Ухвала

іменем україни

27 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Савченко В.О., Карпенко С.О., Остапчука
Д.О., -

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом приватного
підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті
особи: приватний нотаріус
Нікопольського міського нотаріального
округу Дніпропетровської області
ОСОБА_6, відділ державної виконавчої
служби Нікопольського міськрайонного
управління юстиції, про визнання
недійсним свідоцтва про придбання
нерухомого майна, за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до приватного
підприємця ОСОБА_4 про визнання права
власності на нерухоме майно та
усунення перешкод у його користуванні,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Нікопольського місьрайонного
суду Дніпропетровської області від 09
квітня 2014 року та рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 08
вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2003 року приватний підприємець
ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_5 про визнання недійсним
свідоцтва про придбання нерухомого
майна.

Зазначав, що на виконання наказу
Дніпропетровського господарського
суду від 05 серпня 2002 року про стягнення
з нього на користь ДП «Преса» 47 950 грн 38
коп., були проведені прилюдні торги з
реалізації належного йому нежитлового
вбудованого приміщення по АДРЕСА_1.

Переможцем торгів став ОСОБА_5, якому 29
грудня 2002 року приватним нотаріусом
було видане свідоцтво про право
власності на вказане нерухоме майно.

Посилаючись на те, що ухвалою
господарського суду Дніпропетровської
області від 16 січня 2003 року дії
державного виконавця щодо виконання
судового наказу були визнані
неправомірними, ОСОБА_4 просив позов
задовольнити та визнати, видане на ім'я
ОСОБА_5 свідоцтво про придбання
нерухомого майна недійсним.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5
звернувся до суду із зустрічним
позовом про визнання права власності
на нерухоме майно та усунення перешкод
у його користуванні.

Позовні вимоги мотивував тим, що в
установленому законом порядку, на
прилюдних торгах, які відбулися 28
грудня 2002 року, придбав нежитлове
приміщення АДРЕСА_1, проте ОСОБА_4 до
теперішнього часу перешкоджає йому у
користуванні власністю.

Рішенням Нікопольського місьрайонного
суду Дніпропетровської області від 09
квітня 2014 року в задоволенні
первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на
нежитлове вбудоване приміщення,
загальною площею 81,6 кв. м, що
розташоване по АДРЕСА_1.

Усунено перешкоди у користуванні
ОСОБА_5 вказаним майном, шляхом
виселення приватного підприємця
ОСОБА_4 з нежитлового вбудованого
приміщення, загальною площею 81,6 кв. м,
що розташоване по АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08
вересня 2014 року, зазначене рішення
міськрайонного суду в частині визнання
права власності за ОСОБА_5 на спірне
нежитлове приміщення скасовано й в
задоволенні вказаних вимог відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
ухвалені у справі судові рішення
скасувати, і ухвалити нове рішення про
задоволення його позовних вимог у
повному обсязі, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в
задоволенні первісного позову суд
першої інстанції з урахуванням вимог
ст. ст. 212 - 214 ЦПК України дійшов
правильного висновку про відсутність
правових підстав для визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на спірне нежитлове
приміщення.

Задовольняючи зустрічний позов,
міськрайонний суд виходив з
доведеності та обґрунтованості вимог
ОСОБА_5

Апеляційний суд змінюючи частково
рішення суду першої інстанції та
відмовляючи в задоволенні зустрічних
вимог ОСОБА_5 про визнання за ним права
власності на спірну нерухомість вірно
виходив з того, що таке право
відповідача встановлено відповідним
свідоцтвом, підстави для визнання
якого недійсним відсутні, а відтак
ОСОБА_5 не позбавлений права власності
на нежитлове приміщення й додаткового
його підтвердження в судовому порядку
не вимагається.

Такі висновки судів є обґрунтованими
та узгоджуються з матеріалами справи,
при встановленні зазначених фактів
судами не було порушено норм
цивільного процесуального
законодавства, правильно визначено
характер спірних правовідносин та
застосовано положення норм
матеріального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 на
увагу не заслуговують й висновків
судів не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Нікопольського місьрайонного
суду Дніпропетровської області від 09
квітня 2014 року та рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 08
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.О.
Савченко

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук