У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання незаконними рішень сільської
ради, визнання недійсними державних
актів на право власності на землю та
припинення права власності; за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області про визнання недійсним
державного акта на право приватної
власності на землю та часткове
скасування рішення селищної ради; за
зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6 до
ОСОБА_3, Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області про визнання недійсним рішення
селищної ради та державного акта на
право приватної власності на землю за
касаційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
ОСОБА_6, Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області на рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 18
вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що вона є власником земельної
ділянки площею 0,3061 га по
АДРЕСА_1, що підтверджується державним
актом на право приватної власності на
землю від 14 червня 1994 року. У
травні 2012 року вона дізналася про те, що
рішенням Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області від 30 січня 1998 року у
неї було вилучено земельну ділянку
площею 0,02 га та передано її ОСОБА_7, а
рішенням селищної ради від 30 травня 2001
року вилучено та передано ОСОБА_8
земельну ділянку площею 0,0910 га. Після
смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8
передані їм земельні ділянки перейшли
до спадкоємців: ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
ОСОБА_6, відповідно.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила
суд визнати незаконними та скасувати
рішення Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області від 30 січня 1998 року та від 30
травня 2001 року, визнати недійсними та
скасувати: державний акт на право
власності на земельну ділянку від
21 серпня 2001 року, виданий на ім'я
ОСОБА_8, у частині передачі земельної
ділянки площею 0,0910 га; державний акт на
право власності на земельну ділянку
від 15 березня 2010 року,
виданий на ім'я ОСОБА_4; державний акт на
право власності на земельну ділянку
від 22 грудня 2005 року, виданий на ім'я
ОСОБА_5, у частині передачі йому
земельної ділянки площею 0, 02 га.

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3,
Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області про визнання недійсним
державного акта на право приватної
власності на землю від 14 червня 1994 року,
виданого на ім'я ОСОБА_3, у частині
передачі земельної ділянки площею 0,0272
га з тих підстав, що ОСОБА_3 указаною
земельною ділянкою не користувалася.

Рішенням Косівського районного суду
Івано-Франківської області від
4 червня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 25 липня
2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_3
та зустрічного позову ОСОБА_5
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27 листопада 2013
року рішення Косівського районного
суду Івано-Франківської області від 4
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 25
липня 2013 року скасовано, справу
передано на новий судовий розгляд.

При новому розгляді справи, у лютому 2014
року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 звернулися до
суду із зустрічним позовом,
посилаючись на те, що земельна ділянка
площею 0,0910 га, яка належить їм на праві
власності й отримана у спадщину після
смерті батька, була незаконно передана
ОСОБА_3, оскільки дана земельна ділянка
була у користуванні їхнього батька та
не вилучалась з його користування.
Також зазначали, що ОСОБА_3 за період з
січня 1994 року по час звернення до суду
жодних претензій до них з приводу
використання земельної ділянки не
пред'являла.

Посилаючись на вищенаведене, просили
суд визнати незаконними та скасувати
рішення Яблунівської селищної ради
Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 24
грудня 1993 року про передачу в приватну
власність ОСОБА_3 земельної ділянки
площею 0,3061 га та державний акт на право
приватної власності на землю від 14
червня 1994 року, виданий на ім'я ОСОБА_3

Рішенням Косівського районного суду
Івано-Франківської області від
5 червня 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено. Поновлено ОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 строк на звернення до
суду. Зустрічні позови ОСОБА_5 та
ОСОБА_4, ОСОБА_6 задоволено. Визнано
незаконним та скасовано рішення 9 сесії
Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області від 24 грудня 1993 року про
передачу в приватну власність ОСОБА_3
земельної ділянки площею 0,3061 га для
обслуговування житлового будинку,
господарських споруд і для ведення
селянського господарства. Визнано
незаконним та скасовано державний акт
на право приватної власності на землю,
виданий на ім'я ОСОБА_3 14 червня 1994 року.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 18
вересня 2014 року рішення
районного суду скасовано та ухвалено
нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано незаконними та скасовано
рішення Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області від 31 січня 1998 року про відміну
рішення від 24 грудня 1993 року про
приватизацію земельної ділянки
розміром 0,02 га ОСОБА_3 та про надання
дозволу ОСОБА_7 на приватизацію даної
земельної ділянки, а також рішення
Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області від 30 травня 2001 року про
передачу земельної ділянки площею 0,0910
га у власність ОСОБА_8 Визнано
недійсними: державний акт на право
приватної власності на землю, виданий 21
серпня 2001 року ОСОБА_8 на земельну
ділянку загальною площею 0,7467 га;
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку, виданий
15 березня 2010 року ОСОБА_4 на земельну
ділянку загальною площею 0,0910 га;
державний акт на право власності на
земельну ділянку, виданий 22 грудня 2005
року ОСОБА_5 на земельну ділянку площею
0,4616 га. У задоволенні зустрічних
позовів ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6
відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
ОСОБА_6, Яблунівська селищна рада
Косівського району Івано-Франківської
області просять оскаржуване рішення
апеляційного суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що при видачі їй державного акта
про право власності на земельну
ділянку площею 0,3061 га Яблунівською
селищною радою Косівського району
Івано-Франківської області було
порушено порядок передачі громадянину
землі, яка не була у його законному
користуванні, зокрема, не було
визначено межі в натурі та не
встановлено межові знаки.

Задовольняючи зустрічні позовні
вимоги, суд виходив із того, що надання
у власність ОСОБА_3 земельної ділянки у
розмірі 0,1288 га без будь-якого документа
та рішення Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області для ведення особистого
підсобного господарства без вилучення
її у користувачів земельних ділянок:
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, є незаконним. У
зв'язку з цим прийняте рішення
Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області від 24 грудня 1993 року в частині
передачі в приватну власність ОСОБА_3
земельної ділянки площею 0,3061 га, куди
ввійшла земельна ділянка площею 0,0910 га
та виданий 14 червня 1994 року ОСОБА_3 на
підставі цього рішення державний акт
на право приватної власності на землю є
незаконними, не відповідають діючому
на той час земельному законодавству,
тому підлягають скасуванню.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції, задовольняючи
позов ОСОБА_3 та відмовляючи в
задоволенні зустрічних позовів,
виходив із того, що спірні земельні
ділянки без згоди ОСОБА_3 та з
порушенням встановленого законом
порядку були вилучені у неї внаслідок
прийняття Яблунівською селищною радою
Косівського району Івано-Франківської
області рішень від 31 січня 1998 року та
від 30 травня 2001 року.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна,
оскільки суд дійшов його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що на підставі
рішення Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області від 24 грудня 1993 року
ОСОБА_3 виданий державний акт на
земельні ділянки площею 0,3061 га для
обслуговування житлового будинку і
ведення особистого підсобного
господарства від 14 червня 1994 року.

Рішенням Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області від 31 січня 1998 року скасовано
рішення селищної ради від 24 грудня
1993 року про приватизацію земельної
ділянки розміром 0,0272 га на участку
«Баньки» ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що до 1993
року і по даний час земельною ділянкою
користується ОСОБА_7

Рішенням Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області від 30 травня 2001 року у ОСОБА_3
вилучено та передано ОСОБА_8
земельну ділянку площею 0,0910 га.

Після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8, передані
їм земельні ділянки перейшли до
спадкоємців: ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_6,
відповідно.

Відповідно до ст. 17 ЗК України (1990 року),
чинного на час спірних правовідносин,
громадяни, заінтересовані у передачі
їм у власність земельних ділянок із
земель запасу, подають заяву про це до
сільської, селищної, міської, а у разі
відмови - до районної, міської, в
адміністративному підпорядкуванні
якої є район, Ради народних депутатів
за місцем розташування земельної
ділянки. У заяві зазначаються бажані
розмір і місце розташування ділянки,
мета її використання і склад сім'ї.

Відповідна Рада народних депутатів
розглядає заяву і у разі згоди передати
земельну ділянку у власність
громадянину замовляє землевпорядній
організації розробку проекту її
відведення. Проект відведення
земельної ділянки погоджується з
сільською (селищною) Радою народних
депутатів, з районними (міськими)
землевпорядним, природоохоронним і
санітарним органами, органом
архітектури і подається до районної
(міської) Ради народних депутатів для
прийняття рішення про передачу
громадянину земельної ділянки у
власність.

Таким чином у разі, якщо спірна
земельна ділянка перебуває в землях
запасу, то селищній раді необхідно
замовляти розробку проекту її
відведення.

Однак з матеріалів справи вбачається,
що згідно з довідкою правління
колгоспу ім. Я. Галана від 13 травня 1991
року № 62 спірна земельна ділянка
площею 0,02 га не перебувала ні в
законному, ні в самовільному
користуванні ОСОБА_3, оскільки це
частина земельної ділянки площею 0,48 га,
яка була надана в 1987 році правлінням
колгоспу ім. Я. Галана ОСОБА_7 і яку
останній обробляв на законних
підставах.

Крім того, у рішенні Яблунівської
селищної ради Косівського району
Івано-Франківської області від 31 січня
1998 року, яким скасовано рішення
селищної ради від 24 грудня 1993 року про
приватизацію земельної ділянки площею
0,0272 га на участку «Баньки» ОСОБА_3,
зазначено, що цією земельною ділянкою
користувався і користується ОСОБА_7

Отже, якщо земельна ділянка перебувала
в користуванні ОСОБА_7, селищна рада
повинна була вилучити цю земельну
ділянку з його користування відповідно
до вимог ч. 7 ст. 17 ЗК України (1990 року).

Разом з тим ОСОБА_7 земельна ділянка
надавалась у власність відповідно до
вимог ч. 5 ст. 17 ЗК України (1990 року),
оскільки була раніше надана йому в
користування.

Таким чином, апеляційний суд не
врахував, що станом на 24 грудня 1993 року,
тобто на час передачі земельної
ділянки у власність ОСОБА_3, ОСОБА_7 був
законним користувачем спірної
земельної ділянки площею 0,0272 га.

Також ОСОБА_5 після смерті батька -
ОСОБА_7, отримав у власність
вищевказану земельну ділянку на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, яке є первинним
документом, який ніким не оспорювався,
не скасований і не визнаний недійсним,
після чого отримав державний акт на
право власності на земельну ділянку
від 22 грудня 2005 року.

Як встановлено судом, ухвалення
оскаржуваних у даній справі рішень
органів місцевого самоврядування у
сфері земельних відносин мало місце з 30
січня 1998 року та з 30 травня 2001
року.

Чинними на той час нормами, які
регулювали питання позовної давності -
ст. ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР (1963 року)
передбачалося встановлення загального
строку для судового захисту прав особи
у три роки, обов'язкове застосування
судом позовної давності, перебіг якої
починається з дня виникнення права на
позов і сплив якої є підставою для
відмови в позові.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України -
це строк у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Йдеться про те, що протягом часу дії
позовної давності особа може
розраховувати на примусовий захист
свого порушеного права судом.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 6 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України
правила Цивільного кодексу України
про позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року.
У протилежному випадку
до правовідносин повинні
застосовуватися норми ЦК УРСР (1963 року).

Суд зазначених положень не врахував.

Крім того, як ст. 76 ЦК УРСР (1963 року), так
і ст. 261 ЦК України
визначають, що початком перебігу
строку є день, коли особа довідалась
або повинна була могла) довідатися про
порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту
виникнення права на позов важливим є як
об'єктивні (сам факт порушення права),
так і суб'єктивні (особа дізналася або
повинна була дізнатися про це
порушення моменти.

З матеріалів справи вбачається, що в
період з 1994 року до 2001 року ОСОБА_3
проживала на території смт Яблунів
Косівського району Івано-Франківської
області та працювала там. Також ОСОБА_3
вважала спірну земельну ділянку площею
0,0272 га своєю, у зв'язку з чим повинна
була користуватись нею, обробляти.

Зазначене свідчить про передчасність
застосування судом ч. 1 ст. 261 ЦК України,
оскільки за змістом цієї норми для
визначення початку перебігу позовної
давності має значення не тільки
безпосередня обізнаність особи про
порушення її прав, а і об'єктивна
можливість цієї особи знати про
обставини порушення її прав.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України
містить презумпцію обізнаності особи
про стан своїх суб'єктивних прав,
відтак обов'язок доведення терміну, з
якого особі стало (могло стати) відомо
про порушення права, покладається на
позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Відповідно до положень чч. 3, 4 ст. 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Проте будь-яких беззаперечних доказів
щодо поважності пропущення строку
позовної давності ОСОБА_3 не надала.

Крім того, у порушення ст. ст. 214, 316 ЦПК
України апеляційний суд не взяв до
уваги, що органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення.

Саме по собі порушення радою
зазначеного положення, яке випливає з
Рішення Конституційного Суду України
від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа
про скасування актів державних органів
місцевого самоврядування), не звільняє
суд від необхідності перевірити
законність і обґрунтованість рішення
селищної ради, яке оскаржується, по
суті.

Отже, апеляційний суд у порушення ст.
ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені
положення закону уваги не звернув, не
з'ясував належним чином фактичних
обставин справи щодо заявлених вимог,
які правовідносини сторін випливають з
установлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, та дійшов передчасного
висновку про часткове задоволення
позову ОСОБА_3 задоволенні зустрічних
позовів.

Крім того, апеляційний суд не врахував,
що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Скасовуючи попередні судові рішення,
суд касаційної інстанції в ухвалі від
27 листопада 2013 року зазначив про
необхідність з'ясування таких
фактичних обставин та дослідження й
належної оцінки поданих сторонами
доказів.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
ОСОБА_6, Яблунівської селищної ради
Косівського району Івано-Франківської
області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 18
вересня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська