Справа № 127/1538/14-ц Провадження №
22-ц/772/2602/2014Головуючий в суді першої
інстанції Король О. П.Категорія 20
Доповідач Іванюк М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області у складі :
головуючого - судді Іванюка М.В,
суддів КамзаловаВ.В. та ПанасюкаО.С, при
секретарі РуденкоО.М, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
судових засідань апеляційного суду
Вінницької області апеляційні скарги
ОСОБА_3 та заступника прокурора
Вінницької області на рішення
Вінницького міського суду від 31.07.2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за
участю третьої особи без самостійних
вимог на стороні позивача - ОСОБА_8 про
визнання недійсними довіреності,
договору купівлі-продажу, витребування
майна з чужого незаконного володіння
та усунення перешкод в користуванні
власністю та за позовом першого
заступника прокурора м.Вінниці,
поданим в інтересах ОСОБА_8, до ОСОБА_6
та ОСОБА_7 про витребування нерухомого
майна від добросовісного набувача, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2014р. ОСОБА_3. звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5., ОСОБА_7.
та ОСОБА_6. про визнання довіреності
недійсною, визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, витребування
квартири з чужого незаконного
володіння та про усунення перешкод в
користуванні квартирою.

Також в січні 2014р. перший
заступник прокурора м.Вінниці, діючи в
інтересах ОСОБА_8, звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_6. та ОСОБА_7. про
витребування нерухомого майна
(квартири) від добросовісного набувача.

ОСОБА_3. зазначив, що йому та його
матері ОСОБА_8. належала по праву
спільної часткової власності квартира
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право власності на житло, виданого
виконавчим комітетом Вінницької
міської ради № 2137 від 28.10.2004р. Дана
квартира без відома та згоди ОСОБА_3. і
ОСОБА_8. внаслідок вчинення стосовно
них шахрайських дій вибула з їх
власності за обставин, викладених у
вироку Вінницького міського суду від
05.11.2013р, постановленому в справі за
обвинуваченням ОСОБА_4. та інших осіб у
скоєнні злочинів, передбачених
ст.ст.190ч.ч.3,4; 357ч.3; 358ч.3; 263ч.1 КК України.
У зв'язку з цим ОСОБА_3. просив :

-визнати удаваною, а тому і недійсною
нотаріально посвідчену довіреність
від 21 серпня 2009р, згідно з якою він
уповноважив ОСОБА_4. розпорядитися 1/2
частиною зазначеної вище квартири,
оскільки сторони насправді мали на
увазі укладення в усній формі договору
іпотеки. Адже ОСОБА_4. дав ОСОБА_3. в борг
3900 доларів США за умови, що ОСОБА_3. та
ОСОБА_8. видадуть на його ім'я такі
довіреністі, що і було ними зроблено;

-визнати нікчемним договір іпотеки,
який вони мали на увазі при оформленні
вказаної довіреності;

-визнати недійсним нотаріально
посвідчений договір від 08.09.2009р, згідно
з яким ОСОБА_4, діючи за вказаними
довіреностями від імені ОСОБА_3. та
ОСОБА_8, продав зазначену квартиру
громадянці ОСОБА_5;

-витребувати дану квартиру з чужого
незаконного володіння відповідачів
ОСОБА_6. та ОСОБА_7, які купили її у
ОСОБА_5. згідно з договором
купівлі-продажу від 12.10.2009р;

-усунути перешкоди, які ОСОБА_6. та
ОСОБА_7. чинять ОСОБА_3. в користуванні
цією квартирою і виселити їх, а ОСОБА_3. -
вселити.

Перший заступник прокурора м.Вінниці,
діючи в інтересах ОСОБА_8, вважаючи
відповідачів ОСОБА_7. та ОСОБА_6.
добросовісними набувачами,
посилаючись на положення ст.ст.387, 388 ч.1
ЦК України, просив витребувати від них
як від них 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (
а.с. 73-79).

Рішенням Вінницького міського суду від
31 липня 2014р. у задоволенні позовів було
відмовлено.

ОСОБА_3. та заступник прокурора
Вінницької області у своїх апеляційних
скаргах просять дане рішення скасувати
і ухвалити нове рішення, яким позови
задовольнити. Вважають, що відмовляючи
у задоволенні позовних вимог, суд
першої інстанції належним чином не
взяв до уваги доводи, наведені в їх
обгрунтування, порушив норми
процесуального права і невірно
застосував норми матеріального права,
оскільки фактично проігнорував
наявний в матеріалах справи вирок, яким
вже встановлено обставини, що мають
преюдиційне значення.

Прокурор КлименкоД.С, третя особа на
стороні позивача - ОСОБА_8, а також
представник ОСОБА_3. - ОСОБА_9.
підтримали апеляційні скарги з
наведених у них підстав.

Представник ОСОБА_5. - ОСОБА_10. та
адвокат ОСОБА_11, яка представляє
інтереси ОСОБА_7. та ОСОБА_6, просять
відхилити апеляційні скарги як
безпідставні.

Вислухавши зазначених осіб, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах
заявлених вимог і доводів апеляційних
скарг, колегія суддів вважає, що вони
підлягають лише частковому
задоволенню. Колегія вважає, що
кінцевий висновок суду про
необхідність відмови у задоволенні
позовів є правильним і виходить при
цьому з наступного :

Доводи апеляційних скарг про те, що суд,
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, не взяв до уваги обставини,
встановлені вироком Вінницького
міського суду від 05 листопада 2013р,
колегія суддів до уваги не приймає.
Адже у даному випадку за змістом ст.61 ч.4
ЦПК України правове значення має не
лише якась певна частина вироку, а й
увесь вирок у цілому з питань про те, чи
мали місце злочинні дії та чи вчинені
вони особою, стосовно якої
постановлено вирок. Як встановлено у
його першому абзаці, ОСОБА_4,
використовуючи нагальну необхідність
ОСОБА_3. у коштах, повідомив його про
можливість надання йому позики під
заставу нерухомого майна ( квартири).
Далі встановлено, що ОСОБА_3. та його
матір ОСОБА_8. отримали у ОСОБА_4. в борг
3900 доларів США і при цьому передали
йому власноручно ними написані
розписки про те, що ОСОБА_3. отримав 25000
доларів США, а ОСОБА_8. отримала
5000доларів США. При цьому неможливо
вести мову про застосування правил п.3
ч.1 ст.388 ЦК України, адже у даному
випадку немає достатніх підстав
вважати, що квартира вибула з володіння
ОСОБА_3. і ОСОБА_8. не з їх волі. Навпаки -
з встановленої цим же вироком
послідовності вчинення потерпілими
таких дій як нотаріальне посвідчення
довіреностей, згідно з якими ОСОБА_3. і
ОСОБА_8. уповноважили ОСОБА_4. на
розпорядження квартирою, передача йому
технічного паспорта та особистих
паспортів, після чого їх знято з
реєстрації, подальше скасування ними
виданих ОСОБА_4. довіреностей після
того, як він, діючи від їх імені, вже
вчинив продаж квартири, а також
наступне використання ними на власні
потреби отриманих у нього коштів без
будь-якого наміру їх повернення
вказують на те, що за таких обставин
вони об'єктивно повинні були розуміти
існування можливісті вибуття цієї
квартири з їх власності.

Якщо ж ОСОБА_3. і ОСОБА_8. вважали, що
укладають договір застави (іпотеки), а
це встановлено вироком, то в момент
укладання такого договору
передбачається наявність у
заставодавця розуміння, що за певних
обставин майно може вибути з володіння.
Тому навіть у такому випадку не може
бути мови про відсутність їх волі,
спрямованої на можливе вибуття з їх
володіння цього майна. При цьому
колегія суддів далека від думки, що
ОСОБА_3. та ОСОБА_8. при оформленні
довіреностей розраховували на те, що
отримають від ОСОБА_4. кошти, а потім, не
повертаючи їх, продовжать володіти
квартирою. З огляду на це колегія
суддів звертає увагу, що вироком від
05.11.2013р. відтворено показання ОСОБА_3. як
потерпілого, згідно з якими він
пов'язує наявність факту його обману з
боку ОСОБА_12. лише з неповерненням
повної грошової суми, вирученої від
продажу квартири. Про реалізацію
квартири та про суму реалізації він
знав (а.с. 24 оборот).

Також колегія суддів виходить з того,
що згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Як пояснила
апеляційному суду сама ОСОБА_8, вона
жалкує, що разом з сином довірилася
ОСОБА_4, оскільки «вона б сама продала
квартиру». Тобто, встановлено, що у
даному випадку воля ОСОБА_8. та ОСОБА_3.
була спрямована на оплатне відчуження
квартири.

За таких обставин правових підстав для
витребування квартири від
добросовісних набувачів, якими є
ОСОБА_6. та ОСОБА_7, колегія суддів не
вбачає.

Також колегія суддів не знаходить
підстав для задоволення вимог
апеляційних скарг про визнання начебто
удаваної довіреності договором
іпотеки, а укладеного в усній формі
договору іпотеки - нікчемним
правочином. Адже у позовній заяві
ставиться питання не про визнання
недійсним договору доручення, за яким у
даному випадку відповідно до ч.ч.1,3 ст.237
ЦК України здійснювалося
представництво, а самої довіреності,
виданої на підставі цього договору
згідно ст.ст.244, 1007ч.1 ЦК України і яка
згідно ч.3 чт.244 ЦК України є документом.
Тому в даному випадку колегія суддів не
вважає можливим вести мову про
недійсність довіреності без вирішення
питання про недійсність правочину, на
підставі якого вона була видана.

Також неможливо вважати вказану
довіреність удаваним правочином в
розумінні положень ст.235 ЦК України.
Адже відповідно до п.24 Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» №9 від 06.11.2009р. для визнання
правочину фіктивним (по аналогії -
удаваним) необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину. Тобто, за змістом ст.235 ЦК
України удаваність правочину має бути
очевидною для усіх його сторін. А в
даному випадку ОСОБА_4. використав
отримані довіреності за призначенням,
оскільки на їх підставі вчинив
відчуження квартири. При цьому колегія
суддів звертає увагу на недоведеність
вимог про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири від 08.09.2009р,
укладеного між ОСОБА_4. та ОСОБА_5.
відповідно до ст.232 ЦК України, оскільки
зазначеним вище вироком не встановлено
ніяких винних дій у скоєнні якоїсь
зловмисної домовленості з боку іншої
сторони правочину - ОСОБА_5. Навпаки, у
вироку безпосередньо зазначено про її
необізнаність стосовно злочинних
намірів ОСОБА_4. Тому не заслуговує на
увагу і твердження позивача про
незаконність наступного володіння
спірною квартирою з боку ОСОБА_6. та
ОСОБА_7 Адже з зазначеного вище вироку
вбачається, що вони є добросовісними
набувачами.

При цьому апеляційний суд погоджується
з посиланням суду першої інстанції на
обрання позивачами невірного способу
захисту, адже згідно ст.1000 ЦК України
правочин, вчинений повіреним, припиняє
цивільні права та обов'язки довірителя.
А ст.1006 ЦК України передбачає певні
обов'язки повіреного, серед яких є
обов'язок негайно передати
довірителеві все одержане у зв'язку з
виконанням доручення. Тому належним
способом захисту прав позивачів є
предявлення вимоги про стягнення з
повіреного отриманих грошових коштів.

Таким чином, доводи апеляційних скарг
не спростовують правильності
кінцевого висновку суду про
необхідність відмови у задоволенні
позовів.

Разом з тим колегія суддів не цілком
погоджується з викладеними в
оскаржуваному рішенні усіма правовими
підставами такої відмови. Адже з огляду
на розгляд кримінальної справи
помилковим є висновок суду першої
інстанції про наявність такої
додаткової підстави для відмови у
позовах як пропущення позивачами
строку позовної давності. Більше того,
встановлені у справі обставини
вказують на достатність підстав для
відмови у задоволенні заявлених
позовів по суті.

Також колегія суддів звертає увагу на
те, що видача довіреності охоплюється
поняттям правочину в контексті
положень ст.202 ЦК України. Тому
помилковим є викладений у
мотивувальній частині рішення
висновок суду про те, що довіреність не
є правочином.

Згідно п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України зазначене
є підставою для зміни рішення.

На підставі наведеного і керуючись
ст.ст.61ч.ч.1,4, 303, 304, 305ч.2, 307ч.1 п.3, 309, 313, 314,
316, 317, 209, 218 ЦПК України, колегія суддів,
--

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та заступника
прокурора Вінницької області
задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду від
31 липня 2014р. у даній справі змінити.

Виключити з його мотивувальної частини
посилання суду на те, що довіреність не
є правочином (як на одну з підстав для
відмови у задоволенні позовних вимог),
а також на сплив позовної давності як
на додаткову підставу для відмови у
задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :