Справа №489/836/14-ц 15.09.2014 15.09.2014 15.09.2014
Провадження №22ц/784/2513/14
Головуючий у І інстанції Спінчевська
Доповідач в апеляційній інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 вересня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Кушнірової
Т.Б.

із секретарем судового засідання -
Орельською Н.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 24 червня 2014 року,
ухваленого у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5,
дільничного інспектора Ленінського
районного відділу Миколаївського
міського управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Миколаївській області ОСОБА_9 та
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку
«Співдружність» про визнання
інформації неправдивою і її
спростування, про захист честі та
гідності, відшкодування майнової та
моральної шкоди, -

у с т а н о в и л а :

06 лютого 2014 року ОСОБА_2 пред'явив до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_5, дільничного інспектора
Ленінського районного відділу
Миколаївського міського управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Миколаївській області ОСОБА_9 та
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку
«Співдружність зазначений позов, який
обґрунтував наступним.

На підставі договору купівлі-продажу
він є власником АДРЕСА_1.

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 є
співвласниками квартир № 11, № 8 та № 10 в
названому будинку.

ОСОБА_5 без відповідного оформлення
виконує роботу прибиральниці в
названому будинку.

30 жовтня 2013 року названі особи, а також
дільничний інспектор Ленінського РВ
ММУ УМВС України в Миколаївській
області ОСОБА_9 склали завідомо
сфальсифікований офіційний документ -
«Акт про протиправні дії ОСОБА_2.», до
якого внесли неправдиві відомості про
те, що начебто він, на площадці
четвертого поверху, біля квартир № 11 та
№ 10, які належать сім'ям ОСОБА_3 та
ОСОБА_8, побив горщики з квітами,
розсипав по підлозі землю, яка була в
них, а також розкидав по площадці та
сходах побутове та інше сміття, розлив
по стінці квартири № 11 смердючу рідину,
обплював вхідні двері квартир № 10 та №
11.

Посилаючись не те, що відомості у
зазначеному акті є неправдиві та
ганьблять його честь, гідність, просив
суд зобов'язати відповідачів
спростувати цю інформацію у той же
спосіб в який вона була поширена, а
саме, шляхом складання і підписання
такого ж акту, зазначивши в ньому, що
відомості в акті від 30 жовтня 2013 року є
недостовірними.

Крім того, посилаючись на те, що
поширення неправдивих відомостей
завдало йому моральних страждань,
просив стягнути з відповідачів на його
користь відшкодування моральної шкоди,
визначивши його розмір за висновками
психологічної експертизи, яку слід
призначити, а також витрати понесені
ним на ксерокопії та судові витрати.

У подальшому він декілька разів
уточнював свої вимоги і остаточно
просив суд:

· визнати розповсюджену
інформацію недостовірною, зобов'язати
відповідачів спростувати її у той же
спосіб, в який вона була поширена;

· стягнути з кожного із
відповідачів по 625 гривень на
відшкодування моральної шкоди,
завданої йому розповсюдженням
недостовірної інформації, та судові
витрати у відповідній частці.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 24 червня 2014 у задоволені
позову відмовлено за його
необґрунтованістю.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просив його скасувати і
ухвалити нове, яким зобов'язати
відповідачів спростувати неправдиву
інформацію, що міститься в акті від 30
жовтня 2013 року, шляхом складання іншого
акту, а також стягнути на його користь
судові витрати на витрати на
ксерокопії.

В обґрунтування скарги посилався на
невідповідність судового рішення
дійсним обставинам справи та
положенням чинного цивільного
законодавства.

Апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, оскаржене рішення суду 1
інстанції в частині відмови у
задоволені вимоги про визнання
інформації про вчинення ОСОБА_2
противоправних дій за місцем його
проживання недостовірною та в частині
розподілу судових витрат скасувати,
оскільки суд ухвалив його без точного
додержанням норм матеріального й
процесуального права, і в названій
частині ухвалити нове рішення, яким
названу вимогу задовольнити частково і
розподілити судові витрати.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено у оскарженому рішенні,
районний суд виходив з того, що
законних підстав для задоволення
позову ОСОБА_2 немає, а тому у його
задоволенні слід відмовити.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області не у повній мірі
погоджується з таким, вважає висновок
суду 1 інстанції про необхідність
відмови у визнанні інформації
неправдивою помилковим,
необґрунтованим й незаконним.

Так, за ст. 3, 21, 24, 32 55 Конституції
України, людина, її життя і здоров'я,
честь і гідність, недоторканність і
безпека визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави, головним
обов'язком якої є забезпечення прав і
свобод людини.

Усі люди є вільні і рівні у своїй
гідності та правах.

Права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними, вони
гарантуються і не можуть бути
скасовані.

Громадяни мають рівні конституційні
права і свободи та є рівними перед
законом. Не може бути привілеїв чи
обмежень за соціальним походженням,
майновим станом, місцем проживання.
Ніхто не може зазнавати втручання в
його особисте і сімейне життя, крім
випадків, передбачених Конституцією
України. Не допускається збирання,
зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Кожному гарантується судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї та права вимагати вилучення
будь-якої інформації, а також право на
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням та
поширенням такої недостовірної
інформації.

Кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань.

В розвиток названих положень
Конституції України, Цивільний кодекс
України в главі 20 деталізує види і
зміст особистих немайнових прав
фізичної особи, визначиє порядок та
правила їх здійснення, виписує порядок
і способи їх захисту.

За нею фізична особа має право на
свободу та особисту недоторканність,
право на недоторканність особистого і
сімейного життя, право на повагу до
гідності та честі, а також право
вимагати від посадових і службових
осіб вчинення відповідних дій,
спрямованих на забезпечення
здійснення нею особистих немайнових
прав.

Діяльність фізичних та юридичних осіб
не може порушувати особисті немайнові
права.

Обмеження особистих немайнових прав
фізичної особи, встановлених
Конституцією України, можливе лише у
випадках, передбачених нею, ЦК України
та іншими законами.

Фізична особа має право на захист свого
особистого немайнового права від
протиправних посягань інших осіб, який
здійснюється способами, встановленими
главою 3 ЦК України, а також іншим
способом відповідно до змісту цього
права, способу його порушення та
наслідків, що їх спричинило це
порушення.

Орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, фізична особа або
юридична особа, рішеннями, діями або
бездіяльністю яких порушено особисте
немайнове право фізичної особи,
зобов'язані вчинити необхідні дії для
його негайного поновлення.

Якщо дії, необхідні для негайного
поновлення порушеного особистого
немайнового права фізичної особи, не
вчиняються, суд може постановити
рішення щодо поновлення порушеного
права, а також відшкодування моральної
шкоди, завданої його порушенням.

Фізична особа здійснює особисті
немайнові права самостійно.

В інтересах малолітніх, неповнолітніх,
а також повнолітніх фізичних осіб, які
за віком або за станом здоров'я не
можуть самостійно здійснювати свої
особисті немайнові права, їхні права
здійснюють батьки (усиновлювачі),
опікуни, піклувальники.

Фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

Спростування недостовірної інформації
здійснюється особою, яка поширила
інформацію.

Якщо особа, яка поширила недостовірну
інформацію, невідома, фізична особа,
право якої порушено, може звернутися до
суду із заявою про встановлення факту
недостовірності цієї інформації та її
спростування.

Якщо недостовірна інформація
міститься у документі, який прийняла
(видала) юридична особа, цей документ
має бути відкликаний.

Фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено у друкованих або
інших засобах масової інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування недостовірної інформації
у тому ж засобі масової інформації в
порядку, встановленому законом.

Якщо відповідь та спростування у тому ж
засобі масової інформації є
неможливими у зв'язку з його
припиненням, така відповідь та
спростування мають бути оприлюднені в
іншому засобі масової інформації, за
рахунок особи, яка поширила
недостовірну інформацію.

Спростування недостовірної інформації
здійснюється незалежно від вини особи,
яка її поширила, у такий же спосіб, у
який вона була поширена.

При вирішені цивільних справ названої
категорії суди повинні беззастережно
дотримуватися вимог
цивільно-процесуального
законодавства.

Так, відповідно до статей 1, 3 ЦК України,
1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного
судочинства, виходячи із загальних
засад цивільного судочинства про
неприпустимість свавільного втручання
у сферу особистого життя людини;
судовий захист цивільного права та
інтересу; справедливість,
добросовісність та розумність, перш за
все регулюються особисті немайнові та
майнові відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, майновій
самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України і
обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ,
рішення може бути обґрунтоване лише
доказами, одержаними у визначеному
законом порядку та дослідженими в тому
судовому засіданні, в якому
ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду, апеляційний суд
визначає підстави перегляду судового
рішення, і відповідно до наданих йому
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що оскаржене рішення районного
суду не у повній мірі відповідає
виписаному вище, а тому в названій вище
частині є незаконним та
необґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи,
оспорюваний позивачем акт
виготовлений для передачі до
Ленінського районного відділу
Миколаївського міського управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Миколаївській області з метою
притягнення позивача до
адміністративної відповідальності.
Акт став надбанням дільничного
інспектора названого підрозділу
міліції ОСОБА_9, який крім того, що сам
вчинив підпис під ним, ще й виступав як
посадова особа названого підрозділу
міліції, що повинна була відповідно
відреагувати на нього. Акт містить
негативну інформацію про ОСОБА_2, при
цьому, відповідачі не довели належними
та допустимими доказами того, що вона є
достовірною. Більше того,
прибиральниця ОСОБА_5 фактично її
заперечила, пояснивши, що названі в
акті наслідки дій зловмисника мали
місце протягом року, безпосередньо ж до
подій 30 жовтня 2013 року відносилося лише
наявність розбитих горщиків з квітами
та розсипана з них земля. При цьому, дій
ОСОБА_2, спрямованих на вчинення
правопорушення, вона особисто не
бачила, а твердження про особу, яка це
вчинила, зробили, виходячи з
попередньої негативної поведінки
позивача за місцем проживання.

За такого, названа вимога ОСОБА_2
підлягала задоволенню.

Оскільки районний суд був іншої думки і
в її задоволенні відмовив, то названий
висновок слід провести рішенням суду
апеляційної інстанції.

Що до висновків Ленінського районного
суду м. Миколаєва про відмову у вимогах
про спростування інформації у вибраний
позивачем спосіб та про відшкодування
моральної шкоди грішми, то вони є
вірними.

Так, позивач визначив формою
спростування недостовірної інформації
складання аналогічного акту, але з
вказівкою, що викладені в оспорюваному
акті відомості недостовірні.

Проте, законом такого способу захисту
немайнового права не передбачено, а
тому така вимога не могла бути
задоволена у вибраний позивачем
спосіб.

Що ж до стягнення з відповідачів на
користь позивача відшкодування
моральної шкоди грішми, то колегія
вважає, що складенням акту з
недостовірною інформацією щодо дій
позивача, тому заподіяно маральної
шкоди. Проте з врахуванням характеру та
тривалості неприязних стосунків
сторін, які іноді набирали характеру
кримінально-карних дій з обох сторін,
обопільного, іноді навмисного, їх
ініціювання, колегія вважає, що
моральна шкода в зазначеній ситуації
не є критичною і, в даному випадку, не
потребує грошового відшкодування. Як
на думку колегії, достатньо для її
відшкодування є вже саме відновлення
порушеного немайнового права в
установлений законом спосіб.

Оскільки цього ж, дійшов і районний суд,
то підстав для задоволення апеляційної
скарги у названій частині немає.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України, з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_2 слід стягнути по 17 гривень 40
копійок з кожного, на відшкодування
судових витрат того.

Судові витрати з ОСОБА_9 не можуть бути
стягнуті, оскільки при складенні акту
він виступав не як приватна особа, а як
посадова особа Ленінського районного
відділу Миколаївського міського
управління Міністерства внутрішніх
справ України, який і повинен нести за
нього відповідальність. Оскільки
названий структурний підрозділ не був
стороною у справі, то на нього не можна
покласти обов'язок про відшкодування
судових витрат.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом даної цивільної справи, то вони
не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мають місце, носять формальний
характер і не вплинули на результат
вирішення справи.

Керуючись ст. 307, 309, 314-316 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 24 червня 2014 року в
частині відмови у задоволені вимоги
про визнання інформації про вчинення
ОСОБА_2 противоправних дій за місцем
його проживання недостовірною та в
частині розподілу судових витрат
скасувати і в названій частині
ухвалити нове рішення, яким названу
вимогу задовольнити частково.

Визнати інформацію, що міститься
в акті від 30 жовтня 2013 року, складеному
мешканцями і працівником ОСББ
«Співдружність», а також дільничним
інспектором Ленінського РВ ММУ УМВС
України в Миколаївській області, про
вчинення ОСОБА_2 на площадці 3 та 4
поверхів та сходових маршах між ними в
будинку АДРЕСА_1 протиправних дій, а
саме:

· розбиття великого вазону та
горщиків з квітами;

· розкидування побутового сміття
та екскрементів;

· обпльовування дверей квартир №
10 та № 11;

· залиття смердючою рідиною стін
квартири № 11 - недостовірною.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_2 по 17 гривень 40 копійок з кожного,
на відшкодування судових витрат.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з дня
його проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: