У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого суддів: Ткачука О.С.,
Висоцької В.С., Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М., Умнової
О.В.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до комунального підприємства
Житлово-експлуатаційна дільниця №16
Полтавської міської ради, третя особа:
виконавчий комітет Київської районної
у м. Полтаві ради про визнання права
власності на гараж, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного
суду Полтавської області від 14 травня
2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2007 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
за ним право власності на гараж НОМЕР_1
по АДРЕСА_1. Позов
мотивовано тим, що на території двору
будинку АДРЕСА_2 розташовані гаражі. У
зв'язку з тим, що будинок та територія
вказаного будинку раніше належали
Полтавському турбомеханічному заводу,
то дирекція заводу не заперечувала
проти будівництва гаражів у відведених
для цього місцях. Позивач, разом з
іншими працівниками заводу, за власні
кошти у 1986 році побудував гараж НОМЕР_1,
за користування яким сплачував в
бухгалтерію заводу кошти за
електроенергію та його розміщення.
Будь-які документи на гараж у позивача
відсутні, тому він звернувся до суду з
позовом про визнання права власності
на вказане майно.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 26 квітня 2007
року позов задоволено. Визнано за
ОСОБА_6 право власності на гараж НОМЕР_1
по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 14 травня
2014 року апеляційну скаргу ТОВ
«Форма Груп» задоволено. Рішення
місцевого суду скасовано з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

ОСОБА_7, не погоджуючись з даним
рішенням суду апеляційної інстанції
подав касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального права
просить його скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов про визнання права власності на
гараж, виходив з того, що позивач
отримав дозвіл на будівництво гаража у
Полтавського турбомеханчного заводу,
якому на той час належала земельна
ділянка по АДРЕСА_2.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову
апеляційний суд виходив з того, що на
момент будівництва гаражу ОСОБА_6 не
виділялась земельна ділянка для
вказаних цілей. Згідно листа
Управління з питань містобудування та
архітектури виконавчого комітету
Полтавської міської ради, в межах
земельної ділянки по АДРЕСА_3
розташовані три земельні ділянки під
гаражами. У відповідності до
містобудівного регламенту центральної
частини міста зазначена земельна
ділянка по АДРЕСА_3,
розташована в кварталі, який визначено
районом громадсько-ділової забудови
загальноміського значення. Розміщення
гаражів для легкових автомобілів у
даному районі дозволяється лише у
підвальних і цокольних поверхах
будинків та окремо розташованих і
зблокованих гаражах для громадян, що
мають спеціальні пільги. Позивач не
надав доказів на підтвердження факту
наявності у нього відповідних пільг.

За таких обставин, апеляційний суд
дійшов висновку, що будівництво
індивідуального гаражу на земельній
ділянці по АДРЕСА_3 проведено ОСОБА_6
без відповідних правових підстав.

З такими висновками судів першої та
апеляційної інстанцій погодитися не
можна, оскільки вони зроблені без
належного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін, без
належної оцінки наявних у матеріалах
справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам рішення судів першої
та апеляційної інстанцій не
відповідають.

Відповідно до ст. 292 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права, свободи чи
обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

У січні 2014 року ТОВ «Форум Груп»
подало апеляційну скаргу на рішення
Київського районного суду м. Полтави
від 26 квітня 2007 року, ухваленого у даній
справі, з посиланням на те, що вказаним
рішенням порушуються інтереси ТОВ
«Форма Груп», як користувача земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_3.

В обґрунтування факту порушення прав
ТОВ «Форма Груп» посилалося на рішення
Полтавської міської ради від 1
листопада 2011 року «Про надання
земельних ділянок, оформлення та
продовження права користування
земельними ділянками», яким ТОВ «Форма
Груп» надано в оренду строком на 2 роки
земельну ділянку площею 0,6788 га за
адресою: м. Полтава, АДРЕСА_3, для
будівництва об'єкту
житлово-громадського призначення з
готелем. Рішенням від 24 жовтня 2013 року
«Про надання земельних ділянок,
передачу в користування та продовження
права користування земельними
ділянками» ТОВ «Форма Груп» продовжено
право оренди строком на 5 років
земельної ділянки площею 0,6788 га за
вказаною адресою.

Вирішуючи даний спір у 2014 році за
апеляційною скаргою ТОВ
«Форма Груп» на рішення суду першої
інстанції від 26 квітня 2007 року
суд апеляційної інстанції в силу ст. 292
ЦПК України не обґрунтував наявність у
ТОВ «Форма Груп» права на оскарження
рішення місцевого суду, не зазначив та
не встановив яким чином даним рішенням
вирішено питання про права і обов'язки
останнього. Поновив процесуальний
строк, який пропущено більше ніж на сім
років, при цьому, не зазначив жодних
обґрунтувань для цього, зокрема
взагалі не послався на наявність
поважних причин пропуску строку на
апеляційне оскарження.

Крім того, в ході апеляційного
розгляду був присутній ОСОБА_7, який
посилався на те, що він є власником
спірного гаражу на підставі договору
купівлі-продажу від 11 липня 2007 року та
власником земельної ділянки, на якій
він знаходиться на підставі державного
акту на право власності на земельну
ділянку від 23 листопада 2009 року. ТОВ
«Форма Груп» виділена в користування
інша земельна ділянка за іншою адресою:
АДРЕСА_3, з іншим кадастровим номером.
При цьому, спірний гараж знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 та має інший
кадастровий номер.

Разом з тим, суд апеляційної
інстанції його доводи та заперечення
не перевірив.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції через сім років після
набрання ним законної сили, нового
власника спірного гаражу до участі у
справі не залучив в силу відсутності
відповідних повноважень, наданих йому
ЦПК України.

Вирішуючи даний спір та визнаючи
право власності на гараж суд першої
інстанції свої висновки належним чином
не мотивував, не встановив обставини
щодо його точного місцезнаходження,
щодо підстав для його будівництва,
наявності відповідної дозвільної
документації, щодо статусу земельної
ділянки, на якій він знаходиться, а
також не зазначено норму матеріального
права, якою суд керувався визнаючи
право власності на дане майно.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами першої та
апеляційної інстанцій фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи,
порушення норм процесуального права,
що в свою чергу, призвело до
поверхового вирішення спору.

Оскільки обставини, пов'язані із
перевіркою доводів сторін та оцінкою
наданих сторонами доказів, характеру
спірних правовідносин та норми права,
яка підлягає застосуванню, судами
з'ясовувались неналежним чином, чим
порушено норми процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179, 303, 307 ЦПК України) і таке
унеможливило встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК
України ухвалені у справі рішення
місцевого та апеляційного судів
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 26 квітня 2007 року, рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 14 травня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук судді В.С.
Висоцька О.В. Кафідова В.М. Колодійчук
О.В. Умнова