Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/5077/14р.
Головуючий у 1-й інстанції Курдюков
Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова
О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Токмацького районного суду
Запорізької області від 06 жовтня 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
за участі третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
відділу Державної виконавчої служби
Токмацького міськрайонного управління
юстиції Запорізької області, про
стягнення заборгованості по виплаті
аліментів та неустойки (пені) за час
прострочення сплати аліментів,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
за участі третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
відділу Державної виконавчої служби
Токмацького міськрайонного управління
юстиції Запорізької області, про
звільнення від заборгованості по
сплаті аліментів та зменшення
неустойки (пені), яка виникла за час
прострочення сплати аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3, за участі
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
ВДВС Токмацького міськрайонного
управління юстиції Запорізької
області, про стягнення заборгованості
по виплаті аліментів та неустойки
(пені) за час прострочення сплати
аліментів.

В позові зазначала, що 12.06.1999 року
сторони зареєстрували шлюб. 15.03.2001 року
шлюб між ними було розірвано і нею було
змінено прізвище «ОСОБА_4» на дівоче
прізвище «ОСОБА_4». Від шлюбу сторони
мають спільну дитину - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. 23.06.2006 року вона
зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 і змінила
прізвище з «ОСОБА_4» на прізвище
чоловіка «ОСОБА_4». Відповідно до
виконавчого листа № 2-218 від 30.01.2002 року,
виданого Токмацьким районним судом, з
ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на
користь позивача на утримання сина -
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4
частини всіх видів заробітку
щомісячно, починаючи стягнення з 25.01.2002
року і до досягнення дитиною
повноліття. Відповідач протягом
тривалого часу не сплачує аліменти, які
присуджені. Заборгованість по сплаті
аліментів утворилася з вини
відповідача, через його небажання
сплачувати аліменти, адже він на
протязі значного періоду часу не
платив аліменти, не погашав
заборгованість, не виявляв бажання
надавати матеріальну допомогу дитині.
Державним виконавцем боржник
неодноразово викликався до ВДВС для
сплати заборгованості, попереджався
про кримінальну відповідальність за
ст. 164 КК України, але заходи щодо
відшкодування заборгованості з боку
боржника не вживалися. На підставі
цього начальником ВДВС Токмацького РУЮ
направлялося подання начальнику
Токмацького МРВ УМВС України в
Запорізькій області про розгляд
питання щодо порушення кримінальної
справи відносно ОСОБА_3 за ознаками
злочину, передбаченого ст. 164 КК
України, за злісне ухилення від сплати
встановлених рішенням суду аліментів
па утримання дитини, що
підтверджується копією подання ВДВС
Токмацького РУЮ № 6251/02 від 22.04.2009 року.
Згідно наданої ВДВС довідки про
стягнення аліментів станом на 01.04.2009
року заборгованість складала 4137,22
гривень, сума заборгованості станом на
01.08.2013 року з урахуванням
заборгованості боржника до 01.04.2009 року
складає 14083,57 грн. Загальна сума
неустойки (пені) за період з 01.04.2009 року
по 31.07.2013 року складає 88504,76 гривень.

Просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її
користь заборгованість по аліментам у
сумі 14083,57 гривні та пеню за час
прострочення сплати аліментів у сумі
88504,76 гривні та стягнути з відповідача
судові витрати.

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, за
участі третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
ВДВС Токмацького міськрайонного
управління юстиції Запорізької
області, про звільнення від
заборгованості по сплаті аліментів та
зменшення неустойки (пені), яка виникла
за час прострочення сплати аліментів. В
зустрічному позові зазначав, що згідно
довідки ВДВС Токмацького МРУЮ № 15522/02
від 18.10.2013 року, ним сплачено аліментів
за період з 01.04.2009 року по 01.08.2013 року у
сумі - 7240 грн., а вказана заборгованість,
яка встановлена та визначена державним
виконавцем по конкретним періодам з
01.04.2009 року по 01.08.2013 року (щомісячно) з
урахуванням заборгованості станом на
01.04.2009 року в розмірі - 4137,22 грн., складає
-14083,57 грн. та утворилась через сплату
ним не в повній мірі аліментів.
Затверджений розрахунок державного
виконавця ВДВС Токмацького РУЮ
заборгованості по аліментам від 10.08.2013
року, він не зміг оскаржити у 10-ти
денний термін, як того вимагає ЗУ «Про
виконавче провадження» бо про
існування заборгованості він дізнався
тільки з отриманням від Токмацького
районного суду позовної заяви про
стягнення з нього заборгованості по
виплаті аліментів та неустойки (пені)
за час прострочення сплати аліментів. З
матеріалів виконавчого провадження за
виконавчим листом № 2-218 від 30.01.2002 року,
виданого Токмацьким районним судом
Запорізької області вбачається, що всі
попередження від ВДВС Токмацького РУЮ
(МРУЮ) стосовно наявності
заборгованості по сплаті аліментів
були надіслані державним виконавцем на
адресу: АДРЕСА_1, за якої він не був
зареєстрований та не проживав. Вказана
адреса вказана позивачкою навмисне.
Тому він не міг знати про надходження
повідомлень та листів від державного
виконавця про наявність
заборгованості по аліментам. Також в
матеріалах вказаного виконавчого
провадження відсутні будь які докази
того, що він був зареєстрований та
проживав за вказаною вище адресою, а
також відсутні будь які докази того, що
ним належним чином, як того вимагає
Закон, були отримані в свій час
попередження від ВДВС Токмацького РУЮ,
стосовно наявності заборгованості по
сплаті аліментів та відсутні належні
докази про наявність виконавчих
проваджень про примусове стягнення з
нього аліментів. Також у матеріалах
вказаної вище справи виконавчого
провадження за виконавчим листом № 2-218
від 30.01.2002 року виданого Токмацьким
районним судом Запорізької області,
навпаки знаходиться розписки позивача
від 02.02.2006 року та від 24.02.2006 року, про
отримання від нього грошей в рахунок
заборгованості по аліментам, що в свою
чергу підтверджують про відсутність з
боку стягувача аліментів будь яких
претензій до нього стосовно розміру
надісланих ним коштів та
заборгованості по аліментам, а з його
боку - заінтересованість у сплаті
аліментів на утримання сина ОСОБА_5.
Розмір неустойки (пені), що утворилась у
наслідку не сплати в повному розміру
аліментів, за своїм змістом є мірою
відповідальності за невиконання
зобов'язання, а не заміною основного
зобов'язання та в свою чергу не може
бути сумірною або більшою за суму
боргу. На даний час його сімейне та
матеріальне становище значно
змінилося не в кращу сторону. З 28.07.2006
року він перебуває у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_8, але фактично не
проживають разом як подружжя з початку
2014 року. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_3. Згідно рішенням
Токмацького райсуду Запорізької
області від 06.06.2014 року та на підставі
виконавчого листа від 19.06.2014 року, з
нього також стягуються аліменти на
користь ОСОБА_8 у розмірі 1/4 частини від
усіх видів доходів але не меш 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, на утримання сина
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. На даний час він
працюю менеджером з продажу у ПП
ОСОБА_11 та отримує регулярно заробітну
платню у розмірі 1/2 ставки, що складає у
середньому 600 грн. на місяць. Таким
чином вважає, що перераховані вище всі
обставини та факти, свідчать про те, що
заборгованість за аліментами виникла
не з його вини, а за наявності інших
обставин які мають істотне значення
для звільнення його повністю або
частково від сплати заборгованості по
аліментам та про відсутність його вини
та умисного ухилення від сплати
аліментів та у виникненні
заборгованості по сплаті аліментів на
утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за
період з 01.04.2009 року по 01.08.2013 рік. Просив
суд зменшити розмір неустойки (пені),
яка склалася за час прострочення
сплати аліментів на утримання сина
ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з 01.04.2009
року по 01,08.2013 року, на 80 відсотків від
розрахунку, що складає 70803,80 грн.;
звільнити його від сплати
заборгованості за аліментами на
утримання сина, яка склалася станом на
01.08.2013 року у розмірі 14083,57 грн.

Рішенням Токмацького районного суду
Запорізької області від 06 жовтня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_4
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 заборгованість по
аліментам у сумі 14083 грн. 57 коп. та пеню
за час прострочення сплати аліментів у
сумі 88504 грн. 76 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави
судові витрати по сплаті судового
збору в сумі 243 гривні 60 копійок.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на незаконність, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справ,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким його
зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення
представника апелянта ОСОБА_12,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін. Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини та відповідні
правовідносини.

Сторони перебували у шлюбі з 12.06.1999р. по
15.03.2001р.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину
- ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За виконавчим листом №2-218 від 30.01.2002
року, виданим Токмацьким районним
судом Запорізької області з
відповідача підлягають стягненню на
користь позивачки аліменти на
утримання сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в
розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку
щомісячно, починаючи стягнення з 25.01.2002
року і до досягнення дитиною
повноліття.

Згідно наданої ВДВС довідки про
стягнення аліментів станом на 01.04.2009
року заборгованість складала 4137,22
гривень, сума заборгованості станом на
01.08.2013 року з урахуванням
заборгованості боржника до 01.04.2009 року
складає 14083,57 грн.

З 28.07.2006р. відповідач перебуває у шлюбі
з ОСОБА_8, з якою мають сина ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_3. народження.

Згідно рішення Токмацького районного
суду Запорізької області від 06.06.2014р. з
відповідача стягнуто аліменти на
користь ОСОБА_8 на утримання сина
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.народження у
розмірі 1/4 частини усіх видів доходу.

Заробіток відповідача становить 614грн.
на місяць.

Судом першої інстанції встановлено, що
сума неустойки (пені) відповідача у
зв'язку з заборгованістю, яка виникла з
його вини, за період з 01.04.2009 року по
31.07.2013 року складає 88504,76 гривень.

Під час апеляційного розгляду
встановлено, що суд першої інстанції з
дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК
України належно оцінив надані
сторонами докази, виконав вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно з законом, вирішивши
питання наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про задоволення позову ОСОБА_4
та відмову у зустрічному позові ОСОБА_3

Рішення суду ухвалене у відповідності
з вимогами ч. 1 ст. 196 СК України, за якою
при виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Суд першої інстанції правильно
врахував, що зобов'язання зі сплати
аліментів носить періодичний характер
і повинно виконуватися щомісяця, а тому
перевіривши наданий позивачкою
розрахунок, який складений відносно
розміру несплачених аліментів по
кожному з періодичних платежів,
встановлений строк, до якого кожне із
цих зобов'язань мало бути виконано, та з
урахуванням встановленого погодився з
обчисленим розміром пені, виходячи із
суми несплачених аліментів за кожен
місяць окремо від дня порушення
платником аліментів свого обов'язку
щодо їх сплати, підсумувавши розміри
нарахованої пені за кожен із
прострочених платежів та визначивши її
загальну суму, яка відповідає
розрахунку позивачки і становить 88504,76
гривень.

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 11 вересня 2013 року № 6-81цс13 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

Судом першої інстанції взято до уваги
роз'яснення п. 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року № 3 "Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів" де
вказано: що передбачена ст. 196 СК
України відповідальність платника
аліментів за прострочення їх сплати у
виді неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення сплати
аліментів.

Суд першої інстанції правильно виходив
з того, що позивачка не має доводити
вини відповідача у наявності
заборгованості по аліментах, оскільки
вина відповідача презюмується і
обов'язок доведення відсутності такої
вини покладено саме на нього.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції,
дослідивши докази, а також, врахувавши
обставини справи, обґрунтовано виходив
з того, що відповідно до ч. 2 ст. 197 СК
України суд може повністю або частково
звільнити платника аліментів від
сплати заборгованості за аліментами,
якщо вона виникла у зв'язку з його
тяжкою хворобою або іншою обставиною,
що має істотне значення.

Такі обставини по справі відсутні,
оскільки платник аліментів є
працездатною особою, а наявності інших
обставин, що мають істотне значення та
могли б надати підстави для
застосування ч. 2 ст. 197 СК України,
ОСОБА_3 не довів.

Доводи апеляційної скарги, в яких
апелянт не погоджується зі стягненням
з нього пені не знайшли свого
підтвердження під час апеляційного
розгляду справи.

З зустрічної позовної заяви ОСОБА_3
видно, що він не оспорював розрахунок
розміру пені, а просив про його
зменшення до 70803,80грн. (80% від суми
позову), посилаючись на ті обставини, що
він частково аліменти сплачував, має
маленький заробіток та іншу дитину на
утриманні.

Діючи згідно ст. 11 ЦПК України в межах
заявлених позовних вимог суд першої
інстанції перевірив фактичні та
правові підстави зустрічного позову і
не знайшов підстав для його
задоволення.

Доводи апеляційної скарги значно
виходять за межі позовних вимог,
оскільки апелянт наразі наводить
власний розрахунок пені, виходячи не з
визначеного державним виконавцем
розміру заборгованості, а на свій
розсуд зазначає інші розміри сплачених
аліментів та розміри щомісячної
заборгованості. Відповідно, обрахована
ним сума пені є значно меншою.

Колегія суддів не може погодитися з
такими доводами апеляційної скарги,
оскільки вони суперечать вимогам ст.
ст. 10, 60 ЦПК України, які зобов'язують
сторони на засадах змагальності
доводити свої вимоги та заперечення
переконливими, належними та
припустимими доказами. Фактично
апелянт вимагає від суду зробити
припущення щодо наявності у нього
заборгованості у іншому розмірі, ніж
підтверджено органами ДВС, не надаючи з
цього приводу доказів. Вказане прямо
заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, яка
визначає, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги, що
заборгованість зі сплати аліментів
виникла не з вини апелянта не мають
доказів, незважаючи на те, що саме на
відповідача за законом покладено
обов'язок доведення відсутності вини у
виникненні заборгованості.

Судом першої інстанції в якості
належного доказу вини ОСОБА_3 у
виникненні заборгованості взяті до
уваги відомості виконавчого
провадження, за яким боржник
неодноразово викликався до ВДВС для
сплати заборгованості, попереджався
про кримінальну відповідальність за
ст. 164 КК України, але заборгованість не
погашав. Начальником ВДВС Токмацького
РУЮ направлялося подання начальнику
Токмацького МРВ УМВС України в
Запорізькій області про розгляд
питання щодо порушення кримінальної
справи відносно ОСОБА_3 за ознаками
злочину, передбаченого ст. 164 КК
України, за злісне ухилення від сплати
встановлених рішенням суду аліментів
па утримання дитини, що
підтверджується копією подання ВДВС
Токмацького РУЮ № 6251/02 від 22.04.2009 року.

Перелічені докази спростовують доводи
апелянта щодо відсутності його вини у
виникненні заборгованості зі сплати
аліментів на користь позивачки.

Доводи апеляційної скарги про неповне
з'ясування обставин справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення та неправильне застосування
норм матеріального та процесуального
права є неприйнятними, оскільки
апелянт не наводить, які саме обставини
справи були неповно з'ясовані судом, не
зазначено, яке значення для справи
мають ці обставини, які обставини
недоведені, а суд вважав їх
встановленими, які висновки суду не
відповідають обставинам справи та які
саме норми матеріального та
процесуального права порушені або
неправильно застосовані судом.

Такі доводи є безпідставними,
неспроможними і не дають підстав для
висновку про обґрунтованість
апеляційної скарги.

Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та для постановляння нового
рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Токмацького районного суду
Запорізької області від 06 жовтня 2014
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: