправильності оскаржених судових
рішень, а тому колегія суддів вважає за
необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 11 серпня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Полтавської
області від 17 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.М. Колодійчук В.С.
Висоцька І.М. Фаловська