АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2335/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : Мельник І. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
Бородійчук В. Г. УХВАЛА
27 серпня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоБородійчука В.
Г.суддівПодороги В. М. , Демченка В. А.
при секретаріЯремич В.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 23 липня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, треті особи без самостійних
вимог: реєстраційна служба Черкаського
міського управління юстиції
Черкаської області, комунальне
підприємство «Черкаське обласне
об'єднане бюро технічної
інвентаризації», ОСОБА_8 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу та
про визнання права власності.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши
сторони, колегія суддів, -
в с т а н о в и л а :
24 червня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7, треті особи
без самостійних вимог: реєстраційна
служба Черкаського міського
управління юстиції Черкаської області,
комунальне підприємство «Черкаське
обласне об'єднане бюро технічної
інвентаризації», ОСОБА_8 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу та
про визнання права власності.
В обгрунтування позовних вимог
вказував, що згідно свідоцтва про право
власності САВ № 882921 від 24 квітня 2008
року та свідоцтва про право на спадщину
за законом № 4-263 від 04 лютого 2009 року
йому належить на праві спільної
часткової власності житловий будинок в
розмірі 18/50 ідеальної частки,
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 58,8 кв.м..
Іншим співвласником 17/50 ідеальної
частки житлового будинку по АДРЕСА_2 є
ОСОБА_8, якій згідно свідоцтва про право
власності б/н від 24 листопада 1997 року та
свідоцтва про право на спадщину за
законом № 1-842 від 23 квітня 2010 року.
Відповідачці ОСОБА_7 належить 3/10
ідеальної частки зазначеного будинку
(квартира № 3) на підставі договору
купівлі-продажу від 14 листопада 2001
року, який позивач вважає недійсним,
оскільки в ньому не вірно зазначено
ідеальну частку останнньої, замість 11/50
в оспорюваному правочині вказано 3/10
частин будинковолодіння і тому
порушується право власності позивача
на його фактичну частку в розмірі 11/25,
що в подальшому призведе до порушення
його права власності на земельну
ділянку. Вважаючи дії відповідачки
такими, що обмежують позивача в
розпорядженні майном, ОСОБА_6 змушений
звернутися до суду з даним позовом.
Просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу частини житлового
будинку від 14 листопада 2001 року,
визнати право власності ОСОБА_7 на
частину житлового будинку в розмірі 11/50
ідеальної частки в спільній частковій
власності на житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_3;
визнати за ОСОБА_6 право власності на 2/25
ідеальних частин житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1 та стягнути на його
користь судові витрати.
Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 23 липня 2014 року
відмовлено в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 23 липня 2014
року як незаконне та ухвалити нове
судове рішення, яким його позовні
вимоги задовольнити.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до відхилення з
слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення
суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме свідоцтва про право власності САВ
№ 882921 від 24 квітня 2008 року (а.с. 6) та
свідоцтва про право на спадщину за
законом № 4/263 від 04 лютого 2009 року (а.с.
5), позивачу по справі ОСОБА_6 на
підставі спільної часткової власності
належить 18/50 ідеальної частки
домоволодіння по АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що іншими
співвласниками домоволодіння є ОСОБА_7,
якій відповідно до договору
купівлі-продажу частини житлового
будинку від 14 листопада 2001 року (а.с. 7)
належить 3/10 ідеальної частки та ОСОБА_8,
яка є співвласницею 17/50 ідеальної
частки домоволодіння по АДРЕСА_1 згідно
з свідоцтвом про право власності б/н
від 24 листопада 1997 року (а.с. 8) та
свідоцтвом про право на спадщину за
законом № 1-842 від 23 квітня 2010 року (а.с. 8
зворотна сторона).

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що предметом спору між
сторонами стало визнання права
власності за ОСОБА_7 11/50 ідеальних
часток, а за ОСОБА_6 2/25 ідеальних часток
в спільній частковій власності на
житловий будинок з прибудовами та
надвірними спорудами та визнання
недійсним договору купівлі-продажу
частини житлового будинку від 14
листопада 2001 року, за яким ОСОБА_7
набула у власність 3/10 ідеальної частки
в спірному майні.

Вказані позовні вимоги позивач
обґрунтував в своїй позовній заяві (а.с.
3-4).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
тих обставин, що спірний договір
купівлі-продажу укладено та виконано 14
листопада 2001 року. Вказаний договір
відповідає положенням чинного на той
момент ЦК УРСР в редакції 1963 року, яким
регулюються спірні правовідносини, а
оскільки позивач не зазначив норму
матеріального права чи нормативний
акт, вимогам якого угода не відповідає,
тому підстав для задоволення позову
суд не знайшов.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком районного суду, виходячи з
наступного.

Так, рішенням апеляційного суду
Черкаської області від 27 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, КП ЧООБТІ, треті особи: ОСОБА_8,
Реєстраційна служба Черкаського МУЮ
про встановлення реальних часток
жилого будинку, який знаходиться в
спільній частковій власності (а.с. 12-15),
яке ніким не скасоване і є чинним на час
розгляду даної справи встановлено, що
станом на час приватизації 1/3 частини
будинку ОСОБА_9 у 1993 році, ОСОБА_6 не був
співвласником будинку і його права та
інтереси не зачіпалися вказаним актом
приватизації та визначенням частки
будинку, що підлягала приватизації.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає правильним
посилання районного суду в своєму
рішенні на практику ВСУ, а саме п. 7
Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», який вказує, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Ст. 9 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України не передбачає
застосування правил нового ЦК до
питань, пов'язаних з недійсністю
договорів, тобто за підставами,
порядком та правовими наслідками
визнання договорів недійсними, тому
вирішення цих питань (підстав, порядку
і правових наслідків визнання
договорів недійсними) мають
застосовуватися правила кодексу, який
діяв на момент укладення такого
договору.

Оскільки, оскаржуваний правочин
(договір купівлі-продажу) був укладений
14 листопада 2001 року, тому судом першої
інстанції правильно до спірних
правовідносин було застосовано норми
ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Посилання ОСОБА_6 в своїй позовній
заяві (а.с. 3-4) та в апеляційній скарзі
(а.с. 47-49) на норми ЦК України в редакції
закону 2004 року є неправильними,
оскільки дія даного закону на спірні
правовідносини не застосовується
відповідно до змісту Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України.

Згідно з ст. 224 ЦК Української РСР (в
редакції 1963 року) за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Підставами визнання договорів
недійсними визначені Главою 3 ЦК
Української РСР 1963 року, зокрема ст.ст.
45-47, 49-58 і такі підстави повинні мати
місце саме на час укладення спірного
договору.

Колегія суддів погоджується з
висновком районного суду про те, що
зміст купівлі-продажу частини
житлового будинку ніяким чином не
порушує права позивача, він має
виражену мету, чіткий зміст, який
полягає у відчуженні майна від однієї
сторони та передання його у власність
іншій стороні.

Крім того, колегія суддів дослідивши
матеріали справи встановила, що
сторонами спірного договору
купівлі-продажу були ОСОБА_10 та ОСОБА_7
(на даний час ОСОБА_7.). Позивачем ОСОБА_6
позов було пред'явлено лише до покупця
ОСОБА_7. Вимог до ОСОБА_10, яка являється
також стороною договору заявлено не
було, а отже позивачем не було залучено
до участі у справі всіх сторін
договору, а тому вимога визнання його
недійсним є необґрунтованою і
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що позивачем
ОСОБА_6 не надано переконливих доказів
в обґрунтування своїх позовних вимог,
крім того ним ні в суді першої ні в суді
апеляційної інстанції не було доведено
факту порушення його прав, укладенням
між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 договору
купівлі-продажу від 14 листопада 2001
року, зареєстрованого в реєстрі за №
21902, доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 є
безпідставними і спростовуються
наявними матеріалами справи та
наданими сторонами доказами.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції вірно застосовано норми
матеріального права та ухвалено
рішення з додержанням положень чинного
законодавства.

Доводи апеляційних скарг суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 23 липня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи
без самостійних вимог: реєстраційна
служба Черкаського міського
управління юстиції Черкаської області,
комунальне підприємство «Черкаське
обласне об'єднане бюро технічної
інвентаризації», ОСОБА_8 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу та
про визнання права власності залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий :

Судді :