Справа № 466/4945/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 листопада 2014 року Шевченківський
районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді:
Глинської Д.Б.

з участю секретаря судового засідання:
Цімурі Я.В.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи
Львівської міської ради про визнання
права власності, -

встановив:

позивачка ОСОБА_1 звернулася до
відповідачів з позовом, який в процесі
розгляду справи було уточнено про
визнання права власності на нежитлову
будівлю, що використовується як гараж
за адресою: АДРЕСА_2, площею 20,2 кв.м.

Свій позов обґрунтовує тим, що будинок
АДРЕСА_1 надано для заселення дідусеві
позивачки - ОСОБА_4 після його
переселення з сім'єю з Польщі.

Згідно рішення виконавчого комітету
Львівської міської ради депутатів
трудящих від 16 червня 1954 року за
будинком АДРЕСА_1, залишено у
користуванні земельну ділянку площею
1200,0 кв.м. Після смерті ОСОБА_5 та моєї
тітки ОСОБА_6 будинок успадкований її
синами ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які там
проживають. Ще за життя тітки ОСОБА_6 та
за її згодою у 1983 році позивачко на
частині земельної ділянки, за адресою:
АДРЕСА_1 побудовано цегляний нежитлову
будівлю, що використовується як гараж
площею 20.2 кв.м. На неодноразову її
звернення до відповідачів про надання
згоди на узаконення ОСОБА_1 спірного
нежитлової будівлі, останні не
реагують, оскільки між відповідачами
існував спір щодо розподілу будинку та
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1,
тому вона змушена звернутися до суду.
Просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позивач позов підтримали,
надали пояснення аналогічні
викладеним в поданому до суду позові,
просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, проти задоволення
позову також не заперечив, надав суду
пояснення, що земельна ділянка та
будинок за адресою: АДРЕСА_1 рішенням
Шевченківського районного суду м.
Львова розділені, згідно представленої
схеми нежитлова будівля під літерою
«Б», та земельна ділянка на якій він
розташований, до будинковолодіння, 7а
зараз не входить.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, проте подав до суду заяву
про слухання справи у його відсутності,
щодо задоволення позову не
заперечував.

Представник третьої особи Львівської
міської ради, щодо задоволення позову
заперечив мотивуючи свої заперечення,
тим, що земельна ділянка на якій
здійснено будівництво, хоч і
передавалась у користування дідусеві
позивачки, проте ним не приватизована.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, оглянувши матеріали справи,
вирішуючи спір в межах заявлених
позовних вимог та на підставі наданих
доказів, суд приходить до висновку, що
позов підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
адресою АДРЕСА_1 розташована нежитлова
будівля , що використовується як гараж
площею 20,2 кв.м. дана нежитлова будівля
збудована позивачкою, що і не
заперечують відповідачі у справі ще у
80-х роках. З моменту будівництва даної
нежитлової будівлі жодних спорів з
приводу її розташування не було.
Відповідно до генерального плану з
нанесенням червоних ліній будівля під
літ «Б» в межах червоних ліній не
знаходиться. Будівництво нежитлової
будівлі, що використовується як гараж
здійснено ще у 1983 році, що
підтверджується пояснення сусідів.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 11.06.2014року, яке
набрало законної сили,
будинковолодіння та земельна ділянка
за адресою АДРЕСА_1 розділені між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Відповідно до схеми
розподілу земельної ділянки нежитлова
будівля під літерою «Б» та земельна
ділянка на якій вона розташована до
будинку АДРЕСА_1 не відноситься.

Згідно довідки виданої ОКП ЛОР «БТІ та
ЕО» будинковий номер АДРЕСА_2
відсутній. Таким чином, з метою
ідентифікації нежитлової будівлі
перешкод для присвоєння нежитловій
будівлі індексу «а» замість «б » немає.

Відповідно до ч. 1, п. а ч. 2 ст. 83 ЗК
України землі, які належать на праві
власності територіальним громадам сіл,
селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають
усі землі в межах населених пунктів,
крім земельних ділянок приватної та
державної власності.

В судовому засіданні встановлено, що
земельна ділянка, на якій знаходиться
спірна будівля не передана у власність
позивачу, а тому вважається
комунальною власністю.

Згідно з ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України
визнання права власності є одним із
способів захисту цивільних прав та
інтересів.

Стаття 392 ЦК України визначає, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

У відповідності з ч. 2 ст. 331 ЦК України
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Згідно з п. 10, 16 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» позов про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно на чужій земельній
ділянці може бути пред'явлено до органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування та власника
(користувача) земельної ділянки у
випадку забудови на земельній ділянці,
яка належить до державної чи
комунальної власності або фізичній чи
юридичній особі.

Враховуючи все вищенаведене, на думку
суду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2,
третьої особи Львівська міська рада
про визнання права власності слід
задовольнити.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 57, 58, 60, 88, 209, 212, 213,
215, 367 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
нежитлову будівлю площею 20.2 кв.м.
позначений на під літерою «Б», що
розташована за адресою: АДРЕСА_2

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Шевченківський районний суд м. Львова
шляхом подачі в десятиденний строк з
дня проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя: Д. Б. Глинська