Номер провадження: 22-ц/785/6560/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Погорєлової
С.О., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційною скаргою
Комунальної установи Департаменту
праці та соціальної політики Одеської
міської ради «Територіальний центр
соціального обслуговування (надання
соціальних послуг) Київського району м.
Одеси» на рішення Київського районного
суду м. Одеси від 26 травня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Комунальної установи Департаменту
праці та соціальної політики Одеської
міської ради «Територіальний центр
соціального обслуговування (надання
соціальних послуг) Київського району м.
Одеси» - «Про виплату заробітної плати
за час вимушеного прогулу», -

ВСТАНОВИЛА:

04.12.2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду із
зазначеним позовом, по якому просила
стягнути з відповідача на користь
позивача заробітну плату за час
вимушеного прогулу за період з 27.09.2013
року по 20.11.2013 року у розмірі 5770,44 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилалась на те, що 14.03.2013 року
згідно до наказу № 53-к в.о. директора КУ
«Територіальний центр соціального
обслуговування Київського району
міста Одеси» Стояновської У.О. її було
звільнено за п. 3 ст. 40 КЗпП України.
26.09.2013 року рішенням Київського
районного суду м. Одеси було скасовано
накази № 84-к від 02.11.2012 року, № 88-к від
07.11.2012 року, № 114-к від 18.12.2012 року, № 6-к
від 10.01.2013 року, № 18-к від 30.01.2013 року та
зазначений наказ № 53-к від 14.03.2013 року
про її звільнення; визнане звільнення
позивача згідно до вказаного наказу
незаконним. Також вказаним рішенням
суду було ухвалено поновити на роботі у
зазначеній установі на посаді
завідуючої відділення соціальної
допомоги вдома; стягнуто заробітну
плату за час вимушеного прогулу у
розмірі 19914,34 грн.; 2000 грн. моральної
шкоди. Позивач, отримавши зазначене
рішення суду звернулась до відповідача
з заявою про поновлення її на роботі
згідно з рішенням суду та виплату
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, але їй у цьому було відмовлено
з мотивів, що відповідачем була подана
апеляційна скарга на зазначене
рішення. 14.11.2013 року апеляційний суд
Одеської області ухвалив: рішення
Київського районного суду м Одеси від
26.09.2013 року в частині задоволення
позову позивача про скасування
вищезазначених наказів директора КУ
«Територіальний центр соціального
обслуговування Київського району м.
Одеси» Стояновської У.О - скасувати і в
цій частині позову відмовити; в іншій
частині рішення суду (поновлення на
роботі) залишено без змін. 21.11.2013 року
позивач звернулася до директора КУ
«Територіальний центр соціального
обслуговування (надання соціальний
послуг) Київського району м. Одеси» з
заявою про поновлення на роботі та
надала копію рішення апеляційного суду
Одеської області. Згідно до наказу №
228-к від 21.11.2013 року позивача поновили на
роботі на посаді завідуючої відділення
соціальної допомоги вдома та
забов'язали бухгалтерію, виплатити їй
заробітну плату за час вимушеного
прогулу у розмірі 19914,34 грн., але час
вимушеного прогулу становить більший
проміжок часу, а саме від дня
звільнення її до дня отримання рішення
апеляційного суду Одеської області
позивачем та дня поновлення її згідно
до наказу № 228-к на роботі (21.11.2013 р. є і
днем поновлення її на роботі).

Позивач до суду не з*явилась, надавши
письмову заяву, відповідно до якої
позовні вимоги підтримувала, просила
їх задовольнити, справу розглянути за
її відсутності.

Представник відповідача в задоволенні
позовних вимог просив відмовити.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 26.05.2014 року позов ОСОБА_2
задоволений, стягнуто з відповідача на
користь позивача не отриману заробітну
плату за період з 27.09.2013 року по 20.11.2013
року включно у розмірі 5770,44 грн.

06.06.2014 року КУ Департаменту праці та
соціальної політики ОМР
«Територіальний центр соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) Київського району м. Одеси»
подала апеляційну скаргу на вказане
рішення суду, по якій просить рішення
районного суду скасувати, ухвалити у
справі нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення районним
судом норм матеріального та
процесуального права, на неповне
з'ясування районним судом обставин по
справі, а також на те, що висновки
районного суду не відповідають дійсним
обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлені такі обставини по
справі.

На підставі наказу № 53-к від 14.03.2013 року
в.о. директора КУ «Територіальний центр
соціального обслуговування Київського
району міста Одеси» Стояновської У.О.
позивача було звільнено за п. 3, ст. 40
КЗпП України.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 26.09.2013 року позов ОСОБА_2 до
КУ «Територіальний центр соціального
обслуговування Київського району
міста Одеси» про скасування наказу про
звільнення з роботи, поновлення на
роботі, виплату заробітної плати за час
вимушеного прогулу, стягнення
моральної шкоди був задоволений.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 14.11.2013 року рішення
Київського районного суду м. Одеси від
26.09.2013 року в частині задоволення
позову про скасування наказів
директора КУ «Територіальний центр
соціального обслуговування Київського
району м. Одеси» № 84-к від 02.11.2012 року, №
88-к від 07.11.2012 року, № 114-к від 18.12.2012 року,
№ 6-к від 10.01.2013 року, № 18-к від 30.01.2013
року, № 53-к від 14.03.2013 року - скасовано і
в цій частині у позові відмовлено; в
іншій частині - про поновлення на
роботі - рішення суду залишено без змін.

Відповідно до наказу № 228-к від 21.11.2013
року ОСОБА_2 поновили на роботі на
посаді завідуючої відділення
соціальної допомоги вдома та
зобов'язали бухгалтерію виплатити їй
заробітну плату за час вимушеного
прогулу у розмірі 19914,34 грн.

Відповідач виконав рішення суду 21.11.2013
року, поновивши ОСОБА_2 на роботі з
15.03.2013 року, що підтверджується наказом
№ 228-к від 21.11.2013 року.

Фактично позивача було поновлено на
роботі тільки 21.11.2013 року, отже період
з 27.09.2013 року по 20.11.2013 року (включно)
залишився неоплаченим.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком районного
суду про те, що оскільки позивача було
поновлено на роботі 21.11.2013 року з 15.03.2013
року, заробітна плата за час вимушеного
прогулу виплачена за період з 15.03.2013
року по 27.09.2013 року, у даному випадку
питання стосується не виплати
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, а стягнення не отриманої
заробітної плати.

У даному випадку керівником
відповідача були грубо порушені вимоги
ч.5 ст. 235 КЗпП України, яка передбачає,
що рішення про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, прийняте органом, який
розглядає трудовий спір, підлягає
негайному виконанню.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України «Про оплату праці» за
правилами, передбаченими Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995
року № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п.
2 зазначеного Порядку, середньомісячна
заробітна плата за час вимушеного
прогулу працівника обчислюється
виходячи з виплат за останні два
календарні місяці роботи, що передують
події, з якою пов'язана виплата, тобто,
що передують дню звільнення працівника
з роботи.

Відповідно до п. 5 розд. IV Порядку
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті за час
вимушеного прогулу, є середньоденна
(середньогодинна) заробітна плата
працівника, яка згідно з п. 8 цього
Порядку визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством - календарних днів за
цей період.

Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику, здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, яка
обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8
Порядку).

Середньомісячне число робочих днів
розраховується діленням на 2 сумарного
числа робочих днів за останні два
календарні місяці згідно з графіком
роботи підприємства, установи,
організації, встановленим з
дотриманням вимог законодавства (абз. З
п. 8 Порядку). З урахуванням
вищенаведеного було зроблено
розрахунок заробітної плату за час
вимушеного прогулу за період від дня
наступного за днем постановлення
рішення Київським районним судом м.
Одеси (27.09.2013 року) до дня отримання
рішення апеляційного суду Одеської
області та поновлення на роботі згідно
до наказу № 228-к. При розрахунку
заробітної плату за час вимушеного
прогулу була врахована заробітна плата
за 2 попередні місяці роботи, що
передували події, з якою пов'язана
виплата, тобто, що передували дню
звільнення працівника з роботи, а саме
за лютий 2013 року - 3084,33 грн. та січень 2013
року - 2982,31 грн.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підтвердження своїх вимог і
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України
належними є докази, що містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З матеріалів цивільної справи
вбачається, що позивачем по справі були
надані належні допустимі письмові
докази на підтвердження доводів та
позовних вимог.

Право на захист є складовою частиною
самого суб'єктивного права поряд із
правом на власні дії, а також правом
вимагати певної поведінки від
зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту,
якщо він не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд,
давши оцінку поясненням сторін по
справі та на підставі сукупності
зібраних по справі доказів, прийшов до
правильного обґрунтованого висновку,
що твердження позивача є доведеними та
підтвердженими, у зв'язку з чим
підлягаючими задоволенню.

Висновки суду першої інстанції
відповідають вимогам норм права, на які
посилається суд під час розгляду
справи і фактичним обставинам по
справі, а також підтверджується
зібраними по справі доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції,
з'ясувавши обставини справи та давши
належну оцінку зібраним доказам,
дійшов до обґрунтованих висновків про
наявність правових підстав для
задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції
відповідають матеріалам справи та
вимогам закону.

Апеляційна скарга не містить доводів,
які мають бути підставами для
скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги є
неспроможними, висновків суду не
спростовують і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення процесуального права, яке
призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
є правильним по суті, відповідає
вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України,
підстави для його скасування та
ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Комунальної
установи Департаменту праці та
соціальної політики Одеської міської
ради «Територіальний центр
соціального обслуговування (надання
соціальних послуг) Київського району м.
Одеси» - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 26 травня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І.
Сватаненко

С.О. Погорєлова

П.М. Черевко

17.09.2014 року
м. Одеса