АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/1210/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3098/14
Головуючий у 1-й інстанції Ощинська Ю. О.
Доповідач Дорош А. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Дорош А.І.

Суддів: Бондаревської С.М., Чічіль В.А.

при секретарі: Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві апеляційну
скаргу ОСОБА_1

на рішення Пирятинського районного
суду Полтавської області від 03 вересня
2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних та
штрафу за прострочення сплати боргу ,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення
інфляційних та штрафу за прострочення
сплати боргу. Свої вимоги
обгрунтовував тим, що рішенням
Пирятинського районного суду
Полтавської області від 16.01.2013 р.
частково задоволено її позов до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
договором позики і з відповідача на її
користь позивача стягнуто 50 363,60 грн.
Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 18.02.2013 р. сума
стягнення зменшена до 36 935,17 грн.
Відповідач в добровільному порядку
рішення суду не виконав. У примусовому
порядку відділом ДВС Пирятинського РУЮ
Полтавської області було виконане лише
03.04.2014 р. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми. Таким чином, з
урахуванням суми боргу ОСОБА_1 повинен
сплатити їй за несвоєчасне повернення
боргу індекс інфляції - 1 534,98 грн., 3% від
простроченої суми - 1 108 грн. та 369,22 грн. -
кошти, які банк утримав з неї при
видачі готівки а всього 3 012,20 грн., які
просила стягнути з відповідача на свою
користь.

03.09.2014 року ОСОБА_2 подала заяву про
зменшення розміру позовних вимог,
просила суд стягнути з відповідача на
свою користь за несвоєчасне повернення
боргу 3% від простроченої суми за період
з 18.02.2013 року по 03.04.2014 року у розмірі 1
019,89 грн., 369,22 грн. сплачених позивачем
за послуги банку, завдану моральну
шкоду у сумі 2 000 грн. та 500 грн. юридичних
послуг, а всього 3 889,11 грн. (а.с. 54).

Рішенням Пирятинського районного
суду Полтавської області від 03 вересня
2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення інфляційних та штрафу за
прострочення сплати боргу - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 3% річних за користування
кредитом у сумі 1 019,89 грн., понесені
збитки у сумі 369 грн. 22 коп., моральну
шкоду у сумі 2 000,11 грн., витрати на
правову допомогу у сумі 500 грн., а всього
на загальну суму 3889 грн.11коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави
судовий збір у сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у позові,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставини, що мають істотне
значення для справи, невірне
застосування норм матеріального та
процесуального права, недоведення
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, висновки
суду не відповідають обставинам
справи.

Апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
прави, не перешкодає розглядові справи.

Як вбачається із матералів справи,
згідно повідомлень про вручення
поштових відправлень представник
позивача ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1
належним чином повідоменні відповідно
02.10.2014 р. та 03.10.2014 р. про час та місце
розгляду справи в суді апеляційної
інстанції.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, що
рішенням Пирятинського районного суду
Полтавської області від 16.01.2013 р.
частково задволено позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
договором позики, з відповідача на
користь позивача стягнуто 50 363,60 грн.
заборгованості за договором позики та
740 грн. витрат на правову допомогу, а
всього 51 103,60 грн.( а.с. 41-44).

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 18.02.2013 р. сума
стягнення основного боргу 50 363,60 грн.
зменшена до 36 195,17 грн., всього стягнуто
36 935,17 грн. (а.с.13-14).

ОСОБА_1 у добровільному порядку судові
рішення не виконав, тому позивачем було
подано до ВДВС Пирятинського РУЮ
Полтавської області заяву про
примусове стягнення боргу.

Згідно платіжної вимоги від 05.03.2014 р.
ВДВС Пирятинського РУЮ Полтавської
області було стягнуто з рахунку ОСОБА_1
та перераховано ОСОБА_2 кошти в сумі 10
238,50 грн. (а.с.7) та згідно платіжної
вимоги від 03.04.2014 р. кошти в сумі 31 865,67
грн. ( а.с.8) на виконання судових рішень.

Як встановив місцевий суд, у зв»язку з
прострочення виконання зобов'язання за
договором позики 3% річних відповідно
до ст. 625 ЦК України, буде становити : за
періоди з 18.02.2013 р. по 05.03.2014 р. (380 днів)
при розмірі заборгованості 36 935, 17 грн.
складає 1153,60 грн. ((( 36935,17 х 0,03) : 365) х
380) та за період з 06.03.2014 р. по 03.04.2014 р. (28
днів) при залишку суми заборгованості
26 696,67 грн. (36 935,17 -10 238,50) ((( 26696,67 х 0,03) : 365)
х 28) складає 61,44 грн., а всього 1215,04 грн.
Вказана сума є більшою, ніж та, яку
просив стягнути позивач на свою
користь 1 019,89 грн.

Задовольняючи позов в частині
стягнення 3% річних, місцевий суд
виходив з того, ця вимога грунтується
на законі, тому підлягає задоволенню в
межах позову у розмірі 1 019,89 грн.

Задовольняючи позов в частині
стягнення моральної шкоди, місцевий
суд виходив з того, що позивач є
інвалідом 1-ї групи із загального
захворювання, доки йшов судовий процес
з 01.08.2006 по 03.04.2014 р. вона зазнала душевні
страждання, спричинені поведінкою
відповідача, та виходячи з засад
розумності, виваженості,
справедливості прийшов до висновку про
задовлення позовної вимоги в повному
обсязі.

Задовольняючи вимоги в частині
стягнення понесених збитків у розмірі
369,22 грн., що є комісією банку за виплату
готівкою безготівково зарахованих
коштів на депозитний рахунок, місцевий
суд виходив з того, що за змістом ст. 623
ЦК України вказана сума є збитками, які
підлягають відшкодуванню.

Як встановила колегія суддів, такі
висновки місцевого суду в частині
стягнення 3% річних, збитків у розмірі
369,22 грн. та витрат на правову допомогу
500 грн. є вірними, оскільки суд дійшов
їх після повного, всебічного та
об"єктивного з"ясування фактичних
обставин справи, прав та обов"язків
сторін в даних правовідносинах, з
правильним застосуванням норм
матеріального права.

Проте, з висновком місцевого суду в
частині стягнення моральної шкоди
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

По-перше, сторони перебували у
договірних правовідносинах, які не
передбачали стягнення моральної шкоди.
По-друге, звернення до суду особи за
захистом порушеного права є її правом,
тому посилання місцевого суду на те, що
із-за тривалого судового процесу та
поведінки відповідача позивач зазнала
душевних страждань, що є підставою для
задоволення позову в частині стягнення
моральної шкоди, не грунтується на
вимогах чинного законодавства.
По-третє, місцевий суд, задовольняючи
вимогу в частині стягнення моральної
шкоди у розмірі 2 000,11 грн., вийшов за
межі позовних вимог, оскільки позивач
просила стягнути на свою користь 2 000
грн.

Беручи до уваги, викладене, колегія
суддів приходить до висновку, що вимога
про стягнення моральної шкоди у
розмірі 2 000 грн. є безпідставною та
задоволенню не підлягає, а рішення
місцевого суду в цій частині підлягає
скасуванню з ухвалення нового рішення
про відмову у її задоволенні.

Доводи відповідача про те, що факт
прострочення платежів є недоведеним,
не заслуговують на увагу, оскільки
після набрання судовим рішенням
чинності воно підлягає обов»язковому
виконанню, судове рішення набрало
чинності 18.02.2013 р., платежі внесені ним
05.03.2014 р. та 03.04.2014 р. Згідно ч. 2 ст. 25
Закону України «Про виконавче
провадження» боржнику надається право
самостійно виконати судове рішення у
строк до семи днів з моменту винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження, що не було дотримано
відповідачем.

Доводи відповідача про
безпідставність нарахування 3% річних
від простроченої суми, передбачених ч.2
ст. 625 ЦК України, на стадії примусового
виконання рішення, не заслуговують на
увагу, оскільки за змістом вказаної
норми боржник, який прострочив
виконання грошового зобов"язання, на
вимогу кредитора зобов"язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три процента
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1050
ЦК України якщо позичальник своєчасно
не повернув суму позики, він
зобов»язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика
вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок. У даному випадку мало місце
примусове виконання судового рішення,
внесення відповідачем двох платежів на
його виконання на депозитний рахунок,
що відповідає чинному законодавству.

Доводи відповідача про
безпідставність стягнення суми 369,22
грн., як збитків, не заслуговують на
увагу, оскільки вказану суму позивач
вимушено сплатила банку при отриманні
готівкових коштів під час примусового
виконання судового рішення, тому за
змістом ст. ст. 22, 623 ЦК України внесення
цих коштів є реальними збитками, які
витратила позивач для відновлення
свого порушеного права.

Доводи відповідача щодо відсотків
виходять за межі позовних вимог, такі
вимоги не пред»являлися до відповідача
та не були предметом судового розгляду.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення місцевого суду підлягає
частковому скасуванню з ухваленням
нового по суті позовної вимоги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.4,
313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Пирятинського районного суду
Полтавської області від 03 вересня 2014
року в частині стягнення 2 000,11грн.
моральної шкоди - скасувати та
ухвалити нове рішення в цій частині
позовних вимог.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення моральної шкоди -
відмовити.

В іншій частині рішення місцевого суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

С У Д Д І :