У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,
Журавель В.І., Іваненко
Ю.Г.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, третя особа −? Комунальне
підприємство «Керуюча компанія
Будьоннівського району м. Донецька»,
про визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням, за касаційною скаргою
ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду
Донецької області від 08 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що на
підставі ордера від 17 березня 1981 року №
19193 серії 077 у квартиру АДРЕСА_1
вселилися його батько ОСОБА_7 - основний
квартиронаймач, мати ОСОБА_9 і брат
ОСОБА_8

З 1999 року ОСОБА_6 проживає у вказаній
квартирі як член сім'ї наймача разом із
дружиною і донькою ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_9 виписана з
квартири у зв'язку зі смертю, а ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 вибули з квартири у 2000 році у
зв'язку з переїздом на постійне місце
проживання в інший населений пункт.

З відповідачами він не спілкується,
їхнє фактичне місце перебування не
відомо, що позбавляє можливості
отримати згоду відповідачів на їх
виписку з квартири. Угоди про
встановлення порядку користування
квартирою між ним і відповідачами не
укладалося, витрати з утримання
квартири він несе самостійно. Просив
суд визнати відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням.

Рішенням Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 27 березня 2013 року
позов задоволено частково. Визнано
ОСОБА_7 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1 У іншій
частині позову відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 08 квітня 2014 року рішення
Будьоннівського районного суду м.
Донецька від 27 березня

2013 року у частині відмови у задоволенні
позову ОСОБА_6 скасовано. Визнано
ОСОБА_8 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_8,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена
частково.

Визнаючи ОСОБА_8 таким, що втратив право
користування квартирою, суд
апеляційної інстанції керувався
вимогами ст. 107 ЖК Української РСР - у
зв'язку з вибуттям його на інше місце
проживання.

З такими висновками суду погодитися не
можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судом апеляційної
інстанції не дотримано.

Встановлено, що 17 березня 1981 року
ОСОБА_7 видано ордер № 19193 серії 077 на
сім'ю з трьох осіб: ОСОБА_7, ОСОБА_9,
ОСОБА_8, на право зайняття двокімнатної
квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5−?6).

У квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_7
зареєстрований з 10 липня 1981 року,
ОСОБА_8 - з 16 серпня 1994 року (а.с. 16−?17).
ОСОБА_6 у вказаній квартирі
зареєстрований із 30 березня 1999 року
(а.с. 12).

Актом обстеження житлово-побутових і
матеріальних умов проживання від 09
жовтня 2012 року встановлено, що ОСОБА_6
проживає у АДРЕСА_1 з дружиною ОСОБА_11 і
донькою ОСОБА_10 Зі слів сусідів ОСОБА_12,
ОСОБА_13 і ОСОБА_14 відповідачі не
проживають у квартирі з 1998
року і місце їх знаходження не відомо
(а.с. 70).

Згідно з ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР у
разі вибуття наймача та членів його
сім'ї на постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше житлове
приміщення у тому ж населеному пункті
договір найму житлового приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з житлового приміщення вибуває не
вся сім'я, то договір найму житлового
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим житловим приміщенням
з дня вибуття.

Відповідно до роз'яснень, наведених
Верховним Судом України у абз. 2
п. 11 постанови Пленуму від 12 квітня 1985
року № 2 «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України», на
підтвердження такого вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше житлове
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української
РСР ніхто не може бути виселений із
займаного приміщення або обмежений у
праві користування житловим
приміщенням інакше як з підстав і у
порядку, передбачених законом.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_8
вказував, що завжди вважав батьківську
квартиру своїм місцем проживання і
іншого житла у нього немає. Відповідач
періодично користувався спірним
житловим приміщення, до 2005 року мав
ключі від квартири, доглядав її - після
пограбування у 2000 році він сам
установив у квартирі металеві двері. У
2009 році померла його дружина і у 2010 році
він разом із сином повернувся до
спірної квартири, куди перевіз свої
речі і проживав там до того часу, поки
позивач з дружиною не позбавили його
можливості користування квартирою.

Позивач у своїх поясненнях у суді цих
доводів відповідача фактично не
спростував.

Суд апеляційної інстанції вказані
доводи не взяв до уваги. Не з'ясував, чи
дійсно ОСОБА_8 у 2010 році проживав у
спірній квартирі, а потім обрав інше
місце проживання, чи був позбавлений
можливості користуватися спірною
квартирою.

Доводи суду першої інстанції у цій
частині не спростовані.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, і це
в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції у частині задоволення позову
ОСОБА_8

З урахуванням статті 1 Закону України
«Про здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції» справу передати на новий
розгляд до апеляційного суду
Запорізької області.

У іншій частині рішення суду
апеляційної інстанції не оскаржено.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 08 квітня 2014 року у частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до
ОСОБА_8 про визнання таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням, скасувати, справу у цій
частині передати на новий розгляд до
апеляційного суду Запорізької області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: Є.П. Євграфова
В.І. Журавель І.М. Завгородня Ю.Г.
Іваненко