АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2549/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 20 Мельничук Ю. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
Міщенко С. В. РІШЕННЯ
04 грудня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоМіщенка С. В.суддівМагди Л.
Ф. , Трюхана Г. М. при секретаріРибасюк
О.С. за участю: ОСОБА_6, його
представників ОСОБА_7, та ОСОБА_8,
представника ОСОБА_9 -
ОСОБА_10, ОСОБА_11 та її представника
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційні
скарги представника ОСОБА_9 - ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 на рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 21 серпня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_9, ОСОБА_11, третя особа: Уманська
міська рада, державний нотаріус
Уманської міської державної
нотаріальної контори Кравчук Т.І. про
встановлення факту, що квартира
АДРЕСА_1 є об'єктом спільної власності,
визнання договору купівлі-продажу
даної квартири недійсним, переведення
прав та обов'язків покупця, скасування
реєстрації права власності на квартиру
та визнання права власності на
в с т а н о в и л а :
В листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_11, третя
особа - Уманська міська рада про
встановлення факту, що квартира
АДРЕСА_1 є об'єктом спільної власності,
визнання договору купівлі-продажу
даної квартири недійсним, переведення
прав та обов'язків покупця, скасування
реєстрації права власності на квартиру
та визнання права власності на
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що з 13 травня 1973 року по 20 листопада 1996
року перебував у зареєстрованому шлюбі
Відповідно до рішення виконавчого
комітету Уманської міської ради
народних депутатів № 350 від 11
листопада 1988 року, відповідачу ОСОБА_9,
як члену житлового кооперативу, було
видано ордер на заселення її сім'ї в
складі чотирьох осіб до квартири в
житлово-будівельному кооперативі № 22
за адресою: АДРЕСА_2. Вартість вказаної
квартири було повністю виплачено за
рахунок сімейного бюджету до 10 січня 1992
На протязі всього спільного
подружнього життя ОСОБА_6 регулярно
доводилось виїжджати за кордон на
заробітки. Позивач стверджує, що
ОСОБА_9, скориставшись його
відсутністю, розірвала шлюб, а згодом
начебто здала квартиру в оренду
В кінці 2012 року позивач звернувся до
колишньої дружини з проханням виселити
квартирантів, оскільки через
погіршення стану здоров'я фактично
залишив роботу та повернувся до міста
Умань. Отримати свідому відповідь від
ОСОБА_9 не виявлялось можливим, проте у
квітні 2013 року вона сповістила йому про
те, що спірну квартиру продала
відповідачу ОСОБА_11
Посилаючись на вищезазначене, ОСОБА_6
звернувся до суду за захистом своїх
прав та просив про встановлення факту,
що з 10 січня 1992 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_6
належить по 1/2 частці в праві спільної
власності на квартиру, визнання
договору купівлі-продажу спірної
квартири недійсним, переведення прав
та обов'язків покупця, виплатити
ОСОБА_11 1/2 частину вартості квартири в
розмірі 29 084 грн., внесення ОСОБА_6 на
депозитний рахунок Уманського
міськрайонного суду згідно квитанції
№2869.403.2 від 12 листопада 2013 року
Черкаського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» м.
Черкаси, скасування реєстрації права
власності на квартиру та визнання
права власності. Стягнути з
відповідачів судові витрати.
Ухвалою Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 26 лютого
2014 року залучено до участі в якості
третьої особи без самостійних вимог
державного нотаріуса Уманської
міської нотаріальної контори Кравчук
Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 21 серпня
2014 року позов ОСОБА_6 задоволено
частково.

Встановлено факт що з 15 січня 1992 року
ОСОБА_6 належить 1/2 частка в праві
спільної власності на квартиру
АДРЕСА_3.

Визнано договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_4 від 26 жовтня 2007 року,
укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_11, в
частині продажу продавцем ОСОБА_9
покупцю ОСОБА_11, належної ОСОБА_6 1/2
частки у праві спільної власності на
квартиру АДРЕСА_4 недійсним.

Переведено на ОСОБА_6 права та обов'язки
покупця по договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_4 від 26 жовтня 2007 року,
укладеному між ОСОБА_9 та ОСОБА_11,
стосовно належної ОСОБА_9 1/2 частки у
праві спільної власності на квартиру
АДРЕСА_4.

Вирішено виплатити ОСОБА_11 1/2 частину
вартості квартири АДРЕСА_5, згідно
договору купівлі-продажу від 26 жовтня
2007 року, укладеному між ОСОБА_9 та
ОСОБА_11, в розмірі 29 084 грн., внесених
ОСОБА_6 на депозитний рахунок
Уманського міськрайонного суду згідно
квитанції №2869.403.2 від 12 листопада 2013
року Черкаського ГРУ ПАТ КБ
«ПриватБанк» м. Черкаси.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на
квартиру АДРЕСА_4.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6
судовий збір в розмірі 581 грн. 64 коп.

В частині задоволення інших позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції представник відповідача
ОСОБА_9 - ОСОБА_10 та відповідач ОСОБА_11
подали апеляційні скарги. Представник
ОСОБА_10, обґрунтовуючи скаргу,
зазначав, що судом в не повній мірі
з'ясовано та доведено обставини, які
мають значення для справи. Апелянт
вказував на те, що суд не взяв до уваги
роз'яснення викладені в п. 11 постанови
Пленуму ВСУ № 2 від 12 квітня 1985 року
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» відповідно
до якого наймач або члени його сім'ї,
який вибув на інше постійне місце
проживання, втрачає право користування
жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно
відміток у паспорті ОСОБА_6 він з 2001
року, а потім ще й з 2005 року прописаний
за іншою адресою, відмінною від адреси
спірної квартири. Тобто позивач вибув
на інше місце постійного проживання, а
тому втратив право на спірну квартиру.

Продаж квартири в м. Умань здійснювала
від імені ОСОБА_9 донька бувшого
подружжя - ОСОБА_14, яка пояснювала суду,
що продаж та передача грошей іншій
доньці бувшого подружжя ОСОБА_14
відбувалось з відома та за згодою
батька - ОСОБА_6

Крім того вимоги про визнання права на
частку у спільному майні подружжя
розглядаються лише в процесі поділу, що
також не було враховано районним судом,
тому що відповідно до п. 30 постанови
Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
шлюб, розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» у випадку, коли при розгляді
вимоги про поділ спільного сумісного
майна подружжя буде встановлено, що
один із них здійснив його відчуження,
чи використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї, чи не на її потреби, або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

Також судом першої інстанції не було
застосовано строку позовної давності,
про застосування якого просила сторона
відповідача, хоча обізнаність позивача
про дії, які здійснювались по
підготовці та продажу квартири
підтверджувала донька бувшого
подружжя - ОСОБА_14, яка була допитана в
якості свідка. Зокрема вона пояснила,
що підтвердив і сам ОСОБА_6, що він
зупинявся у неї та вони підтримували
добрі сімейні стосунки. Також ту
обставину, що позивачу було відомо про
розірвання шлюбу підтверджує штамп в
паспорті з відміткою про розірвання
шлюбу.

Тому апелянт, захищаючи інтереси
ОСОБА_9, просив суд скасувати рішення
Уманського міськрайонного суду
Черкаської області від 21 серпня 2014
року та ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі. Стягнути з позивача судові
витрати.

Апелянт ОСОБА_11 обґрунтовувала свою
скаргу тим, що вона 26 жовтня 2007 року
уклала договір купівлі-продажу спірної
квартири з ОСОБА_14, за яку сплатила
останній 45 000 доларів США. Районний суд
фактично позбавив її права власності
та присудив компенсацію в розмірі 29 084
грн.

Також, посилаючись на Закон України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» від 19 червня 1992 року №
2482-ХІІ стверджує, що позивачем не
доведено наявності у нього права на
спірну квартиру, оскільки він втратив
статус члена сім'ї пайовика ЖБК та
добровільно виселився з квартири та
знявся з реєстрації у 2001 році і мав інше
постійне місце проживання.

Тому ОСОБА_11 просила суд скасувати
рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 21 серпня
2014 року та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
в повному обсязі. Стягнути з позивача
судові витрати.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог
заявлених в суді першої інстанції
приходить до висновку про те, що
апеляційні скарги підлягають до
задоволення, виходячи з наступного.

Ухвалюючи вказане рішення, місцевий
суд виходив з того, що право спільної
власності на квартиру АДРЕСА_6, у
відповідності до ч.1 ст.15 ЗУ «Про
власність», ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України та
ст.ст. 68, 69, 70 СК України виникло в рівних
частках у ОСОБА_6 та ОСОБА_9 з моменту
повного внесення пайового внеску за
квартиру, тобто з 15.01.1992 року, та не
припинилося внаслідок розірвання
шлюбу між ними. Тому, з врахуванням
встановленого законом моменту
виникнення у подружжя права власності
на квартиру у кооперативі та з'ясування
у судовому засіданні дати повного
внесення пайового внеску за квартиру, -
вимога позивача про встановлення
факту, що з 15.01.1992 року ОСОБА_6 належить
1/2 частка в праві спільної власності на
квартиру АДРЕСА_6, підлягає до
задоволення.

А вимога позивача про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири у частині продажу продавцем
ОСОБА_9 покупцю ОСОБА_11, належної
ОСОБА_6 1/2 частки у праві спільної
власності на квартиру, була задоволена
судом, оскільки, в порушення ст. 369 ЦК
України, ч. 3 ст. 65 СК України та ч. 2 ст. 68
СК України, письмової згоди позивача
ОСОБА_6 на розпорядження спільною
власністю подружжя в цілому та
доручення на розпорядження належною
позивачу ? часткою квартири, від ОСОБА_6
отримано не було, цей договір
суперечить закону, тому на підставі
ст.ст. 203, 215 та ч. 4 ст. 369 ЦК України
підлягає визнанню судом недійсним.

Також, оскільки в порушення ч. 2 ст. 362 ЦК
України письмового повідомлення про
намір та умови продажу іншого
співвласника - позивача ОСОБА_6
повідомлено не було, цей договір
купівлі-продажу був виконаний, а
позивач надав докази про внесення на
депозитний рахунок суду суми коштів,
яку за договором покупець ОСОБА_11
сплатила продавцю ОСОБА_9 за 1/2 частку
у праві спільної власності на квартиру,
що належала відповідачу ОСОБА_9, то суд
прийшов до висновку про наявність
підстав для переведення прав і
обов'язків покупця ОСОБА_11 в частині
придбання 1/2 частини квартири, що
належала ОСОБА_9, - на позивача ОСОБА_6
та, як наслідок, визнавши недійсним
договір купівлі-продажу щодо ? частини
квартири, факт належності якої ОСОБА_6
встановив суд, і перевівши на
останнього права й обов'язки покупця на
? частину, яка належала до укладення
договору купівлі-продажу ОСОБА_9, суд
також задовольнив й вимогу про
визнання права власності на всю
квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_6

Але з такими висновками суду першої
інстанції у повній мірі погодитись не
можна, оскільки ці висновки суперечать
встановленим обставинам справи та
вимогам закону.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
апеляційної інстанції у повній мірі не
відповідає.

В ході розгляду цивільного позову
судом першої інстанції було
встановлено, що 3.05.1973 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_9 було зареєстровано шлюб.

11 листопада 1988 року ОСОБА_9 вступила до
Уманського житлово-будівельного
кооперативу № 22 Черкаської області, її
чоловік, позивач ОСОБА_6, членом даного
кооперативу не був /т.1 а.с.196/.

11.11.1988 року рішенням виконавчого
комітету Уманської міської ради
народних депутатів № 350, на ім'я ОСОБА_9
було видано ордер на заселення її та її
сім'ї (у складі: ОСОБА_6 та двох дітей) до
трьохкімнатної квартири за адресою:
АДРЕСА_8 /т.1 а.с.11/.

Відповідно до довідки № 0131, виданої
головою Уманського міського
житлово-будівельного кооперативу № 22, -
15.01.1992 року членом кооперативу було
повністю виплачено вартість квартири
АДРЕСА_6. Цією ж довідкою посвідчено, що
власником даної квартири є ОСОБА_9 /т.1
а.с. 12/.

Рішенням Уманського міськсуду від 24
жовтня 1996 року /т.1 а.с.248/ шлюб між ОСОБА_6
та ОСОБА_9 був розірваний.

20.11.1996 року на підставі даного рішення
відділом РАГС виконкому Уманської
міської ради видано свідоцтво про
розірвання шлюбу, укладеного між
ОСОБА_6 та ОСОБА_9 /т.1 а.с.195 / .

На підставі рішення виконавчого
комітету Уманської міської ради №578
від 13.11.2003 року /т.1 а.с.11/, за заявою
ОСОБА_9, відповідно до пп..10 п.«б» ст.30
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», якою
органам місцевого самоврядування
делеговано повноваження з обліку та
реєстрації відповідно до закону
об'єктів нерухомого майна незалежно
від форм власності, абз.3 пп. «а» п.6.1.
розд. 6 «Тимчасового положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно», де передбачено, що
оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна провадиться з видачею
свідоцтва про право власності
місцевими органами виконавчої влади,
органами місцевого самоврядування
членам житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу,
товариства або об'єднання, які повністю
внесли свої пайові внески, - на ім'я
ОСОБА_9 23.02.2004 року відділом житлового
господарства виконавчого комітету
Уманської міської ради було видано
свідоцтво серії САА №219552 про право
власності на квартиру АДРЕСА_6 /т.1
а.с.49-50/.

26.10.2007 року державним нотаріусом
Уманської міської державної
нотаріальної контори Кравчук Т.І. за
реєстровим номером 2-4481 було посвідчено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_6, укладеного між продавцем
ОСОБА_9, від імені якої за дорученням
діяла ОСОБА_14 (дочка сторін по справі),
та покупцем ОСОБА_11

Позивач ОСОБА_6 стороною даного
договору не був, при цьому на дату його
укладення, відповідно до довідки про
склад сім'ї та зареєстрованих осіб,
виданої ЖБК№22 м.Умань /т.1 а.с.56/ - ОСОБА_6
зареєстрованим у вказаній квартирі не
значився. А згідно довідки наданої
інспектором з кадрів ТОВ
«Автобудкомплект-К» від 01.08.2013 року
ОСОБА_6 з 17.04.2007 року проживав у
гуртожитку за адресою: АДРЕСА_9

У п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про
практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи» роз'яснено, що при
розгляді спорів про поділ квартири між
подружжям, яке розлучилося, судові слід
керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15
Закону «Про власність», п. 43 Примірного
статуту ЖБК і чинним законодавством
про шлюб та сім'ю (ст. ст. 22, 24, 28, 29
Кодексу про шлюб та сім'ю України),
враховуючи таке:

а) пай, внесений подружжям в ЖБК у
період сумісного проживання за рахунок
спільних коштів, а також за рахунок
коштів, подарованих подружжю або
одержаних ним у позичку, а після повної
сплати пайового внеску - квартира, є їх
спільним майном і підлягає поділу на
загальних підставах. При цьому суд
повинен враховувати суму боргу, яку
один з подружжя зобов'язаний повернути
кредитору;

б) внесений одним з подружжя до вступу в
шлюб пай є його особистим майном. Якщо
паєнагромадження згодом збільшилися
за рахунок коштів, одержаних одним з
подружжя у дар або в порядку
спадкування чи за рахунок дошлюбного
майна, то ці кошти також є особистою
власністю того з подружжя, який їх
одержав. При поділі квартири на цю суму
може бути збільшена його частка в
паєнагромадженні;

в) поділ квартири у будинку ЖБК може
бути проведений, якщо кожному з
колишнього подружжя можливо виділити
ізольоване жиле приміщення. Поділ
приміщень при цьому провадиться
відповідно до виділених їм часток у
паєнагромадженні або визначених у
праві власності на квартиру;

г) оцінка окремих приміщень
провадиться, виходячи з кошторисної
вартості квартири, що визначається
проектною організацією, з урахуванням
поправочного коефіцієнта, який
встановлюється загальними зборами
членів кооперативу (п. 12 Примірного
статуту ЖБК). Витрати на обладнання
балконів, вбудованих шаф тощо, які
маються лише в одному жилому
приміщенні квартири, слід включати до
вартості цього приміщення. Якщо
пайовий внесок за надану квартиру
внесено повністю і за твердженням
сторони вартість її перевищує
кошторисну, дійсна вартість квартири
може бути визначена за погодженням
сторін, а при недосягненні такої згоди -
шляхом призначення судом експертизи;

д) у тому разі, коли при поділі квартири
вартість приміщення, виділеного одному
з колишнього подружжя, перевищує
розмір його частки в паєнагромадженні,
другому з подружжя в порядку
компенсації можуть бути передані інші
предмети з спільного майна або
стягнута на його користь грошова сума;

є) якщо будівництво будинку ЖБК не
закінчено або один з подружжя
відмовився від вселення в квартиру у
будинку кооперативу, вимоги про поділ
жилого приміщення задоволенню не
підлягають. У цьому випадку до одного з
подружжя, який є членом кооперативу,
можуть бути заявлені вимоги про
виплату грошової компенсації на
відшкодування належної іншому з
подружжя частки в паєнагромадженні;

ж) відповідно до п. 43 Примірного статуту
ЖБК з часу набрання законної сили
рішенням суду про поділ квартири
колишній з подружжя визнається членом
кооперативу. Тому суд не повинен
покладати обов'язок на ЖБК на прийом
цього подружжя до кооперативу;

з) до участі у справі про поділ квартири
як третю особу суди повинні залучати
ЖБК, оскільки цим зачіпаються його
інтереси;

и) до повної сплати пайового внеску за
квартиру суд вирішує питання про право
власності на частку в
паєнагромадженні, а після завершення
сплати - про право на частку в праві
власності на квартиру залежно від
належної особі частки у
паєнагромадженні.

6-1. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону «Про
власність» при внесенні паю в ЖБК за
рахунок коштів, одержаних внаслідок
сумісної праці сім'ї члена кооперативу,
паєнагромадження, а після повного
внесення паю - квартира є спільною
сумісною власністю членів сім'ї, якщо
інше не було установлено письмовою
угодою між ними.

Відповідно до ст.146 ЖК України поділ
квартири в будинку
житлово-будівельного кооперативу між
членом кооперативу і його дружиною
допускається в разі розірвання шлюбу
між ними, якщо пай є спільною власністю
подружжя і якщо кожному з колишнього
подружжя є можливість виділити
ізольоване жиле приміщення в займаній
ними квартирі. Поділ квартири
провадиться за згодою між колишнім
подружжям, а в разі відсутності згоди -
за рішенням суду.

Якщо поділити квартиру неможливо, один
з колишнього подружжя, за яким визнано
право на частину паєнагромадження,
вправі вимагати від другого, який є
членом житлово-будівельного
кооперативу, виплати йому суми, що
відповідає його частині
паєнагромадження. Після одержання
зазначеної компенсації він повинен
звільнити займане приміщення, а в разі
відмовлення - підлягає виселенню в
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч.
1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України
(далі - КпШС України), який був чинним на
час вступу ОСОБА_9 у кооператив, виплати
пайових внесків за квартиру АДРЕСА_6 та
розірвання шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_9, -
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Майно, яке належало кожному з подружжя
до одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з
них. Якщо майно, яке було власністю
одного з подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого
подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власністю подружжя. В разі поділу
майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Згідно із ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо
між подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми.

Такі ж положення щодо правового режиму
майна подружжя встановлені й у ст. 57,
ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, який набрав
чинності з 1 січня 2004 року. Та
відповідно до п. 1 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року № 3 «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів» за
загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми
якого застосовуються до сімейних
відносин, які виникли після набрання
ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року. До сімейних відносин, які вже
існували на зазначену дату, норми СК
України застосовуються в частині лише
тих прав і обов'язків, що виникли після
набрання ним чинності. Ці права й
обов'язки визначаються на підставах,
передбачених СК України.

У п.17 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 5 від 31.03.95 року «Про
судову практику в справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення», зазначено, що суди повинні
мати на увазі, що факт володіння
громадянином жилим будинком на праві
власності встановлюється судом, якщо у
заявника був правовстановлюючий
документ на цей будинок, але його
втрачено і немає можливості
підтвердити наявність права власності
не в судовому порядку. В таких справах
заявник має подати докази про
відсутність можливості одержання чи
відновлення відповідного документу
про право власності та про те, що на
підставі цього документа жилий будинок
належав йому на праві власності.

Згідно ч.ч.1-2 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Ст.60 ЦПК України передбачає, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи, що позивач
ОСОБА_6 членом житлово-будівельного
кооперативу не був, після розірвання
його шлюбу з відповідачем ОСОБА_9
питання про поділ спільного майна
подружжя та, відповідно до належної
ОСОБА_6 частки у паєнагромадженні, про
право власності на частку в квартирі
між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 вирішено не було,
а остання, вважаючи себе єдиним
власником квартири АДРЕСА_6, оформила
право на неї лише на себе, отримавши
відповідно до рішення міської ради
свідоцтво про право власності на
вказану квартиру, - то за вказаних
обставин ОСОБА_6, для захисту своїх
прав на частку в спільному майні мав
ставити питання про поділ вказаної
квартири та визнання за ним права
власності на відповідну її частину, як
частку у спільному майні колишнього
подружжя.

Натомість, звернувшись з даним позовом,
ОСОБА_6 в даній позовній заяві вимоги
про визнання за ним права власності на ?
частину у праві на набуте у шлюбі майно,
а зокрема ? частину квартири АДРЕСА_6, -
перед судом не ставив, про що прямо
вказав у своїй позовній заяві /т.1 а.с.4/.
А звернувся з вимогою, якою просив
встановити факт, що з 10.01.1992 року ОСОБА_9
та ОСОБА_6 належить по ? частці в праві
спільної власності на квартиру
АДРЕСА_6. Яку помилково задовольнив суд
першої інстанції в частині, що
стосується встановлення факту
належності з 10.01.1992 року ОСОБА_6 на ?
частину в праві спільної власності на
вказану квартиру. Не врахувавши
зазначених вище норм матеріального
права та роз'яснень наданих в
постановах Пленуму Верховного Суду та
залишивши поза увагою, що встановлення
судом факту володіння квартирою на
праві власності можливе, якщо у
заявника загублено або втрачено
правовстановлюючий документ на неї та
зазначений факт не може бути
підтверджений у позасудовому порядку.

Тобто в даному випадку суд мав
врахувати, що судовий порядок
встановлення факту володіння
квартирою на праві приватної власності
відрізняється від судового порядку
визнання права власності на неї. А
враховуючи, що із 2004 року набрав
чинності новий ЦК, у якому наявна ст. 392
ЦК України, яка безпосередньо
передбачає право власника майна
пред'явити позов про визнання його
права власності у разі якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, то звертаючись за захистом
ОСОБА_6 мав ставити питання не про
встановлення факту, а саме про визнання
за ним права власності на частку у
спірній квартирі, в порядку та з
підстав, що передбачені ст.ст. 22, 24, 25,
ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю
України та ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України.
У зв'язку з чим вимоги про встановлення
факту, що квартира АДРЕСА_1 є об'єктом
спільної власності - не підлягають до
задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 215
ЦК України одна із сторін договору або
інша заінтересована особа вправі
заперечити його дійсність, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені,
зокрема, частиною першою статті 203 ЦК
України, за якою зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає
загальні наслідки недійсності
правочину, відповідно до яких
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю, а згідно
зі статтею 236 ЦК України правочин є
недійсним з моменту його вчинення та не
породжує тих юридичних наслідків,
задля яких укладався, у тому числі не
породжує переходу права власності до
набувача.

За загальним правилом наслідком
недійсності угоди є застосування
двосторонньої реституції, яка не
ставиться в залежність від
добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216
ЦК України передбачено, що загальні
наслідки недійсності угоди
застосовуються, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Цивільним кодексом України
передбачені засади захисту права
власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України
надає власнику право витребувати майно
із чужого незаконного володіння.

У постанові Верховного Суду України
від 7 листопада 2012 року по справі
№6-107цс12, рішення по якій відповідно
до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими
для всіх судів України, Верховний Суд
дійшов до висновку, що згідно із
частиною першою статті 388 ЦК України,
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в
розумінні статті 388 ЦК України можливе
лише тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з
незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, установленого статтями 215, 216
ЦК України. При встановленні наявності
речово-правових відносин, до таких
відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту. У
зобов'язальних відносинах захист прав
особи, яка вважає себе власником майна,
можливий лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені статтею 388 ЦК України,
які дають право витребувати майно у
добросовісного набувача. У разі, якщо
особа, яка вважає себе власником майна,
не може належним чином реалізувати
свої правомочності у зв'язку з
наявністю щодо цього права сумнівів
або претензій з боку третіх осіб, то
відповідно до статті 392 ЦК України
права такої особи підлягають захисту
шляхом пред'явлення позову про
визнання права власності на належне
цій особі майно.

У п.п.21-23 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
роз'яснено, що спір про повернення
майна, що виникає з договірних відносин
або відносин, пов'язаних із
застосуванням наслідків недійсності
правочину, підлягає вирішенню
відповідно до законодавства, яке
регулює ці відносини. У разі коли між
особами відсутні договірні відносини
або відносини, пов'язані із
застосуванням наслідків недійсності
правочину, спір про повернення майна
власнику підлягає вирішенню за
правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник
вимагає повернення свого майна з
володіння особи, яка незаконно ним
заволоділа, така позовна вимога
підлягає розгляду та вирішенню також
за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно
за відплатним договором придбане в
особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати це майно з незаконного
володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).
Якщо в такій ситуації (саме так
обґрунтовано підставу позову)
пред'явлений позов про визнання
недійсними договорів про відчуження
майна, суду під час розгляду справи
слід мати на увазі правила, встановлені
статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди
повинні розмежовувати, що коли майно
придбано за договором в особи, яка не
мала права його відчужувати, то власник
має право на підставі статті 388 ЦК
звернутися до суду з позовом про
витребування майна у добросовісного
набувача, а не з позовом про визнання
договору про відчуження майна
недійсним. Це стосується не лише
випадків, коли укладено один договір із
порушенням закону, а й випадків, коли
спірне майно відчужено на підставі
наступних договорів. Відповідно до
статті 387 ЦК та частини третьої статті 10
ЦПК особа, яка звернулася до суду з
позовом про витребування майна із
чужого незаконного володіння, повинна
довести своє право власності на майно,
що знаходиться у володінні
відповідача. При цьому суди повинні
мати на увазі, що право власності на
рухоме майно доводиться за допомогою
будь-яких передбачених процесуальним
законодавством доказів, що
підтверджують виникнення такого права
у позивача.

Відповідно, довівши своє право на
частку в даній квартирі як в спільному
майні подружжя, позивач мав звернутися
з віндикаційним позовом, про
витребування цієї частки квартири, а
не ставити питання про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_4 від 26 жовтня 2007 року,
укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_11, в
частині продажу продавцем ОСОБА_9
покупцю ОСОБА_11, належної ОСОБА_6 1/2
частки у праві спільної власності на
квартиру АДРЕСА_4. Оскільки стороною
цього договору він не був і, за вказаних
обставин, підстав, передбачених ст.ст.
203, 215 ЦПК України, для визнання його
недійсним, на чому наполягав позивач, -
не має.

Тому, оскільки позивач не довів на яку
частину квартири він має право
власності, шляхом визнання за ним
такого права в судовому порядку, та,
поставивши вимогу про визнання
частково недійсним правочину стороною
в якому не був, то й в цій частині
рішення суду першої інстанції також є
помилковим і в задоволенні позову в цій
частині належить відмовити.

В п.17 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
роз'яснено, що розглядаючи позови,
пов'язані з правом спільної власності,
суди повинні виходити з того, що
відповідно до статті 368 ЦК спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Так, спільною сумісною
власністю, зокрема, є: майно, набуте
подружжям за час шлюбу, якщо інше не
встановлено договором або законом
(статті 60 - 74 Сімейного кодексу України
(далі - СК).

Також враховуючи, що ОСОБА_6 не довів
своє право власності на відповідну
частину квартири, яка в свою чергу не
була виділена йому в порядку, що
передбачений ст.146 ЖК України у спільну
часткову власність, то помилковим є
висновок суду першої інстанції й про
наявність підстав для переведення на
ОСОБА_6, в порядку, що передбачений ст. 362
ЦК України, прав та обов'язків покупця
по договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_4 від 26 жовтня 2007 року,
укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_11,
стосовно належної ОСОБА_9 1/2 частки у
праві спільної власності на квартиру
АДРЕСА_4. Оскільки ст.362 ЦК України
передбачає захист особи від порушення
її прав у спільній частковій власності
вказаним шляхом лише за умови, якщо
спірне майно перебуває саме у спільній
частковій власності сторін по справі
про що позивач має надати належні
докази. Тому й в цій частині позовних
вимог ОСОБА_6 належить відмовити.

Відповідно, немає підстав й для
визнання за ОСОБА_6 права власності на
квартиру АДРЕСА_4, оскільки дану вимогу
позивач пов'язував з визнанням
частково недійсним договору
купівлі-продажу щодо ? частини квартири
та переведенням на нього прав і
обов'язків покупця щодо іншої її ?
частини квартири, підстав для
задоволення яких за вказаних вище
обставин не має. Як не має підстав для
задоволення решти позовних вимог, які є
похідними від вказаних вище.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Тому враховуючи, що суд, ухвалюючи
рішення, не з'ясував всіх обставин,
помилково вважав доведеними обставини,
що мають значення для справи, та
неправильно застосував норми
матеріального права, то відповідно до
вимог ст.309 ЦПК України це є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
про відмову в задоволенні позову
ОСОБА_6 в повному обсязі.

Відповідно до норм ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено. Тому, враховуючи, що
апеляційна скарга представника ОСОБА_9
- ОСОБА_10 та апеляційна скарга ОСОБА_11
підлягають до задоволення та, що
відсутні підстави для задоволення
позовних вимог - з ОСОБА_6, належить
стягнути на користь відповідачів
понесені ними судові витрати,
стягнувши з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 290
грн. 82 коп. та на користь ОСОБА_11 290 грн.
82 коп. сплаченого ними судового збору
за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_9
- ОСОБА_10 та апеляційну скаргу ОСОБА_11
на рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 21 серпня
2014 року - задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 21 серпня
2014 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_9, ОСОБА_11, третя особа:
Уманська міська рада, державний
нотаріус Уманської міської державної
нотаріальної контори Кравчук Т.І. про
встановлення факту, що квартира
АДРЕСА_1 є об'єктом спільної власності,
визнання договору купівлі-продажу
даної квартири недійсним, переведення
прав та обов'язків покупця, скасування
реєстрації права власності на квартиру
та визнання права власності на
квартиру - скасувати.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_6
до ОСОБА_9, ОСОБА_11, третя особа:
Уманська міська рада, державний
нотаріус Уманської міської державної
нотаріальної контори Кравчук Т.І. про
встановлення факту, що квартира
АДРЕСА_1 є об'єктом спільної власності,
визнання договору купівлі-продажу
даної квартири недійсним, переведення
прав та обов'язків покупця, скасування
реєстрації права власності на квартиру
та визнання права власності на
квартиру - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 290
грн. 82 коп. та на користь ОСОБА_11 290 грн.
82 коп. сплаченого ними судового збору
за подачу апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20-ти днів до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :