АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду міста Києва в
складі:

головуючого судді Оніщука
М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
ухвалу Дарницького районного суду м.
Києва від 31 липня 2014 року по цивільній
справі за скаргою ОСОБА_2 на рішення та
дії державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби
Дарницького районного управління
юстиції у м. Києві Коваль Л.І.,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду зі скаргою, в якій просив:
скасувати постанову державного
виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м.
Києві Коваль Л.І. про закінчення
виконавчого провадження від 26.03.2014;
поновити та продовжити процесуальні
строки по виконанню виконавчого листа,
виданого 20.12.2013; ухвалити рішення про
подальше виконання виконавчого листа
та визнати дії виконавчої служби
такими, що порушують його права.

В обґрунтування заявлених вимог
вказував, що на виконанні ВДВС
Дарницького РУЮ у м. Києві перебувало
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа, виданого
20.12.2013 Дарницьким районним судом м.
Києва про зобов'язання голову
правління ОСББ «Зеніт» Шубу В.О. надати
ОСОБА_2, як члену об'єднання та члену
ревізійної комісії, на його вимогу для
ознайомлення всі фінансові звіти ОСББ
«Зеніт». Однак державний виконавець
безпідставно закінчив виконання
вказаного виконавчого листа, оскільки
фактично рішення суду не виконано, акт
державного виконавця про виконання
рішення суду є сфальсифікованим, таким,
що не відповідає дійсним обставинам, а
тому винесена державним виконавцем
постанова від 26.03.2014 про закінчення
виконавчого провадження, є незаконною
й підлягає скасуванню.

Ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва від 31.07.2014 у задоволенні скарги
відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить ухвалу скасувати та
постановити нову ухвалу про
задоволення скарги. Вказує, що висновок
суду про правомірність постанови
державного виконавця про закінчення
виконавчого провадження є
необґрунтованим, оскільки рішення
державним виконавцем фактично не
виконано. Крім цього зазначає, що суд
безпідставно залишив без уваги те, що
державним виконавцем порушено вимоги
ст.ст. 5, 11, 12, 26, 31, 85-87 Закону України «Про
виконавче провадження».

Апелянт в судовому засіданні підтримав
апеляційну скаргу з викладених в ній
підстав та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином, заяв про відкладення
розгляду справи не подавали, а відтак
їх неявка не перешкоджає розгляду
справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення апелянта, вивчивши та
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали в межах доводів
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржувана ухвала суду вказаним
вимогам процесуального закону не
відповідає.

Відмовляючи у задоволенні скарги суд
першої інстанції виходив з того, що дії
та рішення державного виконавця щодо
закінчення виконавчого провадження є
правомірними.

З вказаним висновком суду погодитися
не можливо, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконанні ВДВС Дарницького РУЮ у м.
Києві перебувало виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа, виданого 20.12.2013
Дарницьким районним судом м. Києва на
підставі рішення цього ж суду від 25.09.2013
про зобов'язання голову правління ОСББ
«Зеніт» Шубу В.О. надати ОСОБА_2, як
члену об'єднання та члену ревізійної
комісії, на його вимогу для
ознайомлення всі фінансові звіти ОСББ
«Зеніт».

Зі змісту акту державного виконавця
від 13.03.2014 вбачається, що виходом
державного виконавця за адресою:
АДРЕСА_1, боржника ОСОБА_4 зобов'язано
надати ОСОБА_2, як члену об'єднання та
члену ревізійної комісії, на його
вимогу для ознайомлення всі фінансові
звіти ОСББ «Зеніт», а також боржника
було попереджено про кримінальну
відповідальність за невиконання
рішення суду.

Вказаний акт підписано всіма сторонами
виконавчого провадження: стягувачем
ОСОБА_2, боржником ОСОБА_4 та двома
понятими ОСОБА_6 й ОСОБА_7

Постановою державного виконавця ВДВС
Дарницького РУЮ у м. Києві Коваль Л.І.
від 26.03.2014 виконавче провадження
закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50
Закону України «Про виконавче
провадження».

Звертаючись до суду з даною скаргою
заявник вказував, що рішення суду
фактично не виконано, оскільки йому не
було надано для ознайомлення фінансові
звіти ОСББ «Зеніт», а державний
виконавець не вчинив всіх передбачених
Законом дій для його виконання.

Доводи скарги колегія суддів вважає
обґрунтованими, оскільки з матеріалів
справи та зі змісту акту, складеного
державним виконавцем не вбачається, що
боржником були надані стягувачу
документи, згідно рішення суду, а
державним виконавцем при цьому не були
виконані вимоги закону щодо належного
виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом.

Згідно із ст. 49 Закону України «Про
виконавче провадження», виконавче
провадження підлягає закінченню,
зокрема, у разі фактичного виконання в
повному обсязі рішення згідно з
виконавчим документом.

Статтею 75 вказаного Закону визначено,
що після відкриття виконавчого
провадження за виконавчим документом,
що зобов'язує боржника вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення,
державний виконавець перевіряє
виконання рішення не пізніше ніж на
наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною другою
статті 25 цього Закону для самостійного
виконання рішення. Якщо рішення
підлягає негайному виконанню, його
виконання перевіряється не пізніше
наступного робочого дня після
відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог
без поважних причин державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання
може бути проведено без участі
боржника, державний виконавець
організовує виконання відповідно до
повноважень, наданих йому законом, та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом.
При цьому на боржника повторно
накладається штраф у порядку,
встановленому статтею 89 цього Закону.

У разі якщо виконати рішення без участі
боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Державний виконавець під час виконання
рішення про заборону вчиняти певні дії
або про утримання від вчинення певних
дій доводить до відома боржника
резолютивну частину такого рішення,
про що складає відповідний акт. Після
складення акта виноситься постанова
про закінчення виконавчого
провадження.

В супереч вищевказаних вимог Закону
державний виконавець не вчинив
належних дій по виконанню рішення суду,
зокрема, належним чином не
проконтролював та не пересвідчився у
виконанні рішення боржником,
обмежившись лише вказівкою на те, що
боржника було зобов'язано виконати
рішення та попереджено про кримінальну
відповідальність за його невиконання.

При цьому, слід наголосити, що
матеріали справи не містять жодних
даних які б свідчили про повне та
фактичне виконання рішення суду
боржником.

У відповідності з нормами Конституції
України та ст. 14 ЦПК України, судові
рішення, що набрали законної сили, є
обов'язковими для виконання.
Невиконання судового рішення є
підставою для відповідальності,
встановленої законом.

Виконання судових рішень покладено
законом на Державну виконавчу службу
України, а порядок виконання
визначений Законом України «Про
виконавче провадження».

Водночас також слід зазначити, що
відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію про захист прав людини
і основоположних свобод (надалі
«Конвенція») та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має
право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом, який
вирішить спір щодо його прав та
обов'язків цивільного характеру або
встановить обґрунтованість будь-якого
висунутого проти нього кримінального
обвинувачення.

Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є
також виконання судового рішення.
Зокрема Європейський суд з прав людини
зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції («Право
на справедливий суд») гарантує кожному
право на звернення до суду з позовом
щодо будь-яких його цивільних прав та
обов'язків. Таким чином, ця стаття
проголошує право на доступ до суду,
тобто право подати до суду позов з
цивільно-правових питань. Однак, це
право було б ілюзорним, якби правова
система договірної держави допускала,
щоб остаточне судове рішення, яке має
обов'язкову силу, не виконувалося на
шкоду одній із сторін. Важко собі
навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції
детально описувала процесуальні
гарантії, які надаються сторонам у
спорі, а саме: справедливий, публічний і
швидкий розгляд, - і водночас не
передбачала виконання судових рішень.
Якщо вбачати у статті 6 тільки
проголошення доступу до судового
органу та права на судове провадження,
то це могло б породжувати ситуації, що
суперечать принципу верховенства
права, який договірні держави
зобов'язалися поважати, ратифікуючи
Конвенцію.

Виконавче провадження є завершальною
стадією судового провадження.

В рішенні Європейського суду «Горнсбі
проти Греції» від 10.03.1997 (п. 40) зазначено,
що для цілей статті 6 Конвенції
виконання рішення, ухваленого
будь-яким судом, має розцінюватися як
складова частина «суду».

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції передчасно та
необґрунтовано прийнято рішення про
закінчення виконавчого провадження, а
відтак скаргу в цій частині слід
визнати обґрунтованою. Що стосується
інших вимог скарги, то вони задоволенню
не підлягають, оскільки не ґрунтуються
на вимогах закону і є похідними від
основної вимоги про визнання
неправомірною та скасування постанови
про закінчення виконавчого
провадження.

У відповідності до ч. 2 ст. 387 ЦПК України
у разі встановлення обґрунтованості
скарги суд визнає оскаржувані рішення,
дії чи бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 313-315, 317, 319, 387 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду м.
Києва від 31 липня 2014 року - скасувати.

Постановити нову ухвалу.

Скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову головного державного
виконавця Відділу державної
виконавчої служби Дарницького
районного управління юстиції у м. Києві
Коваль Л.І. про закінчення виконавчого
провадження № 41737150 від 26 березня 2014
року - визнати неправомірною та
скасувати.

Зобов'язати головного державного
виконавця Відділу державної
виконавчої служби Дарницького
районного управління юстиції у м. Києві
Коваль Л.І. вчинити передбачені законом
дії для повного та фактичного
виконання рішення суду.

В задоволенні іншої частини заявлених
вимог - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді