УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О., суддів:
Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про визнання права власності на
1/2 частку квартири, на 1/2 частку
автомобіля, встановлення порядку
користування квартирою, за зустрічним
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи:
Управління житлово-комунального
господарства Луганської міської ради,
Комісія по приватизації житлового
фонду ВО «Луганськтепловоз», про
визнання права власності на 1/2 частку
квартири, визнання частково недійсним
розпорядження про приватизацію,
визнання частково недійсним свідоцтва
про право власності, встановлення
порядку користування квартирою, за
касаційними скаргами ОСОБА_7 на рішення
Апеляційного суду Луганської області
від 13 лютого 2014 року та ОСОБА_6 на
рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 15 листопада 2013 року та
рішення Апеляційного суду Луганської
області від 13 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2007 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із зазначеним позовом посилаючись
на те, що з 23 вересня 1989 року вона
перебувала у шлюбі з відповідачем, з 2001
року фактичні шлюбні відносини між
ними припинилися, та у березні 2007 року
відповідачем було подано позов про
розірвання шлюбу.

В період шлюбу 25 лютого 2000 року була
придбана квартира, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_2.

У зв'язку із наведеним просила суд
розділити майно, набуте у шлюбі та
виділити їй в натурі 1/2 квартири, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2, а в
разі неможливості розподілу її в
натурі, просила зобов'язати
відповідача виплатити їй грошову
компенсацію вартості її частини
квартири. Визнати за нею право
власності на 1/2 частину автомобіля
«Опель Астра», д.н.з. НОМЕР_1, 2000 року
випуску та зобов'язати відповідача
сплатити їй грошову компенсацію
вартості 1/2 частини вказаного
автомобіля. Визнати за нею право
власності на 1/2 частку квартири за
адресою: АДРЕСА_2. Встановити порядок
користування квартирою АДРЕСА_2,
виділивши у користування ОСОБА_6
житлову кімнату, площею 19,3 кв. м, ОСОБА_7
житлову кімнату, площею 18,8 кв. м з
балконом. Житлову кімнату, площею 19,6 кв.
м, кухню, ванну, вбиральню, три кладових
залишити у спільному користуванні.

У листопаді 2007 року ОСОБА_7 звернувся до
суду із зустрічною позовною заявою, в
обґрунтування якої вказав, що у період
шлюбу з ОСОБА_6 у 1994 або 1995 року ними, як
подружжям була придбана двокімнатна
квартира АДРЕСА_1, вартість якої була
значно збільшена внаслідок проведення
відповідних поліпшень, та у 2000 році
ними була придбана квартира АДРЕСА_2

З огляду на викладене, просив суд
виділити йому в натурі 1/2 частку
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, як майно набуте у шлюбі. При
неможливості виділити йому у натурі 1/2
частини квартири, зобов'язати ОСОБА_6
сплатити йому грошову компенсацію
вартості його частини. Зобов'язати
ОСОБА_6 сплатити йому грошову
компенсацію вартості 1/2 частини майна,
яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1,
набутого у шлюбі.

Під час розгляду справи позивач за
зустрічним позовом неодноразово
подавав заяви про збільшення позовних
вимог в порядку ст. 31 ЦПК України та
остаточно просив суд визнати за ним
право власності на 1/2 частку квартири
АДРЕСА_2. Встановити факт проживання
ОСОБА_7 і ОСОБА_6 у період із 23 вересня 1989
року до 2001 року в квартирі за адресою:
АДРЕСА_1. Визнати недійсним
розпорядження Комісії по приватизації
жилого фонду ВО «Луганськтепловоз» від
08 грудня 1995 року № 2776 в частині
передачі у власність ОСОБА_6 1/2 частки
квартири за адресою АДРЕСА_1. Визнати
недійсним свідоцтво про право
власності на квартиру за адресою:
АДРЕСА_1, видане Комісією по
приватизації жилого Фонду ВО
«Луганськтепловоз» 08 грудня 1995 року №
2735 на ім'я ОСОБА_6 в частині визнання
належності 1/2 частки квартири ОСОБА_6
Визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/2
частку квартири за адресою: АДРЕСА_1.
Визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/2
частку майна, що придбане у шлюбі з
ОСОБА_6 та стягнути з ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_7 вартість 1/2 частки майна
придбаного у шлюбі у сумі 35 225 грн.
Визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/2
частку грошових коштів, накопичених у
шлюбі з ОСОБА_6 на суму 119 895,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7
вартість 1/2 частки грошових коштів,
накопичених у шлюбі з ОСОБА_6 на суму 119
895,00 грн. Визнати за ОСОБА_7 право
власності на поліпшення квартири
АДРЕСА_2 зроблені ним у період
роздільного проживання і припинення
фактичних шлюбних стосунків із ОСОБА_6
у сумі 171 124,80 грн. Поділити спільне з
відповідачем майно, виділивши у
власність ОСОБА_7: квартиру за адресою:
АДРЕСА_2 площею і складом приміщень
визначених висновком експерта;
автомобіль «Опель-Астра», д.н.з. НОМЕР_1.
Виділивши у власність ОСОБА_6: квартиру
за адресою: АДРЕСА_1 площею і складом
приміщень визначеною висновком
експерта; меблі, побутову техніку,
предмети ужитку, витвори мистецтва,
вироби з кришталю та інші коштовності,
які розташовані у квартирі АДРЕСА_1,
вартістю 70 450,00 грн, накопичення за час
шлюбних відносин у розмірі 30 000 доларів
США, що за курсом Національного банку
України (станом на 14 січня 2013 року)
становило 239 790,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 15 листопада 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_6 право
власності на 1/2 частку автомобіля марки
«Опель Астра», д.н.з. НОМЕР_1, 2000 року
випуску.

Встановлено наступний порядок
користування квартирою, що розташована
за адресою: АДРЕСА_2: в користування
ОСОБА_6 виділено житлову кімнату № 4
площею 17,2 кв. м., в користування ОСОБА_7
виділено житлову кімнату № 6 площею 17,1
кв. м, а також балкон ХVІ з приведеною
площею 0,7 кв. м.

Допоміжні приміщення коридор № 1
площею 18,3 кв. м, санвузол № 3, площею 7,1
кв. м, кухня №2 площею 11,9 кв. м, а також
житлову кімнату № 5 площею 22,8 кв. м,
загальною площею 60,1 кв. м залишено у
спільному користуванні. В задоволенні
інших вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2
частку квартири, що розташована за
адресою: АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2
частку квартири, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1. В задоволенні інших
вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Луганської
області від 13 лютого 2014 року, рішення
суду першої інстанції змінено в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_6 про встановлення порядку
користування квартирою, що розташована
за адресою: АДРЕСА_2 та в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_7
про поділ спільного сумісного майна
подружжя у вигляді двох квартир
розташованих за адресами: АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_1, скасовано та ухвалено в
зазначених частинах нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 про
встановлення порядку користування
квартирою відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_7 про поділ
спільного сумісного майна подружжя у
вигляді двох квартир розташованих за
адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1,
задоволено. Визнано зазначені квартири
спільним сумісним майном подружжя в
рівних частках.

Виділено в рахунок частки у спільному
сумісному майні ОСОБА_7 квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на
всю квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_2.

Припинено право власності ОСОБА_6 на
квартиру АДРЕСА_2.

Виділено в рахунок частки у спільному
сумісному майні ОСОБА_6 квартиру
розташовану за адресою: АДРЕСА_1. В
іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції в частині відмови в
задоволенні вимог про стягнення з
ОСОБА_6 на його користь вартості 1/2
частки майна придбаного у шлюбі у
розмірі 35 225,00 грн та поділу спільного з
відповідачем майна, із ухваленням
нового рішення в цій частині, яким
стягнути з ОСОБА_6 на його користь
вартість 1/2 частки майна придбаного у
шлюбі у розмірі 35 225,00 грн та виділити
йому у власність автомобіль марки
«Опель Астра», д.н.з. НОМЕР_1, 2000 року
випуску.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_6
порушує питання про скасування рішення
суду апеляційної інстанції та зміну
рішення суду першої інстанції в
частині визнання за ОСОБА_7 права
власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1
- відмовивши в зазначеній частині у
задоволенні позову, в іншій частині
рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 15 листопада 2013 року
залишити без змін, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційних
скарг та перевіривши матеріали справи,
дійшла висновку, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню з
таких підстав.

Судами встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 23
вересня 1989 року, що підтверджується
копією свідоцтва про укладення шлюбу.

Відповідно до рішення Жовтневого
районного суду м. Луганська від 10
жовтня 2007 року шлюб між сторонами було
розірвано, проте шлюбні стосунки
сторонами були припинені в 2001 році та з
2002 року ОСОБА_7 проживає з іншою сім'єю,
що не заперечується сторонами.

Згідно копії ордеру № 80 від 28 лютого 1995
року ОСОБА_6 отримала квартиру за
адресою: АДРЕСА_1 в порядку обміну
житловими приміщеннями.

Згідно копії домової книги позивач
була зареєстрована за вказаною адресою
з 28 березня 1995 року, а відповідач з 04
січня 1996 року.

Згідно свідоцтва про право власності
на квартиру, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, виданого Комісією по
приватизації жилого Фонду ВО
«Луганськтепловоз» 08 грудня 1995 року №
2735, зазначена квартира належить ОСОБА_6
на праві власності в порядку
приватизації.

Крім того, під час шлюбу, відповідно до
договору купівлі - продажу від 25 лютого
2000 року, ОСОБА_6 було придбано квартиру
за адресою: АДРЕСА_2. Право власності на
квартиру було зареєстровано за нею 10
березня 2000 року в МКП БТІ, та відповідно
до копії технічного паспорту, квартира
складалась з 3 кімнат, загальною площею
91,5 кв. м.

Відповідно до договору купівлі -
продажу автомобіля № 23 від 18 грудня 1999
року ОСОБА_7 було придбано та
зареєстровано на його ім'я автомобіль
«Опель-Астра», д.н.з. НОМЕР_1, 2000 року
випуску.

Частково задовольняючи первісний та
зустрічний позови в частині поділу
квартир та транспортного засобу, суд
першої інстанції виходив з того, що
спірне майно набуте сторонами під час
шлюбу та є спільним сумісним майном
подружжя, з огляду на що підлягає
поділу між ними.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_7 в частині стягнення з
ОСОБА_6 на його користь вартості 1/2
частки майна придбаного у шлюбі у
розмірі 35 225,00 грн, суд виходив з того, що
холодильник, електрорадітор, котел,
телевізор, меблі, штори, праска, фен,
пральна машинка, придбані ОСОБА_8 після
припинення фактичних стосунків, що
підтверджується відповідними копіями
гарантійних талонів, квитанцій та не
оспорюється ОСОБА_7

Крім того, відмовляючи у задоволенні
позову в частині визнання за ОСОБА_7
права власності на 1/2 частку грошових
коштів, накопичених у шлюбі на суму 115
500,00 грн, суд виходив з того, що
матеріали справи не містять доказів на
підтвердження того, що дані кошти були
передані ОСОБА_6

Змінюючи рішення суду першої інстанції
в частині позовних вимог про
встановлення порядку користування
квартирою АДРЕСА_2 та про поділ
спільного сумісного майна подружжя у
вигляді двох квартир, апеляційний суд
виходив з того, що в зазначеній частині
рішення суду першої інстанції не
відповідає встановленим обставинам у
справі.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, що
діяла на момент припинення шлюбних
відносин, майно нажите подружжям за час
шлюбу є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Із роз'яснень викладених у п. 9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 1998 року № 16 «Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України»
вбачається, що вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час придбання
зазначеного майна. При цьому належить
виходити з того, що відповідно до
статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною
власністю подружжя є нажите ними в
період шлюбу рухоме і нерухоме майно,
яке може бути об'єктом права приватної
власності (крім майна, нажитого кожним
із подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу). Майно, яке належало одному з
подружжя, може бути віднесено до
спільної сумісної власності укладеною
при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
контрактом) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна й робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, вклади до кредитних установ;
паєнагромадження в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
страхова сума, страхове відшкодування,
сплачені за рахунок спільних коштів
подружжя, страхові платежі, які були
повернені при достроковому розірванні
договору страхування або які міг би
одержати один із подружжя в разі
дострокового розірвання такого
договору на час фактичного припинення
шлюбу; грошові суми та майно, належні
подружжю за іншими зобов'язальними
правовідносинами.

Якщо котрийсь із подружжя зробив
вкладення у придбання спільного майна
за рахунок майна, яке належало йому до
одруження або було одержане ним під час
шлюбу в дар, у порядку спадкування,
надбане за кошти, що належали йому до
шлюбу, або іншого роздільного майна, то
ці вкладення (в тому числі вартість
майна до визнання його спільною
сумісною власністю на підставі ст. 25
КпШС) мають враховуватися при
визначенні часток подружжя у спільній
сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Вартість майна визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Порядок приватизації державного
житлового фонду врегульовано
Конституцією України, Законом України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», «Положенням про
порядок передачі квартир
(домоволодінь) у власність громадян,
затвердженого наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству від
15 вересня 1992 року № 56, яке було чинним
на час приватизації житла (далі
Положення).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» (у редакції, чинній на
момент виникнення правовідносин)
приватизація державного житлового
фонду здійснюється уповноваженими на
це органами, створеними місцевою
державною адміністрацією, та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд. Передача займаних квартир
(будинків) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в
даній квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

У п. п. 20, 21 вказаного Положення
зазначено, що при оформленні заяви на
приватизацію квартири (будинку)
громадянин бере на підприємстві, що
обслуговує жилий будинок, довідку про
склад сім'ї та займані приміщення. У
довідці вказуються члени сім'ї наймача,
які прописані та мешкають разом з ним, а
також тимчасово відсутні особи, за
якими зберігається право на житло.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1,
зареєстрований з 04 січня 1996 року, тобто
після набуття ОСОБА_6 права власності в
порядку приватизації на вказану
квартиру.

За таких обставин, провівши поділ
спірних квартир, суди не визначились,
що є предметом поділу, оскільки
квартира АДРЕСА_1, не може входити до
маси спільного майна подружжя, яке
підлягає поділу так як остання набута в
порядку приватизації.

Крім того, судами попередніх інстанцій
не в повній мірі встановлено обсяг
майна, що підлягає поділу, визначення
його загальної вартості, можливість
його реального поділу між подружжям та
фактично не розглянуто позовні вимоги
ОСОБА_7, щодо стягнення з ОСОБА_6 на його
користь вартості 1/2 частки майна
придбаного у шлюбі.

Із роз'яснень викладених у п. 25
Постанові Пленуму Верховного Суду «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» № 11 від 21
грудня 2007 року вбачається, що вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової
згоди одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Так, на порушення ст. ст. 10, 130, 214 ЦПК
України суди в частині вирішення
позовних вимог про поділ спірного
транспортного засобу по 1/2 частці за
кожним, не з'ясували чи можливе його
спільне використання сторонами та
дійшли до помилкового висновку, що
залишення майна одному з подружжя зі
стягненням з нього вартості 1/2 частки
даного майна, не передбачено діючим
законодавством.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення
Ленінського районного суду м.
Луганська від 15 листопада 2013 року та
рішення Апеляційного суду Луганської
області від 13 лютого 2014 року підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Виходячи із розпорядження голови
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 02 вересня 2014 року № 2710/38-14
«Про визначення територіальної
підсудності справ», виданого
відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції» підсудність розгляду справи
визначена Сватівському районному суду
Луганської області.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 15 листопада 2013 року та
рішення Апеляційного суду Луганської
області від 13 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
Сватівського районного суду
Луганської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
М.І. Наумчук