Ухвала

іменем україни

26 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,
Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 07
липня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 10 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» (далі - ПАТ «ММК
ім. Ілліча») про стягнення
заборгованості з індексації
заробітної плати, компенсації у зв'язку
з порушенням строків її виплати за
період з 01 березня 2003 року до 03 червня
2011 року, посилаючись на те, що з березня
1996 року до червня 2011 року перебував із
відповідачем у трудових відносинах, за
вказаний період роботодавцем не
проводилася індексація заробітної
плати, передбачена діючим
законодавством, унаслідок чого були
порушені його трудові права, які мають
бути відновлені шляхом зобов'язання
підприємства провести нарахування та
виплату належних сум.

Під час розгляду справи, ОСОБА_1
доповнив позов вимогами про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку з 03 червня 2011 року до дня
ухвалення рішення.

Згодом уточнивши позовні вимоги,
ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні з 03 червня 2011
року до 19 березня 2014 року в сумі 129 476 грн
88 коп., інші позовні вимоги просив
залишити без розгляду.

Ухвалою Іллічівського районного суду
м. Маріуполя від 12 травня 2014 року
позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог
про стягнення заборгованості з
індексації заробітної плати та
компенсації у зв'язку з порушенням
строків її виплати залишено без
розгляду.

Рішенням Іллічівського районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 07
липня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 10 вересня 2014 року, позов
задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на
користь позивача середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
в розмірі 2 000 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
ухвалені у справі судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, з таких підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
судів не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
частково позов, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що розмір середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
позивача може бути зменшено з
урахуванням принципу співмірності до 2
000 грн.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що у період з 22
березня 1996 року до 03 червня 2011 року
ОСОБА_1 працював у ПАТ «ММК ім. Ілліча»
на різних посадах.

Згідно наданого відповідачем
розрахунку індексації заробітної
плати ОСОБА_1 з компенсацією за
затримку її виплати, вбачається, що за
період з березня 2003 року по липень 2006
року, сума нарахованої, але не
виплаченої індексації становить 527 грн
04 коп., а сума компенсації - 543 грн 56
коп. Починаючи з серпня 2006 року
позивачу нараховувалася індексація
випереджаючим шляхом через підвищення
заробітної плати, унаслідок чого
відсутня заборгованість з індексації
та компенсації.

19 березня 2014 року ОСОБА_1 була виплачена
нарахована відповідно до вказаного
розрахунку індексація з компенсацією
за вирахуванням утриманих з цієї суми
передбачених законом податків та
обов'язкових платежів в сумі 889 грн 42
коп., що не оспорюється сторонами.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст. 116
КЗпП України.

За правилами ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Таким чином, установивши під час
розгляду справи про стягнення
середнього заробітку у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а в разі не
проведення його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у
зв'язку з виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Нетривалий час роботи працівника на
підприємстві чи незначна частка
заборгованості підприємства перед
працівником у виплаті заробітної плати
також не є підставою для звільнення
роботодавця від зазначеної
відповідальності.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП
України обов'язковою умовою для
покладення на підприємство
відповідальності за невиплату
належних працівникові сум при
звільненні є наявність вини
підприємства.

Зазначена правова позиція висловлена у
постановах Верховного Суду України № 6
- 60цс11 від 21 листопада 2011 року та № 6 -
64цс13 від 03 липня 2013 року, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315
ЦПК України, суди попередніх інстанцій
на вказане уваги не звернули, доводів
позивача, з урахуванням змінених ним
позовних вимог, відсутності судового
розгляду спору між сторонами щодо
стягнення заборгованості по
заробітній платі, не перевірили, не
встановили усіх фактичних обставин,
які мають визначальне значення для
вирішення справи. Зменшуючи розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку, суди, застосовуючи принцип
співмірності, у достатньому обсязі не
визначили суму заробітної плати, яку
позивач вважав недоотриманою та яка
добровільно виплачена йому
відповідачем, а тому не з'ясували
належним чином розмір відшкодування за
час затримки розрахунку, у достатньому
обсязі не вмотивувавши та не
обґрунтувавши свої висновки у цій
частині.

З огляду на викладене ухвалені судами
рішення не можна визнати законними та
обґрунтованими й вони підлягають
скасуванню з передачею справи новий
розгляд до суду першої інстанції, з
підстав, передбачених ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Іллічівського районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 07
липня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 10 вересня
2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.П. Касьян

Судді:
Т.П. Дербенцева

С.О.
Карпенко

Д.О.
Остапчук

В.О.
Савченко