АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
інстанції - Фролов М.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М.,
Рубан С.М.

при секретарі Мившук В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського
районного суду м. Києва від 18 серпня 2014
року про забезпечення позову в справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди завданої внаслідок
залиття квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди завданої внаслідок
залиття квартири.

12.08.2014 позивач подав заяву про вжиття
заходів забезпечення позову шляхом
накладення арешту на квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1, паспорт
НОМЕР_2, виданий Алупкинським відділом
Ялтинського МУГУ МВС України в Криму 15
червня 2000 року).

Ухвалою Голосіївського районного суду
м. Києва від 18.08.2014 року клопотання
ОСОБА_3 про забезпечення позову
задоволено.

З метою забезпечення позову до
розгляду справи по суті накладено
арешт на квартиру розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (ШН НОМЕР_1, паспорт НОМЕР_2,
виданий Алупкинським відділом
Ялтинського МУГУ МВС України в Криму 15
червня 2000 року).

Не погодившись з такою ухвалою суду,
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу в якій просила її
скасувати.

В скарзі посилалася на те, що суд
накладаючи арешт на квартиру не
встановив чи належить остання
відповідачеві на праві власності, що
призвело до того, що арешт був
накладений не на її майно.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
заслухавши пояснення представника
відповідача, з'ясувавши обставини
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія приходить
до висновку про те, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за
заявою осіб, які беруть участь у справі
може вжити, передбачені цим Кодексом,
заходи забезпечення позову, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 22 грудня
2006 року «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» розглядаючи
заяву про забезпечення позову, суд
(суддя) має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,
в тому, що між сторонами дійсно виник
спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову; з'ясувати обсяг позовних
вимог, дані про особу відповідача, а
також відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати
особа, котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення
позову, суд має брати до уваги
інтереси не тільки позивача, а й інших
осіб, права яких можуть бути порушені
у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України
та п. 3 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про
практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову», позов майнового
характеру дозволяється забезпечувати
шляхом накладення арешту на майно, що
належить відповідачу і знаходиться у
нього або в інших осіб.

Задовольняючи заяву, суд першої
інстанції виходив з того, що для
забезпечення належного виконання
рішення суду за результатами розгляду
даної цивільної справи необхідно
накласти арешт на квартиру за адресою:
АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1, паспорт
НОМЕР_2, виданий Алупкинським відділом
Ялтинського МУГУ МВС України в Криму 15
червня 2000 року).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
позивач звернувся до суду з позовом про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди завданої внаслідок
залиття квартири позивача з квартири,
що на момент залиття належала
відповідачу.

Враховуючи розмір заявлених позовних
вимог, суд правомірно дійшов висновку,
що є реальна загроза не виконання
судового рішення в разі відсутності
арешту .

До апеляційної скарги відповідач
долучила договір дарування з якого
вбачається, що вона відчужила 08.07.2013
року вказану квартиру ОСОБА_4.

Враховуючи, що на момент оскарження
ухвали суду, арештована квартира
відповідачу вже не належала, права
останньої накладенням арешту на неї не
зачіпаються, колегія суддів приходить
до висновку, що постановлена судом
ухвала не може бути скасована за
скаргою особи, права якої вона не
порушує.

Разом з тим колегія роз`яснює, що ОСОБА_4
має право оскаржити ухвалу суду про
арешт її майна.

Також колегія суддів встановила, що
ухвала суду про арешт, яка є предметом
оскарження вже скасована районним
судом, за заявою представника
відповідача в даній справі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду
м. Києва від 18 серпня 2014 року залишити
без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:
Судді: