АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/3226/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3500/14
Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р. І.
Доповідач Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Полтавської
області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів: Мартєва С.Ю., Чічіля В.А.

при секретарі Колодюк О.П.

за участю представника позивача
ОСОБА_1, представника відповідача
ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду
м. Полтави від 15 жовтня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"Автофінанс" про визнання договору
фінансового лізингу недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із вказаним позовом та просила
визнати недійсним договір фінансового
лізингу №009799 від 30 травня 2014 року
укладений між ТОВ «Лізингова компанія
"Автофінанс" та ОСОБА_5; стягнути з ТОВ
«Лізингова компанія "Автофінанс" на її
користь 27000 грн.; стягнути з
відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог
вказувала, що вона з ОСОБА_5 з 15 вересня
1999 року перебуває у зареєстрованому
шлюбі.

ОСОБА_5, діючи без її згоди (іншого
співвласника), здійснив розпорядження
майном (грошима), яке було отримане
подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за
договором позики від 27 травня 2014 року
та перебувало у спільній сумісній
власності подружжя.

Вказує, що відповідно до вимог ст. ст.
61, 65 СК України при укладенні
оскаржуваного Договору були порушені
її права.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Полтави від 15 жовтня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

Вказане рішення в апеляційному порядку
оскаржила ОСОБА_3 та просила скасувати
його та ухвали нове, яким задовольнити
її позовні вимоги у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, а саме
неврахування судом відсутності її
письмової згоди на розпорядження
грошовими коштами, а також того, що
гроші є майном, розпорядження яким
можливе лише за її згоди.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні

Судове рішення ухвалене у справі
відповідає вказаним вимогам.

Суд першої інстанції вірно встановив,
що 27 травня 2014 року між ОСОБА_6, як
позикодавцем, та позичальниками
ОСОБА_5, ОСОБА_3 було укладено договір
позики за умовами якого, позичальники,
з метою придбання у спільну сумісну
власність транспортного засобу марки
Рута-25, прийняли у спільну сумісну
власність подружжя грошову суму у
розмірі 30 000 грн. (а.с.16).

30 травня 2014 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс», в особі
представника Шуліки М.В., яка діяла на
підставі довіреності №57 від 01 лютого
2014 року і ОСОБА_5, було укладено Договір
фінансового лізингу №009799 (а.с.17-23).

Згідно із п. 1.1. Договору предметом
Лізингу по даному договору є
транспортний засіб марки Рута, модель
25. На виконання положень Договору
відповідач ОСОБА_5, сплатив на користь
ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»
27000 грн. комісії за організацію, що
підтверджується копією квитанції №ПН
651908 від 30 травня 2014 року (а.с.27).

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд
першої інстанції виходив з того, що
грошові кошти не були предметом
оспорюваного договору, а тому згода
іншого подружжя на їх використання не
була необхіна.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки він узгоджується з
матеріалами справи та нормами чинного
законодавства, які регламентують
спірні правовідносини.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо використання
відповідачем ОСОБА_5, без згоди
позивачки, грошових коштів, які є
спільною сумісною власністю подружжя,
з посиланням на положення ст.65 СК
України.

За приписами даної норми вважається, що
один з подружжя, укладаючи договір щодо
спільного майна, повинен діяти за
згодою другого з подружжя, якщо за
умовами даного договору він виходить
за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

З матеріалів справи та доводів
апеляційної скарги не вбачається, що
відповідач розпорядився спільним
майном подружжя.

За умовами договору укладеного між
відповідачами ОСОБА_5 із ТОВ
„Лізингова компанія „Автофінанс"
лізингодавець бере на себе
зобов'язання придбати предмет лізингу -
автомобіль Рута -25 вартістю 270 000 грн.
у власність та передати у користування
лізингоодержувачу у строк визначений
договором.

Тобто, відсутнє майно яким
розпорядився другий з подружжя, а
проводиться лише грошова оплата
предмета лізингу, грошові кошти не є
предметом договору лізингу, а лише
еквівалентом оплати за користування
предметом лізингу (автомобілем Рута-25).

Доводи апелянта щодо необхідної
наявності її письмової згоди на
укладення договору лізингу є
безпідставними.

Відповідно до ч.3 ст. 65 СК Уркїани для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово.

В частині 1 ст.6 Закону України "Про
фінансовий лізинг" визначено форму
договору фінансового лізингу - договір
лізингу має бути укладений у письмовій
формі.

Чинними нормами законодавства не
передбачено умови для обов'язкової
нотаріальної форми договору
фінансового лізингу, а отже й отримання
письмової згоди іншого з подружжя на
укладання зазначеного договору
відповідно до ст.65 СК України не
вимагається.

Що стосується посилань апелянта на
розпорядження відповідачем цінним
майном подружжя, то як було
встановлено, грошові кошти, що були
витрачені ОСОБА_5, не були предметом
договірних відносин.

Інші доводи апеляційної скарги повною
мірою повторюють доводи позовної
заяви, яким суд першої інстанції надав
належну оцінку.

Виходячи з викладеного, доводи
апеляційної скарги про помилковість
судового рішення спростовуються
матеріалами справи і не дають підстав
вважати, що судом першої інстанції
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, які
передбачені ст.309 ЦПК України як
підстави для скасування або зміни
рішень.

Керуючись ст. ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1
п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Полтави від 15 жовтня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий:
Л.М. Хіль

Судді
С.Ю. Мартєв

В.А. Чічіль

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: