Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3852/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого: Боєвої
В.В.,

Суддів Денисенко
Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі: Хомяк
К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 11 липня 2014 року в справі
за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО
ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК
«ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Позивач зазначав, що між ними та
відповідачем 01.02.2006 року було укладено
договір № DNH4KP93700562 на суму 1391,00 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом, що
підтверджується підписаною заявою
відповідно до якої відповідач
ознайомлений з умовами надання кредиту
«Розстрочка». Відповідно до зазначених
умов, погашення заборгованості
здійснюється у наступному порядку:
щомісячно в період сплати, Позичальник
повинен надавати Банку грошові кошти
для погашення заборгованості за
кредитом, яка складається з
заборгованості за кредитом, за
відсотками, комісією.

Оскільки відповідач належним чином не
виконує свої зобов'язання,
заборгованість за кредитним договором
складає 16 619,82 грн. розрахована
наступним чином: - заборгованості за
кредитом - 436,51 грн., заборгованості по
процентам за користування кредитом - 4
508,07 грн., пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язання за договором 11
675,24 грн.

19.11.2009 року Комунарським районним судом
м. Запоріжжя було винесено судовий
наказ по справі №2-н-1200/2009 за заявою ПАТ
КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про
стягнення боргу, відповідно до якого з
останнього було стягнуто на користь
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суму
заборгованості за кредитним договором,
яка складала - 6 016 грн. 84 коп.

Таким чином заборгованість за кредитом
становить 12433,97 грн., з урахуванням
штрафів відповідно до п.5.3 Умов та
правил надання банківських послуг, а
саме штрафу (фіксована частина) 500,00
грн., штрафу (процентна складова) 568,28
грн., що підтверджується розрахунками
банку.

Посилаючись на ці обставини, просили
стягнути з відповідача на їх користь
заборгованість в сумі 12433,97 грн. та
судові витрати в сумі 243,60 грн.

Заочним рішенням Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 11 липня
2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь
ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА
КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,
заборгованість у розмірі 5306 (п'ять
тисяч триста шість) грн. 50 коп. за
кредитним договором № DNH4KP93700562 від
01.02.2006 року та судовий збір у сумі 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» посилаючись на порушення
норм матеріального і процесуального
права, просить рішення суду змінити в
частині зменшення розміру
заборгованості з неустойки та в цій
частині ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
представника ПАТ КБ «Приватбанк»,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції вірно посилався на
положення ст. ст. 526 - 530 ЦК України, якими
встановлено загальні умови виконання
зобов'язання та строк (термін)
виконання зобов'язання, та на приписи
статті 610 ЦК України, згідно якої
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Також суд
посилався на статтю 1054 ЦК України,
згідно якої за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові
у розмірах та умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
платити проценти.

Також суд врахував, що судовим наказом
від 19.11.2009 року з ОСОБА_3 вже було
стягнуто заборгованість за кредитним
договором в загальній сумі 6016 грн.

Задовольнивши частково позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», суд
першої інстанції стягнув з боржника на
користь кредитора заборгованість по
процентам за користування кредитом
2178,33 грн., штрафи відповідно до п. 5.3 Умов
та правил надання банківських послуг -
штрафу (фіксована частина) 500 грн.,
штрафу (процентна складова) - 228,88 грн. та
пені в розмірі 2399 грн.29 коп., виходячи
з того, що неустойка (пеня) має бути
стягнута в межах строку позовної
давності - за один рік, як-то
передбачено статтею 258 ЦК України.

Основні доводи апеляційної скарги
стосуються неправильного, на погляд
позивача, застосування судом строку
позовної давності в частині
задоволення позовних вимог про
стягнення неустойки. В апеляційній
скарзі вказано, що суд неправомірно
застосував річний строк позовної
давності, хоча договором передбачено
п'ятирічний строк.

Такі доводи апеляційної скарги не
можуть бути прийнятними з огляду на
наступне.

Зі змісту оскаржуваного судового
рішення видно, що суд першої інстанції
зазначав, що за умовами кредитного
договору сторони встановили термін
позовної давності по вимогам про
стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів тривалістю 5
років.

Проте, суд взяв до уваги, що судовим
наказом від 19.11.2009 року вже стягувалася
неустойка за даним договором, а відтак
вирахував розмір пені за останній рік
до подачі позову, стягнувши на користь
позивача з ОСОБА_3 пеню за один рік в
розмірі 2399 грн. 29 коп.

Статтею 22 Закону України «Про
Конституційний Суд України»
передбачено, що рішення
Конституційного Суду України
підлягають безумовному виконанню
всіма державними органами, органами
місцевого і регіонального
самоврядування, установами,
організаціями, підприємствами, їх
посадовими особами, об'єднаннями
громадян та громадянами.

Згідно приписів статті 23 Закону
України «Про Конституційний Суд
України» невиконання рішення
Конституційного Суду України тягне за
собою відповідальність згідно з
законодавством.

Тому при апеляційному розгляді даної
справи судова колегія врахувала
правові позиції, викладені в рішенні
Конституційного суду України № 7-рп/2013
від 11.07.2013 року в справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення
положень другого речення преамбули
Закону України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань».

Судом встановлено, що правовідносини
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
виникли з приводу надання йому банком
споживчого кредиту.

Зі змісту рішення Конституційного суду
України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року
вбачається, що правовідносини про
надання споживчого кредиту є
договірними, до яких мають бути
застосовані, зокрема, як загальні
положення Кодексу про зобов'язання та
договір, так і приписи його частини
другої статті 627 щодо необхідності
врахування вимог законодавства про
захист прав споживачів.

В розділі 3.2. рішення Конституційного
суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року
зазначено:

«Положеннями частин першої, другої
статті 18 Закону про захист прав
споживачів встановлено, що продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. В частинах третій ,
четвертій статті 18 Закону про захист
прав споживачів наведено окремі
несправедливі умови договору, перелік
яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4
частини першої статті 21 Закону про
захист прав споживачів встановлено, що
для цілей застосування цього закону та
пов'язаного з ним законодавства про
захист прав споживачів права споживача
вважаються в будь-якому разі
порушеними, якщо порушується принцип
рівності сторін договору, учасником
якого є споживач.

Конституційний Суд України виходить з
того, що вимога про нарахування та
сплату неустойки за договором
споживчого кредиту, яка є явно
завищеною, не відповідає передбаченим
у пункті 6 статті 3, частині третій
статті 509 та частинах першій, другій
статті 627 Кодексу засадам
справедливості, добросовісності,
розумності як складовим елементам
загального конституційного принципу
верховенства права. Наявність у
кредитора можливості стягувати із
споживача надмірні грошові суми як
неустойку спотворює її дійсне правове
призначення, оскільки із засобу
розумного стимулювання боржника
виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Конституційний Суд України вважає, що з
огляду на приписи частини четвертої
статті 42 Конституції України участь у
договорі споживача як слабкої сторони,
яка підлягає особливому правовому
захисту у відповідних правовідносинах,
звужує дію принципу рівності учасників
цивільно-правових відносин та свободи
договору, зокрема у договорах про
надання споживчого кредиту щодо сплати
споживачем пені за прострочення у
поверненні кредиту.

Цей висновок узгоджується з
положеннями Резолюції Генеральної
Асамблеї ООН "Керівні принципи для
захисту інтересів споживачів" від 9
квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено:
визнаючи, що споживачі нерідко
перебувають у нерівному становищі з
точки зору економічних умов, рівня
освіти та купівельної спроможності,
принципи захисту інтересів споживачів
мають, зокрема, за мету сприяти країнам
у боротьбі зі шкідливою діловою
практикою усіх підприємств на
національному та міжнародному рівнях,
яка негативно позначається на
споживачах.

Як зауважував Конституційний Суд
України, межі дії принципу свободи
договору визначаються законодавством
з урахуванням критеріїв
справедливості, добросовісності,
пропорційності і розумності. При цьому
держава має підтримувати на засадах
пропорційності розумний баланс між
публічним інтересом ефективного
перерозподілу грошових накопичень,
комерційними інтересами банків щодо
отримання справедливого прибутку від
кредитування і правами та
охоронюваними законом інтересами
споживачів їх кредитних послуг (абзац
третій підпункту 3.2 пункту 3
мотивувальної частини Рішення від 10
листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про
захист прав споживачів кредитних
послуг).

У наведених "Керівних принципах для
захисту інтересів споживачів"
визначено, що споживачі мають бути
захищені від таких зловживань, як
односторонні типові контракти,
виключення основних прав у контрактах
та незаконні умови кредитування
продавцями.

Захист від цих зловживань базується на
положеннях законодавства, зокрема
частини третьої статті 551 Кодексу,
відповідно до якої розмір неустойки
може бути зменшений за рішенням суду,
якщо він значно перевищує розмір
збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.
За практикою судів загальної
юрисдикції України істотними
обставинами в розумінні вказаних
положень Кодексу вважаються, зокрема,
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, а й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу (наприклад,
відсутність негативних наслідків для
позивача через прострочення виконання
зобов'язання)».

В останньому абзаці мотивувальної
частини рішення Конституційного суду
України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року
вказано: «Таким чином, Конституційний
Суд України дійшов висновку, що умови
договору споживчого кредиту, його
укладання та виконання повинні
підпорядковуватися таким засадам,
згідно з якими особа споживача
вважається слабкою стороною у договорі
та підлягає особливому правовому
захисту з урахуванням принципів
справедливості, добросовісності і
розумності».

З огляду на вищевикладене, судова
колегія вважає, що в даній справі
постановлено законне та справедливе
судове рішення, яке з урахуванням
приписів частини 2 статті 308 ЦПК України
не може бути скасоване з одних лише
формальних міркувань..

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Заочне рішення Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 11 липня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: