АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6126/14 Справа №
інстанції - Маймур Ф. Ф.
Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

02 вересня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді
Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь
В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі -
Шаботинець С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради, третя особа: Четверта
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про визнання права власності в
порядку спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 19 травня 2014
року, -

В С Т А Н О В И В:

31 березня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом про
визнання права власності в порядку
спадкування (а.с. 2-7). В обґрунтуванні
позову посилалась на те, що 28.09.1983 року
рішенням ВК ДМР її батьку ОСОБА_3 було
дозволено установку металевого гаражу
для автомашини з ручним управлінням по
АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 помер.
В жовтні 2013 року позивач звернулась до
Четвертої ДДНК з заявою про видачу
свідоцтва про право на спадщину на
вказаний гараж, після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 Однак, 04.10.2013
року позивач отримала від нотаріальної
контори постанову про відмову у
вчиненні нотаріальної дії, оскільки
позивачем при зверненні не було надано
правовстановлюючих документів на
спадкове майно. Враховуючи викладене,
позивач звернулась до суду та просила
визнати за нею право власності на
гараж, 1983 року побудови, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, в порядку
спадкування після смерті ОСОБА_3 (а.с.
2-7).

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 19 травня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання права власності в порядку
спадкування - відмовлено в повному
обсязі ( а.с. 88-90).

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі (а.с.95-100).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду залишити без змін з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року був
батьком позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
що підтверджується інформаційною
довідкою зі Спадкового реєстру від
16.04.2014 року, копією паспорту ОСОБА_2 та
іншими письмовими доказами, наявними в
матеріалах справи (а.с. 8, 45, 74-75, 78-79, 81).

11.10.1994 року ОСОБА_3 склав заповіт на
випадок смерті та зробив
розпорядження, відповідно до якого все
майно, яке належало йому та де б воно не
знаходилося і в чому б не полягало він
заповів ОСОБА_2, що підтверджується
копією заповіту від 11.10.1994 року (а.с. 15).

Після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року
ОСОБА_3 на підставі заяви про прийняття
спадщини за заповітом № 1393 від 21.08.2004
року від імені ОСОБА_2 було відкрито
спадкову справу на підставі якої 11.06.2005
року було видано свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_2,
викладене підтверджується листом
Четвертої ДДНК від 30.04.2014 року (а.с. 81).

28.09.1983 року на підставі рішення
виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради
народних депутатів м.
Дніпропетровська, ОСОБА_3 було
дозволено установку металевого гаражу
для автомашини з ручним управлінням по
АДРЕСА_1, який на сьогоднішній день
перейменований на АДРЕСА_1, що
підтверджується копією рішення від
28.09.1983 року, копією затвердженого
списку перейменованих вулиць, копіями
фото гаража, копією технічного
паспорту на нежитлові приміщення
(гараж) від 09.10.2013 року та іншими
письмовими доказами, наявними в
матеріалах справи (а.с. 9-12, 19-44).

04.10.2013 року державним нотаріусом було
відмовлено в видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом на гараж
АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що він не
належить ОСОБА_3, померлому ІНФОРМАЦІЯ_2
року, оскільки при зверненні до
нотаріальної контори позивачем не було
надано правовстановлюючих документів
на спадкове майно, та згідно довідки КП
«ДМБТІ» реєстрація права власності на
зазначений гараж не провадилася, тобто,
право власності на зазначений гараж ні
за ким не зареєстровано, а отже право
власності на спадкове майно у
спадкодавця відсутнє, що
підтверджуються копією постанови про
відмову у вчиненні нотаріальної дії
від 04.10.2013 року та копією довідки КП
«ДМБТІ» від 19.09.2013 року, наявними в
матеріалах справи (а.с. 17-18).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що за життя ОСОБА_3 не
зареєстрував за собою право власності
на гараж, розташований за адресою:
АДРЕСА_1, встановлення якого було
дозволено на підставі рішення
виконавчого комітету ДМР народних
депутатів м. Дніпропетровська від
28.09.1983 року, а отже на момент смерті
ОСОБА_3 не набув право власності на
гараж за вищезазначеною адресою,
оскільки в порядку визначеному чинним
законодавством за життя не звернувся
до відповідних органів для державної
реєстрації права власності на гараж.

Крім того, позивачем при зверненні до
нотаріальної контори щодо видачі
свідоцтва про право на спадщину - гараж,
не було надано правовстановлюючих
документів на спадкове майно та згідно
довідки КП «ДМБТІ» реєстрація права
власності на гараж за адресою: АДРЕСА_1
не проводилась, тобто на даний час
право власності на зазначений гараж ні
за ким не зареєстровано, тобто право
власності на спадкове майно у
спадкодавця відсутнє.

Також, суд виходив із того, що позивач
підтвердила факт самовільного
будівництва гаражу без отримання
необхідних дозволів, враховуючи, що
право власності на гараж переходить до
спадкоємців за загальними правилами
спадкування (зі збереженням його
цільового призначення) при
підтвердженні цього права спадкодавця
державним актом на право власності на
гараж або іншим правовстановлюючим
документом. З матеріалів справи
вбачається, що позивачем не було надано
до суду належних доказів
підтверджуючих факт набуття права
власності на гараж за померлим ОСОБА_3,
а отже визнання за позивачем права
власності на гараж не можливо, оскільки
відсутні законні підстави для
включення гаражу до складу спадщини.

При цьому суд належним чином
обґрунтував відмову щодо задоволення
позовних вимог нормами матеріального
та процесуального права. Так, згідно
ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є
перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК
України передбачено, що спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. Згідно ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
незаборонені законом, зокрема із
правочинів. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК
України, визначено, що право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права
або обмежений у його здійсненні. Згідно
ст. 392 ЦК України власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, у тому разі, коли в
нього відсутні правовстановлюючі
документи. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК
України на вимогу власника
(користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на
нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на ній, якщо це не порушує
права інших осіб. Відповідно до п. п. 1, 2
ст. 331 ЦК України право власності на
нову річ, яка виготовлена (створена)
особою, набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа, яка виготовила (створила) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі. Право власності
на новостворене нерухоме майно
(житлові будинки, будівлі, споруди тощо)
виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна). Якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації. Статтею 18 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
визначено перелік випадків, у яких
видається свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, що
підтверджує виникнення права
власності. Пунктом 35 Порядку ведення
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно від 11.02.2014 року
встановлено, що у випадках,
установлених законодавством,
державний реєстратор за результатом
розгляду заяви про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень оформляє свідоцтво
про право власності на нерухоме майно,
якому присвоюється індексний номер,
фіксується дата та час його формування.

Положенням п. 7 Постанови Пленуму ВСУ №
7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування» роз'яснено,
якщо спадкодавцем було здійснене
самочинне будівництво (частина перша
статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить
право власності на будівельні
матеріали, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва. Якщо право власності на
самочинно зведену будівлю визнано
судом за власником (користувачем)
земельної ділянки, на якій вона
розміщена, то до складу спадщини
входить право на відшкодування витрат
на будівництво (частина шоста статті 376
ЦК). До спадкоємців, які прийняли
спадщину, у разі знесення самочинного
будівництва переходить обов'язок
відшкодувати вартість витрат на його
знесення і приведення земельної
ділянки до попереднього стану (частини
четверта, сьома статті 376 ЦК).

Пунктом 10 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від
30.05.2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування» визначено, що
відповідно до статті 1225 ЦК право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців за
загальними правилами спадкування (зі
збереженням її цільового призначення)
при підтвердженні цього права
спадкодавця державним актом на право
власності на землю або іншим
правовстановлюючим документом.
Правило статті 1225 ЦК про те, що при
переході до спадкоємців права
власності на житловий будинок, інші
будівлі та споруди до них переходить
право власності або право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, і у розмірі, який необхідний
для їх обслуговування, якщо інший її
розмір не визначений заповітом,
необхідно розуміти так, що така ділянка
переходить у власність або
користування спадкоємців, якщо її було
надано в установленому порядку, в
межах, визначених при наданні, за умови,
що спадкодавець не складав заповіту
щодо розпорядження земельною ділянкою,
належною йому на праві власності.

Вказані висновки суду зроблені без
порушення норм матеріального та
процесуального права, оскільки
позивачка не скористалася наданими їй
правами, не обґрунтувала свої позовні
вимоги та не надала суду доказів на їх
підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10,
ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана надати суду докази на
підтвердження своїх вимог або
заперечень.

Колегія суддів також звертає увагу, що
окрім відсутності зареєстрованого
належним чином права власності на
гараж у померлого, а відповідно й
неможливості включення його до
спадкової маси, у померлого був
відсутній відповідний дозвіл на
будівництво гаражу, на який просить
визнати право власності позивачка,
оскільки рішенням виконавчого
комітету ДМР народних депутатів м.
Дніпропетровська від 28.09.1983 року, на яке
вона посилається, було надано дозвіл на
установку металевого гаражу, а спір
стосується побудованого капітального
шлакоблочного гаражу, який має
бетонний фундамент та металеві й ж.б.
перекриття, тобто об'єкту на
будівництво якого не було відповідного
дозволу.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду 1 інстанції,
яким у досить повному обсязі з'ясовані
права та обов'язки сторін, обставини
справи, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, а відповідно до ст.
212 ЦПК України, виключне право оцінки
доказів належить суду, який має
оцінювати докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Порушень норм
матеріального та процесуального права,
які є обов'язковою підставою для
скасування чи зміни рішення - не
встановлено, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК
України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 19 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: