Справа № 1309/487/12
Головуючий у 1 інстанції: Ригіна Л.М.
Провадження № 22-ц/783/2509/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк
Категорія справи:39
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети
Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Залізничного районного суду
міста Львова від 09 липня 2013 року,

В С Т А Н О
В И Л А:

У січні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Львівської міської
ради і Залізничної районної
адміністрації, треті особи - ОСОБА_4,
ОСОБА_5 і Обласне комунальне
підприємство Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», у якому просив суд
визнати за ним право власності в
порядку спадкування на самочинно
реконструйований житловий будинок
АДРЕСА_1 (в подальшому - «спірний
будинок»).

Позовні вимоги мотивував тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_6,
який був власником спірного будинку, а
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати, ОСОБА_7.
Він проживає у спірному будинку і є у
ньому зареєстрованим, однак не може
оформити свої спадкові права на нього,
оскільки його батько самовільно
здійснив реконструкцію згаданого
будинку, однак не оформив
правовстановлюючих документів на
реконструйований будинок (а.с. 3-4).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
вище згаданого позову відмовлено (а.с.
71-73) і позивач ОСОБА_3 оскаржив це
рішення в апеляційному порядку.

Апелянт просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги,
покликаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, та на невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Стверджує, що оригінал свідоцтва
про право власності на спірний будинок
було втрачено, у зв'язку з чим він
змушений був виготовити його дублікат,
однак реєстратор відмовляє йому у
реєстрації цього дубліката з
посиланням на те, що особа, на чиє ім'я
було видано цей дублікат, померла, а без
реєстрації даного дубліката він не має
можливості оформити свої спадкові
права, внаслідок чого змушений
звертатися до суду (а.с. 75-77).

Сторони спору та їхні представники,
будучи належним чином повідомленими
про час і місце апеляційного розгляду
справи (а.с.89-93, 138-141), повторно в судове
засідання не з'явилися.

Апелянт подав до суду заяву про
підтримку поданої ним апеляційної
скарги та про апеляційний розгляд
справи за його відсутності (а.с. 142).

Представник Львівської міської ради
подала до суду заяву з проханням
відхилити апеляційну скаргу та про
апеляційний розгляд справи за
відсутності представника Львівської
міської ради (а.с. 144-145).

Інші учасники процесу про причини
своєї повторної неявки до суду
повторно суд не повідомили.

З урахуванням вище наведених обставин
колегія суддів вважає можливим
апеляційний розгляд справи (у
відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України)
за відсутності сторін та їхніх
представників.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відмову у задоволенні позовних вимог
суд мотивував тим, що власником
спірного будинку ОСОБА_6, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, за життя було проведено
самочинну реконструкцію цього будинку,
а відтак до позивача не може перейти
право власності на нього, а лише на
будівельні матеріали, обладнання тощо,
які були використаними в процесі цього
будівництва.

Однак, вище наведені висновки судом
зроблені за неповного з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
та з порушенням норм матеріального
права, виходячи з наступного.

Спірний будинок на підставі рішення
виконкому Львівської міської Ради
депутатів трудящих від 16.09.1965 року № 543
(а.с. 102) був куплений ОСОБА_6 (батьком
позивача) по договору купівлі-продажу
цього будинку від 02.11.1966 року,
посвідченому 14.11.1966 року нотаріусом 5
Львівської державної нотаріальної
контори за реєстровим № 4448 (а.с. 11, 103), та
зареєстрований Обласним комунальним
підприємством Львівської обласної
ради «Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» за ОСОБА_6 на праві
приватної власності (а.с. 101, 105).

У відповідності до рішення виконкому
Львівської міської Ради депутатів
трудящих від 12.09.1953 року № 1286 за даним
будинком закріплено у користування
земельну ділянку площею 286,6 кв.м. (а.с.
123).

