УХВАЛА

іменем україни

10 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5
Рахівської районної лікарні
Закарпатської області, ОСОБА_5 про
визнання заповіту недійсним за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Рахівського районного суду
Закарпатської області від

3 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від

19 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, в якому
зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його
батько - ОСОБА_6, який 30
серпня 2008 року склав заповіт на ім'я
ОСОБА_5 на все своє майно, про який йому
стало відомо у вересні 2011 року.

Посилаючись на те, що батько в момент
складання заповіту хворів
онкологічним захворюванням, перебував
у такому стані, коли не розумів
значення своїх дій і не міг керувати
ними, позивач просив на підставі ст. ст.
225, 1257 ЦК України визнати заповіт
недійсним.

Рішенням Рахівського районного суду
Закарпатської області від 3 березня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Закарпатської
області від 19 серпня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що зазначені позивачем підстави
та доводи про те, що ОСОБА_6 на час
складання указаного заповіту не
розумів значення своїх дій та не міг
керувати ними не знайшли
підтвердження.

При цьому відмовив у задоволенні
заявленого представником позивача
клопотання про призначення повторної
комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи,
прийшовши до висновку про те, що це
клопотання є лише свідомим
затягуванням розгляду справи по суті.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
батько ОСОБА_3 - ОСОБА_6, який 30 серпня 2008
року склав заповіт на ім'я ОСОБА_5, на
все своє майно.

Пред'являючи позов, ОСОБА_6 посилався на
те, що його батько хворів онкологічним
захворюванням і йому вводились різні
препарати, у тому числі наркотичної
дії, а, отже, у момент складання
заповіту він не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.

В абзаці 3 п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
6 листопада 2011 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» Верховний Суд України
роз'яснив судам, що при розгляді справ
за позовами про визнання недійсними
заповітів на підставі ст. 225 ЦК
України, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд
відповідно до ст. 145 ЦПК України за
клопотанням хоча б однієї зі сторін
зобов'язаний призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

Ухвалою Рахівського районного суду
Закарпатської області від 31 травня 2012
року задоволено клопотання
представника позивача і у справі
призначено посмертну
судово-психіатричну експертизу для
з'ясування психічного стану ОСОБА_6 у
момент вчинення дій по складанню
заповіту та здатності усвідомлювати в
цей час свої дії й керувати ними,
проведення якої було доручено
спеціалістам обласної психіатричної
лікарні м. Берегово Закарпатської
області.

Згідно з актом посмертної
судово-психіатричної експертизи від 5
лютого 2014 року № 73 обласної
психіатричної лікарні м. Берегово
Закарпатської області за результатами
проведення посмертної
судово-психіатричної експертизи
встановлено, що ОСОБА_6 на момент
складання заповіту психічним
захворюванням не страждав, а виявляв
ознаки астенічного синдрому внаслідок
раку печінки з метастазами в печінку,
про що свідчать дані стаціонарних
обстежень та лікувань та клінічні
ознаки - загальна слабкість, голові
болі, порушення сну. Даний стан не
позбавляв здатності ОСОБА_6 під час
складання заповіту 30
серпня 2008 року розуміти значення своїх
дій та керувати ними.

Таким чином, судово-психіатрична
експертиза не зробила категоричний
висновок про психічний стан ОСОБА_6 на
момент складання заповіту.

Згідно зі ст. 150 ЦПК України, якщо
висновок експерта буде визнано
неповним або неясним, судом може бути
призначена додаткова експертиза, яка
доручається тому самому або іншому
експерту (експертам). Якщо висновок
експерта буде визнано необґрунтованим
або таким, що суперечить іншим
матеріалам справи або викликає сумніви
в його правильності, судом може бути
призначена повторна експертиза, яка
доручається іншому експертові
(експертам).

Висновок визнається неповним, коли
експерт не дав вичерпних відповідей на
порушені перед ним питання, у зв'язку з
цим суд має обговорити питання про
призначення додаткової або повторної
експертизи залежно від обставин
справи.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться в
п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 1997 року № 8 «Про
судову експертизу в кримінальних і
цивільних справах», повторна
експертиза призначається, коли є
сумніви у правильності висновку
експерта, пов'язані з його недостатньою
обґрунтованістю чи з тим, що він
суперечить іншим матеріалам справи, а
також за наявності істотного порушення
процесуальних норм, які регламентують
порядок призначення і проведення
експертизи. Істотними можуть
визнаватися, зокрема, порушення, які
призвели до обмеження прав
обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі
(постанові) про призначення повторної
експертизи зазначаються обставини, які
викликають сумніви у правильності
попереднього висновку експерта.
Проведення повторної експертизи може
бути доручено тільки іншому
експертові.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України
визначено, що доказування
(а, отже, і рішення суду) не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги
положеннями ст. ст. 225, 1257 ЦК України,
представник позивача заявив
клопотання про призначення повторної
комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи для
з'ясування психічного стану ОСОБА_6 у
момент вчинення дій по складанню
заповіту та здатності усвідомлювати в
цей час свої дії й керувати ними, проти
задоволення якого не заперечували
відповідачка та її представник.

Ухвалою Рахівського районного суду
Закарпатської області від 22 листопада
2013 року задоволено указане клопотання
представника позивача і призначено у
справі посмертну судово-психіатричну
експертизу, проведення якої доручено
Київському науково-дослідному
інституту судових експертиз. При цьому,
обґрунтовуючи необхідність
призначення такої експертизи, районний
суд зазначив, що указаний акт
судово-психіатричної експертизи не є
належним та допустимим доказом, так як
не є експертним висновком, а тому не є
процесуальним документом,
передбаченим ч. 2 ст. 147 ЦПК України.

25 грудня 2013 року Київський
науково-дослідний інститут судових
експертиз повернув указану ухвалу про
призначення експертизи та матеріали
справи, пославшись на те, що проведення
такої експертизи виходить за межі
спеціального наукового знання з галузі
психології та відноситься до області
спеціального наукового знання з галузі
судової психіатрії, спеціалісти такого
профілю працюють у експертних закладах
системи Міністерства охорони здоров'я
України.

20 лютого 2014 року представник позивача
повторно заявив клопотання про
призначення такої же повторної
комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи, яка
не була проведена не з їх вини, для
з'ясування психічного стану ОСОБА_6 у
момент вчинення дій по складанню
заповіту, проте проведення якої просив
доручити експертам Київського
міського центру судово-психіатричних
експертиз.

Ухвалою Рахівського районного суду
Закарпатської області від 3 березня 2014
року представнику позивача у
задоволенні цього клопотання
відмовлено. При цьому, обгрунтовуючи
відмову у призначенні такої
експертизи, суд дав оцінку указаному
акту судово-психіатричної експертизи,
визнав його таким, що відповідає Закону
України «Про судову експертизу» та
вимогам ст. 147 ЦПК України та прийшов до
висновку про те, що клопотання про
призначення повторної експертизи є
лише свідомим затягуванням
представником позивача розгляду
справи по суті.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 10 ЦПК
України, яка також покладає і на суд
певні обов'язки зі створення для сторін
змагального процесу, суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджає про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України
однією з основних засад судочинства є
змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості, а відповідно до ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод таке
конституційне право повинно бути
забезпечене судовими процедурами, які
повинні бути справедливими.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України суди на зазначені положення
закону уваги не звернули; доводів
сторін як на підтвердження, так і на
заперечення позову належним чином не
перевірили; фактичних обставин не
встановили, та дійшли передчасного
висновку про відмову у задоволенні
позову, який ґрунтуються на
припущеннях, що заборонено (ч. 4 ст. 60 ЦПК
України).

Посилання судів на те, що клопотання
про призначення повторної експертизи є
лише свідомим затягуванням
представником позивача розгляду
справи по суті не є правовим висновком
для обґрунтування відмови у
задоволенні зазначеного клопотання.
При цьому судами не враховано, що,
призначаючи повторну експертизу в
ухвалі від 22 листопада 2013 року, суд
визнав її необхідність, проте вона не
була проведена не через дії сторони, а у
зв'язку з відсутністю спеціалістів у
експертній установі, якій судом
доручено проведення такої експертизи.
У зв'язку з цим суд мав вирішити питання
про проведення такої експертизи в
іншій експертній установі, до
компетенції якої відноситься
проведення таких експертиз.

Ураховуючи що суди не встановили
фактичних обставин, які мають значення
для правильного вирішення справи, їх
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності та
обґрунтованості, що в силу ст.
338 ЦПК України є підставою для їх
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рахівського районного суду
Закарпатської області від

3 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від

19 серпня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О.Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко