Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Юровської Г.В., Леванчука А.О.,
Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом
Міністерства юстиції України в
інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа
- орган опіки та піклування Деснянської
у м. Чернігові ради, про повернення
неповнолітньої дитини до Сполучених
Штатів Америки, за касаційними
скаргами ОСОБА_4, в інтересах якого діє
ОСОБА_6, та Міністерства юстиції
України на рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 05 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Міністерство юстиції
України в інтересах громадянина США
ОСОБА_4 звернулось до суду з позовом,
мотивуючи вимоги тим, що 24 липня 2009 року
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали шлюб, у якому
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син -
ОСОБА_8, що з дня народження постійно
проживав за адресою: АДРЕСА_1 З 31 травня
2011 року сім'я разом подорожувала
країнами Європи та Україною. 13 липня 2011
року ОСОБА_4 повернувся до США, а 16
серпня 2011 року до США мали повернутись
відповідач з малолітнім сином. Однак
ОСОБА_5 з дитиною проживають в Україні
та не мають наміру повертатися до США. 14
серпня 2012 року батько дитини
відповідно до Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей 1980 року, яка набула
чинності для України з 01 вересня
2006 року, звернувся до Міністерства
юстиції України із заявою про
повернення дитини.

Посилаючись на те, що відповідач
незаконно утримує неповнолітнього
сина в Україні і відмовилася
добровільно повернути дитину до місця
її постійного проживання в США, позивач
просив визнати незаконним
утримуванням ОСОБА_8 в Україні;
повернути дитину до місця постійного
проживання в АДРЕСА_1, США; у разі
невиконання рішення в добровільному
порядку зобов'язати відповідача
передати неповнолітню дитину батьку
для забезпечення повернення дитини до
США.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 19 червня 2013 року позов
задоволено.

Визнано незаконним утримання
неповнолітнього ОСОБА_8,

ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5

Повернуто неповнолітнього ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, до Сполучених Штатів
Америки за адресою: АДРЕСА_1 у супроводі
батька ОСОБА_4 та матері ОСОБА_5

Покладено витрати, пов'язані з
поверненням дитини до Сполучених
Штатів Америки, на ОСОБА_4

Додатковим рішенням Деснянського
районного суду м. Чернігова від 02
липня 2013 року рішення цього суду
доповнено вказівкою такого змісту:
«Якщо рішення не буде виконано в
добровільному порядку, зобов'язати
ОСОБА_5 передати неповнолітнього
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьку ОСОБА_4, за
адресою: АДРЕСА_1 У іншій частині позову
відмовлено.»

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 05 вересня 2014
року рішення Деснянського районного
суду м. Чернігова від 19 червня 2013 року
та додаткове рішення цього ж суду від 02
липня 2013 року скасовано та ухвалено
нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

У касаційних скаргах ОСОБА_4, в
інтересах якого діє ОСОБА_6, та
Міністерство юстиції України просять
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення та
додаткове рішення суду першої
інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційні скарги підлягають
відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Так згідно з преамбулою Конвенції
інтереси дітей - це найважливіше в
справі турботи про них; бажаючи надати
дітям захист у міжнародному масштабі
від шкідливих наслідків їхнього
незаконного переміщення або
утримування і створити процедури для
забезпечення їхнього негайного
повернення до держави їхнього
постійного проживання, держави уклали
Конвенцію. Відповідно до ст. 1 Конвенції
її цілями є забезпечення негайного
повернення дітей, незаконно
переміщених до будь-якої з Договірних
Держав або утримуваних у будь-якій із
Договірних Держав та забезпечення
того, щоб права на опіку, передбачені
законодавством однієї Договірної
держави, ефективно дотримуватися в
інших Договірних державах.

В силу статей 3, 5 Конвеції переміщення
або утримування дитини розглядаються
як незаконні, якщо при цьому
порушуються права піклування про
дитину, що належать будь-якій особі,
установі або іншому органу, колективно
або індивідуально, відповідно до
законодавства держави, у якій дитина
постійно мешкала до переміщення або
утримування та у момент переміщення
або утримування ці права ефективно
здійснювалися, колективно або
індивідуально, або здійснювалися б,
якби не переміщення або утримування.
Для цілей Конвеції «права піклування»
включають права, пов'язані з
піклуванням будь-якої особи про дитину,
і зокрема, право визначати місце
проживання дитини.

Таким чином відповідно до положень
статей 3 та 5 Конвенції для визнання
незаконним переміщення або
утримування дитини є необхідність
встановлення не лише фактів порушення
права піклування заявника про дитину, а
й фактів ефективного здійснення ним
таких прав на момент утримування чи
неможливості їх здійснення, якби не
переміщення або утримування, що
узгоджується з положеннями ст. 8
Конвенції, згідно з якою підставою для
звернення з заявою за допомогою у
забезпеченні повернення дитини є
твердження про утримування дитини з
порушенням прав піклування.

Виходячи з аналізу зазначених норм
Конвенції та ст. 10 ЦПК України обов'язок
доведення факта утримування дитини з
порушенням прав піклування,
ефективного здійснення заявником
таких прав у момент переміщення або
утримування, чи неможливості
здійснення таких прав в зв'язку з
незаконним утримуванням лежить саме на
заявникові.

Відповідно до положень ст. 12 Конвенції
при незаконному утримуванні дитини
менше одного року відповідним органом
видається розпорядження про негайне
повернення дитини, а у випадках, коли
процедури розпочаті після сплину
річного терміну, розпорядження про
повернення дитини видається лише за
відсутності даних, що дитина уже
прижилася у своєму новому середовищі.

Таким чином апеляційний суд,
відмовляючи у задоволенні позову,
обґрунтовано виходив із того, що дитина
з моменту прибуття до України, тобто з 31
червня 2011 року і по даний час повністю
прижилася у своєму новому середовищі,
не надано суду доказів на
підтвердження того, що піклування про
дитину на території України
здійснюється з порушенням принципів
Декларації прав дитини та Закону
України «Про охорону дитинства». При
цьому залишаються неспростовними
доводи відповідача про те, що дії
позивача направленні на повернення до
США лише сина з метою встановлення
одноособової опіки над сином, оскільки
в неї закінчився дозвіл на перебування
у США в травні 2012 року, що унеможливлює
її повернення до США і перебування
разом з дитиною на території США. За
таких обставин суд дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
повернення дитини до іншої держави без
матері не буде відповідати інтересам
дитини.

Із матеріалів справи та змісту
ухвалених судами рішень не вбачається,
що апеляційним судом при вирішенні
спору допущено порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України
як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційних скарг висновків
апеляційного суду не спростовують.

Частиною 3 статті 332 ЦПК України
визначено, що суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Оскільки судом повно та всебічно
з'ясовано дійсні обставини справи,
надано належну оцінку зібраним у ній
доказам, ухвалено законне і
обґрунтоване рішення, подані касаційні
скарги слід відхилити, а рішення
апеляційного суду у справі залишити
без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4, в інтересах
якого діє ОСОБА_6, та Міністерства
юстиції України відхилити.

Рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 05 вересня

2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г.В. Юровська А.О. Леванчук Т.О.
Писана