№ 308/4422/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

05.09.2014 року
місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в особі:

головуючої-судді - Бенца К.К.,

при секретарі - Вайда Я.П.

за участі

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Ужгород
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми
боргу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до Ужгородського
міськрайонного суду з позовною заявою
до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу в
розмірі 9680,00 гривень, з яких : 7680,00
гривень - сума основного боргу та 2000,00
гривень в рахунок відшкодування
завданої моральної шкоди , а також
судові витрати. Мотивуючи свої позовні
вимоги, позивач вказує на те, що 19.12.2013
року відповідач ОСОБА_4 взяв у неї в
борг грошові кошти в сумі 7680,00 гривень
строком до 05.10.2014 року, які
зобов'язався повернути частинами : 2000
гривень в строк до 05.01.2014 року і
протягом наступних 10 місяців до 5 -го
числа кожного місяця суму у розмірі 600
гривень, що підтверджується написаною
відповідачем власноручно борговою
розпискою. Проте, до цього часу жодних
платежів відповідачем проведено не
було. Крім того, вважає , що діями
видповідача їй було завдано моральну
шкоду, яку обгрунтовує неможливістю
погашати кредит, який розраховувала
погашати з повернутих відповідачем
коштів, що спричиняє їй нервові
потрясіння, неможливість забезпечення
грошового утримання сім'ї, а тому
розмір завданої моральної шкоди оцінює
в сумі 2000 гривень. Посилаючись на те, що
ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань щодо
повернення суми боргу належним чином
не виконував, а також посилаючись на
норми ст.ст. 525,526,1049, ч.2 ст.1050 ЦК України
позивач просить суд, стягнути на свою
користь з відповідача ОСОБА_4 суму
боргу за договором позики від 19.12.2013
року в розмірі 7680,00 грн. (сім тисяч
шістсот вісімдесят гривень, 00 коп.) та
завдану моральну шкоду в сумі 2000,00 грн.
(дві тисячі гривень, 00 коп.) .

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не
з'явилася, про час та місце розгляду
справи була повідомлена у
встановленому законом порядку, про
причини неявки суд не повідомляла.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив суд їх задовольнити з підстав та
мотивів викладених у позові, проти
заочного розгляду справи не
заперечував.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
повторно не з'явився, про час та місце
розгляду справи був повідомлений у
встановленому законом порядку, про
причини неявки суд не повідомляв,
клопотань про відкладення справи та
письмових заперечень до суду не
надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК
України ухвалив провести заочний
розгляд справи.

Заслухавши пояснення представника
позивача, вивчивши та перевіривши в
судовому засіданні матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що 19.12.2013 року ОСОБА_3
надала у борг відповідачу ОСОБА_4
грошові кошти в розмірі 7680,00 гривень
строком до 05.10.2014 року, які відповідач
ОСОБА_4 зобов'язався повернути
частинами : 2000 гривень в строк до
05.01.2014 року і протягом наступних 10
місяців до 5 -го числа кожного місяця
суму у розмірі 600 гривень, і остаточно
повернути борг в строк до 05.10.2014 року,
що підтверджується борговою розпискою
написаною власноручно відповідачем,
оригінал якої оглянуто в судовому
засіданні та копію якої приєднано до
матеріалів справи /а.с. 4/

Як встановлено судом , відповідач
належним чином не виконував
зобов'язання.

Правовідносини між сторонами виникли
на підставі договору позики , є
цивільноправовими та урегульовані
положеннями ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти
або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та
такої ж якості. Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК
України встановлено, що за договором
позики на позичальникові лежить
зобов'язання повернути суму позики у
строк та в порядку, що передбачені
договором.

Вказана вище правова позиція викладена
Верховним Судом України в постанові
від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13,
за результатами розгляду заяви про
перегляд судових рішень Верховним
Судом України з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК
України.

Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України - рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів
владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до правової позиції
викладеної у постанові Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 -
за своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Таким чином, дослідивши оригінал
розписки в судовому засіданні, суд
приходить до висновку про те, що факт
отримання відповідачем ОСОБА_4 в борг
грошової суми у позивача ОСОБА_3
підтверджено.

Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно з положеннями статей 530,612,625 ЦК
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору. Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Проте відповідач ОСОБА_4 не виконав
свої зобов'язання перед позивачем
щодо повернення грошових коштів і
його основний борг становить 7680,00
грн.

Оскільки судом встановлено, що
відповідач ОСОБА_4 не виконав
зобов'язання, передбачені
вищезазначеним договором у строк,
встановлений цим договором, суд вважає,
що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК
України його слід вважати таким, що
прострочив виконання зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання.

Так як своїх зобов'язань ОСОБА_4 не
виконав належним чином, то у позивача
виникло право вимагати від відповідача
повернення коштів в сумі 7680,00 гривень.

Що стосується позовних вимог про
стягнення з відповідача по справі на
користь ОСОБА_3 моральної шкоди в сумі
2000 гривень, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

У відповідності до вимог ст. 23 ЦК
України суд визначає розмір моральної
шкоди залежно від характеру
правопорушення, глибини страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) , ступеня
вини особи яка завдала моральної шкоди
та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану
тощо.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.95р.
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» із наступними змінами,
внесеними згідно з Постановою Пленуму
Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. - під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно з п. 5 цієї Постанови відповідно
до загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Згідно з п. 9 цієї Постанови розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.

Позивач належними та
допустимими доказами не довів факту
заподіяння їй моральної шкоди , зокрема
моральних чи фізичних страждань, або
втрат немайнового характеру, не
обгрунтував розмір моральної шкоди
яку просить стягнути з відповідача, а
тому суд вважає, що підстав для
задоволення вимоги позивача в цій
частині не має.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 526, 533, 625,1046, 1049, 1050 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215, 224-226, 294
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення суми боргу- задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_4, зареєстрованого
АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 - суму
боргу в розмірі 7680,00 грн. (сім тисяч
шістсот вісімдесят гривень, 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_4,
зареєстрованого АДРЕСА_1 на користь
ОСОБА_3, сплаченого нею суми судового
збору в розмірі 243,60 грн.(двісті сорок
три гривні, 60 коп.).

В решті позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, яка може бути
подана протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які
брали участь у справі, але
не були присутні у
судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.
Апеляційна скарга подається до
апеляційного суду Закарпатської
області через Ужгородський
міськрайонний суд Закарпатської
області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду
К.К. Бенца