Ухвала

іменем україни

01 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,Маляренка
А.В.,Писаної Т.О.розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» до
ОСОБА_7, третя особа - Товариство з
обмеженою відповідальністю «Гарант
Брук», про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за касаційною
скаргою ОСОБА_7, поданою представником
ОСОБА_8, на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 19 листопада
2013 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 22 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі −? ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)
звернулось до суду із зазначеним
позовом, в якому просило суд стягнути
заборгованість за кредитним договором
від 29 травня 2008 року № 010/08/3965 (далі −?
кредитний договір) у розмірі 29 347 476 грн
07 коп., посилаючись на порушення
відповідачем та третьою особою
договірних зобов'язань.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що 29 травня 2008 року між банком та
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Гарант Брук» (далі
−? ТОВ «Гарант Брук») був укладений
кредитний договір № 010/08/3965, за умовами
якого банк відкрив позичальнику
невідновлювальну кредитну лінію в
розмірі 4 000 000 доларів США строком до 15
листопада 2015 року. Оскільки умови
кредитного договору ТОВ «Гарант Брук»
не виконувалися, унаслідок чого
утворилась заборгованість, яка станом
на 17 липня 2013 року склала 29 347 476
грн 07 коп.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 19 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
22 січня 2014 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі, представник
ОСОБА_7, ОСОБА_8 просить скасувати
оскаржувані судові рішення та
направити справу до суду першої
інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги
порушенням судами першої і апеляційної
інстанцій норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відмовляючи у задоволенні
пред'явленого позову, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що оскільки додатковою
угодою від 29 вересня 2011 року № 7 були
змінені умови кредитного договору, при
цьому вона не містить домовленості
сторін про припинення первісного
зобов'язання та виникнення нового, то
договір поруки не є припиненим.

Такий висновок судів є правильним,
відповідає фактичним обставинам
справи та нормам матеріального права,
які правильно застосовані з огляду на
наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що 29 травня 2008 року між ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Гарант
Брук» був укладений кредитний договір
№ 010/08/3965. Відповідно до умов договору
кредитор відкрив позичальнику
невідновлювальну кредитну лінію у сумі
4 000 000,00 доларів США строком до 15
листопада 2015 року.

У забезпечення виконання зобов'язання
за кредитним договором 18 лютого 2009 року
між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_7 був укладений договір поруки №
12/42/011, за яким поручитель зобов'язався
солідарно відповідати перед
кредитором за всіма зобов'язаннями ТОВ
«Гарант Брук» за кредитним договором №
010/08/3965.

Внаслідок неналежного виконання
зобов'язання за кредитним договором та
додатковими угодами до нього станом на
17 липня 2013 року утворилась
заборгованість в розмірі 29 347 476 грн 07
коп., яка складається: 28 036 961 грн 54 коп. -
заборгованість по кредиту; 1 265 321 грн 56
коп. - заборгованість по відсотках за
користування кредитом; 7 853 грн 59 коп. -
пеня за кредитом; 37 339 грн 38 коп. -
пеня за відсотками.

Відповідно до п. 6.1 Кредитного договору
позичальник зобов'язується сплачувати
проценти за кредит щомісячно платіжним
дорученням на рахунок кредитора не
пізніше останнього робочого дня
кожного місяця та остаточно при
погашенні кредиту.

Пунктом 7.4 кредитного договору
передбачено, що у випадку невиконання
позичальником, зокрема п. 6.1 договору
кредитор має право достроково вимагати
погашення заборгованості позичальника
за кредитом, включаючи нараховані
проценти за користування кредитом та
штрафні санкції.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
обов'язком позичальника за кредитним
договором є, зокрема, повернення
кредиту та сплата процентів за
користування ним.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Відповідно до п. 2.1 договору поруки від
18 лютого 2009 року сторони визначили, що у
випадку невиконання боржником взятих
на себе зобов'язань по кредитному
договору. Поручитель несе солідарну
відповідальність перед кредитором у
тому ж обсязі, що і боржник, включаючи
сплату основного боргу, комісійної
винагороди, нарахованих процентів за
користування кредитом та пені.

Положеннями ст. ст. 553, 554 ЦК України
визначено, що поручитель відповідає
перед кредитором за виконання
боржником його обов'язку, а у випадках
порушення такого обов'язку боржник та
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники.

Судами також встановлено, що 29 вересня
2011 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
та ТОВ «Гарант Брук» було укладено
додаткову угоду № 7, відповідно до якої
сторони дійшли згоди змінити умови
кредитування позичальника за
кредитним договором від 29 травня 2008
року наступним чином: з метою погашення
існуючої заборгованості позичальника
в сумі 3 623 301, 26 доларів США кредитор
додатково надає позичальнику кредитні
кошти в сумі 29 500 000 грн 00 коп.

Відповідно до п. 5 додаткової угоди № 7
від 29 вересня 2011 року, всі додатки до
цієї додаткової угоди є її невід'ємними
частинами. Ця додаткова угода вступає в
силу з моменту підписання сторонами і є
невід'ємною частиною договору.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_7 у Додатку № 1 до додаткової
угоді № 7 від 29 вересня 2011 року надав
свою згоду на зміну умов кредитного
договору відповіли до Додаткової угоди
№ 7 та підтвердив, що його зобов'язання
як поручителя відповідно до договору
поруки № 12/42/011 від 18 лютого 2009 року
зберігаються та забезпечують
виконання зобов'язань позичальника за
кредитним договором № 010/08/3965 від 29
травня 2008 року (а. с. 23).

Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 61
ЦПК України обставини, установлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, в
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Так, у постанові Вищого господарського
суду України від 03 березня 2013 року, яка
набрала законної сили та була прийнята
у справі в якій брали участь ті самі
особи, суд дійшов висновку, що обов'язок
по поверненню наданих у межах
кредитного договору № 010/083965 від 29
травня 2008 року грошових коштів не є
таким, що припинився, оскільки
укладення додаткової угоди № 7 від 29
вересня 2011 року не припиняє
зобов'язання за вказаним кредитним
договором, яке після внесення до нього
змін щодо розміру, валюти грошового
зобов'язання, терміну його виконання,
обов'язків позичальника продовжує свою
дію.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що судами правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
тому підстав для їх зміни чи скасування
немає.

Наведені в скарзі доводи не дають
підстав для скасування або зміни
оскаржуваних судових рішень.

За таких обставин колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що оскаржувані судові
рішення відповідають вимогам закону й
підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 19 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 22 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А.
МакарчукСудді: Л.М. Мазур А.В. Маляренко
В.А. Нагорняк Т.О. Писана