Ухвала

іменем україни

12 грудня 2014 року
м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ Ступак О.В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2,
подану представником - ОСОБА_3, на
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 04 липня 2014 року та рішення
апеляційного суду Одеської області від
20 листопада 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
будинку з господарськими будівлями і
спорудами, визнання права користування
земельною ділянкою, визнання недійсним
рішення Одеського міського
виконавчого комітету, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом і за законом,
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом,визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на будинок з господарськими
будівлями і спорудами, визнання
недійсним державного акта на право
приватної власності на землю,

в с т а н о в и в :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з указаним позовом, у якому
просила визнати недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку з
господарськими будівлями і спорудами;
визнати за нею право користування
земельною ділянкою площею 455 кв. м,
розташованою за адресою: АДРЕСА_1;
визнати недійсним рішення Одеського
міського виконавчого комітету від 17
липня 1998 року № 652 про передачу в
приватну власність відповідача ОСОБА_4
земельної ділянки площею 255
кв. м; визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за заповітом і за
законом від 25 лютого 1980 року, видане на
ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Четвертою одеською державною
нотаріальною конторою; визнати
недійсними свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від
28 травня 1987 року та про право
власності на житловий будинок з
господарськими будівлями і спорудами
від 12 листопада 1998 року, а також
державний акт на право приватної
власності на землю від 28 грудня 1998 року,
які були видані на ім'я ОСОБА_4

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
рішенням Ленінського районного
народного суду м. Одеси від 15 червня 1989
року, ухваленим у справі № 2-1625, за нею
визнано право особистої власності на
цілий спірний будинок АДРЕСА_1. Цей
будинок був проданий 16 квітня 1927 року
власником ОСОБА_6 за договором
купівлі-продажу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Однак
продавець ОСОБА_6 на той час не мала
документів, які б підтверджували її
право на продаж будинку (літ. «А» та
літ. «Б»), тому вона мала лише
право власності на дворове місце
площею 455 кв. м (нині - 467 кв. м)
за вказаною адресою.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 04 липня 2014 року позов
залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 20 листопада 2014 року
апеляційну скаргу позивача відхилено,
рішення суду першої інстанції залишено
без змін, виключено з мотивувальної
частини рішення посилання на
застосування строків позовної
давності, у решті рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі позивач, від імені
якого діє представник, просить
скасувати зазначені рішення судів
першої й апеляційної інстанцій,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті
328 ЦПК України суддя відмовляє у
відкритті касаційного провадження,
якщо касаційна скарга є
необґрунтованою і викладені у ній
доводи не викликають необхідності
перевірки матеріалів справи.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

У відкритті касаційного провадження у
справі слід відмовити, оскільки із
матеріалів касаційної скарги,
оскаржуваних рішень судів вбачається,
що скарга є необґрунтованою і наведені
в ній доводи не дають підстав для
висновків щодо незаконності та
неправильності зазначених рішень.

Відмовляючи в задоволенні указаного
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, дослідивши докази у
справі і надавши їм належну оцінку в
силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а
також, врахувавши обставини справи,
обґрунтовано виходив з
безпідставності заявлених позовних
вимог.

При цьому суд в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК
України правильно врахував обставини,
які встановлені рішенням Одеського
обласного суду від 21 січня 1998 року, яким
відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позову
до ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу будинку з
господарськими будівлями і спорудами
від 16 квітня 1927 року, укладеного між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8, визнання
недійсними свідоцтв про право на
спадщину за законом та за заповітом від
25 лютого 1980 року, виданого на
ім'я ОСОБА_9 і ОСОБА_4, та від 28 травня 1987
року, виданого на ім'я ОСОБА_4, визнання
права користування земельною ділянкою
площею 467 кв. м по АДРЕСА_1.

На підставі наявних у справі доказів
суд дійшов правильного висновку, що
рішення Одеського виконавчого
комітету від 17 липня 1998 року № 625
винесено з дотриманням вимог
Земельного кодексу України в редакції
від 18 грудня 1990 року.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін і виключаючи з
мотивувальної частини цього рішення
посилання суду на застосування строків
позовної давності, апеляційний суд
обґрунтовано виходив з того, що ця
підстава для відмови в задоволенні
позову та безпідставність позову є
взаємовиключними, оскільки положення
ЦК України про позовну давність
застосовуються лише у випадку
обґрунтованості позову; у разі, якщо
вимоги позову є необґрунтованими, то
суд має відмовити в його задоволенні за
необґрунтованістю.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд правильно
визначився з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, повно та всебічно
дослідив обставини справи та наявні у
справі докази, надав їм належну оцінку,
в результаті чого ухвалив законне й
обґрунтоване рішення, яке відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до
переоцінки доказів та на правильність
висновків судів не впливають.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2, від імені якої діє
представник ОСОБА_3, у відкритті
касаційного провадження у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
будинку з господарськими будівлями і
спорудами, визнання права користування
земельною ділянкою, визнання недійсним
рішення Одеського міського
виконавчого комітету, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом і за законом,
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом,визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на будинок з господарськими
будівлями і спорудами, визнання
недійсним державного акта на право
приватної власності на землю, за
касаційною скаргою на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 04 липня 2014 року у незміненій
частині та рішення апеляційного суду
Одеської області від 20 листопада
2014 року.

Додані до касаційної скарги матеріали
повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ

О.В. Ступак