У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого
Євтушенко О.І., суддів:
Євграфової Є.П.,
Завгородньої
І.М., Іваненко Ю.Г., Олійник А.С.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» до ОСОБА_4 про
звернення стягнення на заставлене
майно за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» на рішення
Стрийського міськрайонного суду
Львівської області від 30 січня 2014 року
та рішення апеляційного суду
Львівської області від 19
травня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ПАТ «Державний ощадний
банк України» звернулося до суду з
даним позовом, зазначивши в його
обґрунтування, що 30 жовтня 2006 року
між ВАТ «Державний ощадний банк
України» (правонаступником якого є ПАТ
«Державний ощадний банк України») та
ОСОБА_4, укладено кредитний договір №
252, відповідно до якого відповідач
отримав кредит у розмірі 10 500 євро зі
сплатою процентів за користування
кредитом у розмірі 11% річних із
кінцевим терміном повернення не
пізніше 30 жовтня 2012 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором, 30
жовтня 2006 року між сторонами укладено
договір застави, відповідно до умов
якого відповідач передав у заставу
банку належний автомобіль марки
«Шкода Фабія», 2006 року випуску.

Посилаючись на те, що відповідач
належним чином не виконував умови
кредитного договору, у зв'язку з чим
станом на 10 квітня 2013 року утворилась
заборгованість у розмірі 3 833 євро 26
центів, в тому числі 1984,59 євро - сума
прострочених (несплачених) платежів по
кредиту, 42,59 євро сума прострочених
платежів по відсотках, а також 1 806,08
євро - пені, просив суд на підставі
ст.ст. 16, 526, 572, 589, 612, 1048, 1050, 1054 ЦК України
ст.ст. 19, 20 Закону України «Про заставу»,
ст.ст. 22, 24 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», звернути
стягнення на предмет застави шляхом
продажу на публічних торгах за
початковою ціною на рівні не нижче
зазначеної ціни на цей вид майна згідно
оцінки, проведеної суб'єктом оціночної
діяльності під час проведення
виконавчих дій з направленням коштів,
отриманих від реалізації предмета
застави в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 30
січня 2014 року позов задоволено
частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь
ПАТ «Державний ощадний банк України»
3833 євро 26 центів, що становить 39942
гривні 57 копійок
заборгованості за кредитним договором.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено за недоведеністю.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 19 травня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове про відмову у
задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний
ощадний банк України» просить
скасувати рішення суду першої та
апеляційної інстанції і ухвалити нове
про повне задоволення позову,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з доведеності факту
невиконання відповідачем умов
кредитного договору, внаслідок чого
утворилась заборгованість, а тому
дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_4
на користь ПАТ «Державний ощадний банк
України» 3833 євро 26 центів, що становить
39942 гривні 57 копійок
заборгованості за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволення позову про
звернення стягнення на предмет
застави, суд першої інстанції послався
на те, що заборгованість по тілу
кредиту становить 42,59 євро, боржником
сплачено 13000 євро, що на 3000 євро більше
від отриманого тіла кредиту, а також
врахував неможливість встановлення
місця перебування і технічного стану
предмета застави та відсутність
передбачених законом підстав для
звернення стягнення на запасні частини
до автомобіля.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив з оцінки
співмірності суми заборгованості та
вартості предмета застави, а також
врахував, що ухвалою Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 25 травня 2009 року до
вирішення спору по суті вжито заходи
забезпечення позову шляхом зупинення
дії п. 3.3.4 кредитного договору, яким
передбачено нарахування відсотків за
несвоєчасне погашення кредиту. У
зв'язку з тим, що ухвала про вжиття
заходів забезпечення позову скасована
ухвалою суду першої інстанції від 15
червня 2011 року, вважає неправомірним
нарахування передбачених кредитним
договором платежів за порушення
зобов'язання по сплаті тіла кредиту та
відсотків за вказаний період

Крім того, зазначив, що відсутність
даних про направлення копії ухвали про
забезпечення позову для виконання до
ДВС Стрийського МРУЮ не свідчить про
те, що така ухвала до скасування
заходів забезпечення позову не діяла,
оскільки за змістом п. 9 ст. 153 ЦПК
України ухвала про забезпечення позову
виконується негайно, а не з часу
звернення її до виконання чи
направлення стороні.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2006 року
між ВАТ «Державний ощадний банк
України» (правонаступником якого є ПАТ
«Державний ощадний банк України») та
ОСОБА_4, укладено кредитний договір №
252, відповідно до якого відповідач
отримав кредит у розмірі 10 500 євро зі
сплатою процентів за користування
кредитом у розмірі 11% річних із
кінцевим терміном повернення не
пізніше 30 жовтня 2012 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором, 30
жовтня 2006 року між сторонами укладено
договір застави, відповідно до умов
якого відповідач передав у заставу
банку належний автомобіль марки
«Шкода Фабія», 2006 року випуску.

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Посилаючись на неналежне виконання
умов кредитного договору, внаслідок
чого утворилась заборгованість, банк
просив суд звернути стягнення на
предмет застави.

Згідно зі ст. 572 ЦК України, кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленного майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом.

Частинами першою та сьомою статті 20
Закону України «Про заставу»
передбачено, що заставодержатель
набуває право звернення стягнення на
предмет застави в разі, якщо в момент
настання терміну виконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
воно не буде виконано, якщо інше не
передбачено законом чи договором.
Реалізація заставленого майна, на яке
звернено стягнення, провадиться
державним виконавцем на підставі
виконавчого листа суду або наказу
господарського суду, або виконавчого
напису нотаріусів у встановленому
порядку, якщо інше не передбачено цим
Законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави
відповідно до статті 590 ЦК України
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Вирішуючи спір, апеляційний суд вірно
зазначив, що судом першої інстанції
задоволено позовні вимоги в порушення
ч. 1 ст. 11 ЦПК України, однак, встановивши
не співмірність суми заборгованості із
вартістю предмета застави, не звернув
уваги, що оцінка співмірності
надається судом при вирішенні питання
про звернення стягнення на предмет
іпотеки (п. 41 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року №
5), а також, врахувавши доводи
відповідача про неможливість
встановлення суми заборгованості за
кредитним договором через ненадання
банком остаточного розрахунку, дійшов
передчасного висновку про сплату
відповідачем більшої частини
кредитної заборгованості.

При цьому, апеляційний суд в порушення
ч. 4 ст. 60 ЦПК України, обмежившись лише
доводами відповідача, не з'ясував, яку
суму перераховано відповідачем на
погашення кредиту та відсотків та яку
суму він повинен сплатити.

Крім того, апеляційний суд помилково
вважав, що відсутність даних про
направлення копії ухвали про
забезпечення позову для виконання до
ДВС Стрийського МРУЮ не свідчить про
те, що така ухвала до скасування
заходів забезпечення позову не діяла,
оскільки за змістом п. 9 ст. 153 ЦПК
України ухвала про забезпечення позову
виконується негайно, а не з часу
звернення її до виконання чи
направлення стороні.

Так, ухвалою Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 25 травня 2009 року
вжито заходи забезпечення позову
шляхом зупинення дії п. 3.3.4 кредитного
договору.

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним зверненням
громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного
тлумачення положень ч. 1 ст.
376 у взаємозв'язку зі ст. ст. 151, 152, 153 ЦПК
України роз'яснено, що положення ч. 9 ст.
153 цього Кодексу, відповідно до якого
ухвала про забезпечення позову
виконується негайно в порядку,
встановленому для виконання судових
рішень, за своїм змістом є відсильним.
Відсильний характер окремих положень
закону означає, що застосовуватися та
реалізовуватися вони можуть виключно
за умови використання інших положень
цього закону.

Розділ VI Кодексу визначає процесуальні
питання, пов'язані з виконанням судових
рішень у цивільних справах та рішень
інших органів (посадових осіб).

Згідно з ч. 2 ст. 368 Кодексу, п.п. 1, 2 ч. 2 ст.
17 Закону України «Про виконавче
провадження» виконавчими документами
є виконавчі листи, які видаються судами
за кожним судовим рішенням, що набрало
законної сили, та ухвали судів у
цивільних та інших справах. Відповідно
до цих положень як на виконання рішення
суду, яким закінчується розгляд справи,
так і на виконання ухвали суду про
забезпечення позову відкривається
виконавче провадження.

Апеляційний суд вказані положення
залишив поза увагою та не перевірив
наявність в матеріалах справи даних
про виконання ухвали Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області 25 травня 2009 року в порядку,
передбаченому Законом України «Про
виконавче провадження», не з'ясував
дійсного розміру заборгованості по
кредиту з урахуванням пунктів 1.1, 1.5.1.1,
1.5.1.2, 1.5.1.3, 3.3.5, 3.3.6 кредитного договору,
які передбачають щомісячне
нарахування банком процентів за
користування кредитом та обов'язок
позичальника погашати кредит та
своєчасно сплачувати проценти за
користування кредитом, дійшовши
передчасного висновку про відмову у
задоволенні позову з підстав не
співмірності.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України, з направленням справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и
л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 19 травня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарження не підлягає.

Головуючий
О.І.
Євтушенко

Судді:
Є.П.
Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

А.С. Олійник