У подальшому (як вбачається з
технічного паспорта на спірний будинок
- у 1967 році) цей будинок ОСОБА_6 був
самочинно реконструйований, в
результаті чого його загальна площа
збільшилася до 50,6 кв.м. (а.с. 125-128).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а.с. 5), а
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 - його
дружина і мати позивача (а.с. 6).

Як вбачається з Будинкової книги по
спірному будинку, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були
зареєстрованими у спірному будинку з
07.07.1964 року і позивач є зареєстрований у
ньому з дня свого народження (а.с. 112-118).

Як вбачається зі спадкової справи
після смерті ОСОБА_7 (фотокопія якої є
долученою до матеріалів даної справи),
позивач в межах 6-ти місячного строку,
встановленого ч.1 ст. 1270 ЦК України для
прийняття спадщини, подав до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_7. Інших спадкоємців (крім
позивача) не має.

Листом П’ятої львівської державної
нотаріальної контори від 30.01.2014 року
ОСОБА_3 на його заяву від 30.01.2014 року
роз'яснено, що (зокрема) для отримання
свідоцтва про право на спадщину після
смерті ОСОБА_6 і ОСОБА_7 „необхідно
надати оригінали правовстановлюючих
документів, що зареєстровані згідно
законодавства, що діяло на момент
смерті спадкодавця та підтверджують
належність йому майна. У разі
відсутності правовстановлюючих
документів (заявнику ОСОБА_3) необхідно
звернутись до суду" (а.с. 107).

В свою чергу Управління комунальної
власності Департаменту економічної
політики Львівської міської ради своїм
листом від 16.07.2012 року відмовило ОСОБА_3
в оформленні права власності на
спірний будинок на померлого ОСОБА_6 - з
посиланням саме на його смерть, а також
роз'яснило, „що для визнання права
власності на (спірний) будинок (ОСОБА_3)
вправі звернутися до суду" (а.с. 38).

Вище наведені обставини стверджуються
матеріалами справи та визнаються
сторонами спору, а відтак в силу норми,
що передбачена ч. 1 ст. 61 ЦПК України,
доказуванню не підлягають.

Таким чином, за ситуації, що склалася,
позивач ОСОБА_3 за відсутності
правовстановлюючих документів на
спірний будинок, «що зареєстровані
згідно законодавства, що діяло на
момент смерті спадкодавця», був
позбавлений можливості оформити свої
спадкові права на цей будинок, так само,
як був позбавлений можливості оформити
такі документи на ОСОБА_6 або ОСОБА_7, як
спадкодавців, у зв'язку зі смертю
останніх.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України
(ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Відтак зазначена норма визначає
об'єктом захисту порушене, невизнане
або оспорене право чи цивільний
інтерес.

Порушення права пов'язано з
позбавленням його володільця
можливості здійснити (реалізувати)
своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права
виникає невизначеність у праві,
викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або
оспорення суб'єктивного права є
підставою для звернення особи за
захистом свого права із застосуванням
відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та
інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із
способів захисту цивільних прав та
інтересів є визнання права, що в рівній
мірі означає як наявність права, так і
його відсутність або й відсутність
обов'язків.

Таким чином, виходячи із загальних
засад цивільного законодавства і
судочинства, права особи на захист в
суді порушених або невизнаних прав,
рівності процесуальних прав і
обов'язків сторін (ст.ст. 3, 12-15, 20 ЦК
України, ст.ст. 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України),
слід дійти висновку про те, що у випадку
невизнання і оспорювання прав
власності позивача на спірний будинок,
як складову частину спадщини після
смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7, таке право
підлягає захисту судом шляхом визнання
прав позивача на підставі п.1 ч.2 ст. 16 ЦК
України.

Крім того, законодавчі обмеження
матеріально-правових способів захисту
цивільного права чи інтересу
підлягають застосуванню із
дотриманням положень ст.ст. 55, 124
Конституції України та ст. 13 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, відповідно до
яких кожна особа має право на
ефективний засіб правового захисту, не
заборонений законом.

Як вбачається зі змісту статті 392 ЦК
України, власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо (зокрема) це право
оспорюється або не визнається іншою
особою.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" від 1
липня 2004 року, державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень, що супроводжується внесенням
даних до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону
право власності та інші речові права на
нерухоме майно, набуті згідно з діючими
нормативно-правовими актами до
набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до
набрання чинності Законом України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень"
нерухоме майно набувається в порядку,
який існував на час його будівництва, а
не виникає у зв'язку із здійсненням
державної реєстрації права власності
на нього в порядку, передбаченому цим
законом, яка є лише офіційним визнанням
державою такого прав, а не підставою
його виникнення (постанови Верховного
Суду України від 13 червня 2012 року №
6-54цс12 та від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13).

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Крім того,
згідно з частиною першою та частиною
другою статті 5 Цивільного кодексу
України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.

Так, 05 серпня 1992 року було встановлено
порядок та умови прийняття в
експлуатацію об'єктів будівництва
постановою Кабінету Міністрів України
від 5 серпня 1992 року № 449 "Про порядок
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів державного
замовлення" (втратила чинність). Тобто,
до 05 серпня 1992 року не передбачалась
процедура введення приватних житлових
будинків в експлуатацію при оформленні
права власності.

З аналізу положень Конституції
України та Цивільного кодексу
України вбачається, що не потребує
введення в експлуатацію приватних
житлових будинків, збудованих до 05
серпня 1992 року, при набутті права
власності на такі об'єкти (лист
Державної архітектурно-будівельної
інспекції України від 01 вересня 2011 року
№ 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію
об'єктів, закінчених будівництвом до 5
серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 05 серпня 1992 року індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, які не підлягають
прийняттю в експлуатацію, вимогам
законодавства, будівельних норм,
державних стандартів і правил, зокрема
для потреб державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно, є
технічний паспорт, складений за
результатами технічної інвентаризації
(лист Державної
архітектурно-будівельної інспекція
України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 "Щодо
порядку прийняття в експлуатацію
самовільно побудованого садового
будинку і розмірів штрафів").

Відповідно до статтей 25, 30, 346 ЦК
України, листа Міністерства Юстиції
України № 19-32/319 від 21 лютого 2005 року,
якщо у разі смерті власника нерухомого
майна, первинна реєстрація права
власності на яке не проводилася і
правовстановлюючий документ
відсутній, питання про визначення
належності цього майна попередньому
власнику та наступного власника
(спадкоємця) повинно вирішуватися в
судовому порядку.

Відповідно до додатку 3 "Тимчасового
положення про порядок реєстрації права
власності на нерухоме майно" рішення
суду є правовстановлюючим документом,
на основі якого може бути проведена
реєстрація права власності на нерухоме
майно.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Вище наведені правові позиції знайшли
своє відображення в інформаційному
листі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16.05.2013 року №
24-753/0/4-13 (зокрема - у п. 3.3 згаданого
листа), підготовленого на виконання
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01.03.2013 року № 6 «Про
узагальненні судової практики
розгляду цивільних справ про
спадкування».

За таких обставин колегія суддів
вважає, що право власності ОСОБА_6 на
спірний будинок встановлено
матеріалами справи, зокрема - договором
купівлі-продажу цього будинку від
02.11.1966 року, посвідченому 14.11.1966 року
нотаріусом 5 Львівської державної
нотаріальної контори за реєстровим №
4448.

Також судом встановлено, що після
смерті ОСОБА_6 спадщину після його
смерті прийняла його дружина, ОСОБА_7, а
спадщину після її смерті прийняв
позивач ОСОБА_3.

З урахуванням вище наведеного
оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового - про
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1 і
4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду
міста Львова від 09 липня 2013 року
скасувати і ухвалити нове, яким позов
ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 загальною
площею 50,6 кв.м. в порядку спадкування за
законом після смерті його матері
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженим
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання рішенням
законної сили.

Суддя:

Судді: