Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №286/1343/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області

в складі: головуючої судді
Косигіної Л.М.

суддів: Талько
О.Б., Григорусь Н.Й.

при секретарі
Трохимчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа - Овруцька державна нотаріальна
контора про встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
дружини без шлюбу, визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу,
визнання квартири спільною сумісною
власністю, визнання права власності на
? частину спільному майні

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Овруцького районного суду
Житомирської області від 22 липня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в якому просив:

- встановити факт проживання з
відповідачкою однією сім'єю чоловіка
та жінки без шлюбу з квітня 2005 року по
жовтень 2005 року;

- визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
16.06.2005 року в частині, що покупець
(відповідачка) на час купівлі квартири
не перебувала у фактичних шлюбних
відносинах;

- визнати вищевказану квартиру
спільною сумісною власністю подружжя
та визнати за ним право власності на ?
частину цього майна.

Зазначив, що він перебуває у шлюбі з
відповідачкою з 14.10.2005 року. На даний
час вона подала заяву про розлучення та
заперечує його право власності на
половину спірної квартири, у зв'язку з
чим він вимушений звернутися до суду з
позовом про захист порушених прав.
ОСОБА_1 посилається на те, що під час
спільного проживання ними була
придбана двокімнатна квартира за 7140
грн. До укладення шлюбу вони проживали
у квартирі батьків відповідачки в
АДРЕСА_2, вели спільне господарство,
мали спільний бюджет, піклувалися один
про одного. Частково гроші на придбання
квартири надала тітка відповідачки,
решта коштів є їх спільним майном. У
зв'язку з цим, вважає, що квартира
АДРЕСА_1 є спільним майном незважаючи
на те, що вона фактично була придбана до
укладення шлюбу.

Рішенням Овруцького районного суду
від 22 липня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення позову. Зазначив, що в
судовому засіданні достовірно
встановлено, що він з квітня 2005 року
проживав з відповідачкою однією сім'єю,
вони зібрали кошти та у червні 2005 року
купили квартиру, яка є спільним майном.
Вважає, що вказані обставини
підтверджуються показами його брата та
сусіда, які судом безпідставно не
прийняті до уваги.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 74 СК України (в
редакції закону, що діяла на час
виникнення правовідносин), якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

З роз'яснень, викладених у п. 23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007
року, вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення ведення спільного
господарства, з`ясувати джерело і час
його придбання.

Судом встановлено, що 16.06.2005 року між
ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець)
було укладено договір купівлі-продажу
двокімнатної квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 40,8 кв.м. У договорі
зазначено, що продаж вчинено за 7140 грн.

Пунктом 11 цього договору передбачено,
що покупець під час придбання вказаної
квартири у зареєстрованому шлюбі чи
фактичних шлюбних відносинах не
перебувала та не перебуває.

Право власності за відповідачкою на
спірну квартиру зареєстровано в
органах БТІ 30.06.2005 року.

14.10.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
зареєстровано шлюб, який розірвано на
підставі рішення Овруцького районного
суду від 13.05.2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

На підтвердження факту спільного
проживання з квітня 2005 року по жовтень
2005 року позивач посилається на покази
свідків: його брата ОСОБА_5 та сусіда
ОСОБА_6 Проте, вказані свідки не давали
свідчень щодо спільного проживання
сторін з квітня 2005 року до 16.06.2005 року
(до часу придбання квартири), ведення в
цей період спільного господарства,
наявності спільного бюджету тощо. Та
обставина, що вони разом приходили
оглядати спірну квартиру, не є доказом
їх спільного проживання.

Крім того, позивач зазначив, що він
продав своє господарство в с.
Михайлівка В.Волинського району, проте,
жодних доказів на підтвердження цього
не надав.

Проведення сторонами ремонту квартири,
після укладення договору
купівлі-продажу, та подальше спільне
проживання не є доказом того, що
квартира була придбана за спільні
кошти та під час спільного проживання
однією сім'єю.

Будь-яких інших доказів спільного
проживання позивачем не надано.

Слід зазначити, що на спростування
вимог ОСОБА_1, відповідачка зазначила,
що кошти на придбання квартири АДРЕСА_1
їй дала тітка - ОСОБА_7 13.05.2005 року гроші
в сумі 30000 доларів США шляхом переказу
надійшли на розрахунковий рахунок
ОСОБА_2, що підтверджується
відповідними банківськими документами
та показами свідків.

Згідно заяв про видачу готівки від
24.05.2005 року та від 31.05.2005 року ОСОБА_2
отримала з рахунку у АКБ "Правекс Банк"
15 000 доларів США.

Крім того, свідки ОСОБА_7 (тітка
відповідачки), ОСОБА_8 (сусідка), ОСОБА_9
(мати відповідачки) під час розгляду
справи в суді першої інстанції
пояснили, що сторони до укладення шлюбу
однією сім'єю в квартирі батьків
відповідачки (або будь-де) не проживали,
спільного бюджету не мали, спільне
господарство не вели.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що позивачем не
доведено належними та допустимими
доказами факту спільного проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період з квітня по жовтень 2005
року, факту придбання спірної квартири
за спільні кошти, та правильно відмовив
у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновки
суду не спростовують, підстав для
скасування рішення немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити, а рішення Овруцького
районного суду Житомирської області
від 22 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча Судді