Справа № 465/330/14
Головуючий у 1 інстанції: Ванівський
Провадження № 22-ц/783/3212/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів:
Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю
секретаря Іванової О.О.

з участю
прокурора Лящука Т.І.,

ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на
рішення Франківського районного суду
м.Львова від 5 лютого 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, до Львівської міської ради,
обласного комунального підприємства
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки», з участю третіх
осіб: Управління комунальної власності
Львівської міської ради, ОСОБА_5,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, про скасування
реєстрації права власності та витягу
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Франківського районного суду
м.Львова від 5 лютого 2014 року
відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 до
Львівської міської ради, обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
з участю третіх осіб: Управління
комунальної власності Львівської
міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
про скасування реєстрації права
власності за № 6578015 на будинок АДРЕСА_1
та витягу № 4116883 від 12 липня 2004 року про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, виданого Львівським обласним
державним комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки
територіальній громаді м.Львова в
особі Львівської міської ради про
комунальну власність на вказаний
будинок на підставі рішення
Радянського райвиконкому м.Львова №271
від 26 травня 1987 року.

Рішення оскаржили ОСОБА_2 і ОСОБА_3
У апеляційній скарзі, посилаючись на
необґрунтованість та незаконність
оскаржуваного рішення, порушення норм
матеріального і процесуального права,
апелянти зазначають, що не згідні з
ним. Вказують, що судом порушено норми
процесуального права, що полягає у
затягуванні розгляду справи, ухвала
про забезпечення позову звернута до
виконання із запізненням. Судом не
взято до уваги подані позивачами
докази і ухвалено рішення на
припущеннях. Вважають, що судом
порушено норми Конституції України та
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод. Зазначають, що
реєстрація за Львівською міською радою
двохквартирного будинку, у якому
знаходиться приватизована ними
(апелянтами) квартира, означає
приватизацію будинку. Львівська
міська рада не є власником місць
загального користування в будинку,
оскільки квартири в ньому
приватизовані мешканцями у 1996 та 1999
роках; відтак власники квартир є
співвласниками місць загального
користування, що відповідає Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», ст. 382 ЦК України,
рішенню Конституційного Суду України
від 2 березня 2004 року. Вказують, що
державна реєстрація права власності на
будинок від 12 липня 2004 року відбулася з
порушенням чинного законодавства.
Просять скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове по суті позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги та заявлених
позовних вимог, оглянувши матеріали
інвентаризаційних справ на будинок
АДРЕСА_1 та квартири № 1 і № 2 у цьому
будинку, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційну скаргу слід
відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 15
ЦК України кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. За приписами ст. 16 ЦК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способи захисту
цивільних прав та інтересів, визначені
в ч.2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 20
Цивільного кодексу України право на
захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до ст.ст. 10, 59-61 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень. Обставини, визнані
сторонами, не підлягають доказуванню.

Встановлено, що в інвентаризаційній
справі на вказаний вище будинок
містяться відомості з 1945 року.
Зазначено, що будинок побудований
після революції (а.5 інвентаризаційної
справи). З 1971 року у інвентаризаційній
справі наявні відомості, що власником
цього будинку є місцеві ради (а.22-23
інвентаризаційної справи).

Рішенням виконавчого комітету
Радянської районної ради народних
депутатів м.Львова № 305 від 12 квітня 1983
року (п.45) вирішено підвальну квартиру
№3 загальною площею 33,3 кв.м у
згадуваному будинку демонтувати, зняти
з балансу житлово-експлуатаційної
установи як житло і передати в оренду
художнику ОСОБА_9 для обладнання
творчої майстерні (т.1 а.с.51,т.2 а.а.13).
Відповідно до ухвали Львівської
міської ради № 3889 від 9 вересня 2010 року
управлінням комунальної власності
укладено наступний договір оренди №
Ф-7670-10 від 27 грудня 2010 року з терміном
дії до 27 грудня 2012 року (т.1а.с.207-208, т.2
а.с.9,17-19).

Рішенням виконавчого комітету
Радянської районної ради народних
депутатів м.Львова № 271 від 26 травня 1987
року затверджено реєстр будинків, які
знаходяться на балансі місцевих рад у
Радянському районі, відповідно до
цього рішення будинок АДРЕСА_1
знаходиться на балансі ЖЕО Радянського
району м.Львова в цілому. Рішенням
доручено Львівському міжміському бюро
технічної інвентаризації провести
реєстрацію будинку і видати
реєстраційне посвідчення (т.1 а.с.8).
Власником цього будинку є місцеві ради,
що зареєстровано інвентаризаційним
бюро в реєстровій книзі
будинковолодінь під реєстром № 9368,
кн.10, н.р. № 6578015, та стверджується
довідкою про приналежність
будинковолодіння, яка міститься в
інвентаризаційній справі (т.2 а.с.39, т.3
а.с.6). Право власності територіальної
громади м.Львова в особі Львівської
міської ради на спірний будинок
зареєстровано на підставі рішення
виконавчого комітету Радянської
районної ради народних депутатів
м.Львова № 271 від 26 травня 1987 року.

Відповідно до ст.ст.89,90 ЦК Української
РСР 1963 року, які були чинними до вступу
в силу Закону України «Про власність»,
держава є єдиним власником всього
державного майна. До такої власності
належав і основний міський житловий
фонд. Будинок АДРЕСА_1 відносився до
державного житлового фонду.

Відповідно до ст.ст.4,5 ЖК України
державний житловий фонд включає жилі
будинки і жилі приміщення в інших
будівлях, що належать державі
(державний житловий фонд). Державний
житловий фонд перебуває у віданні
місцевих рад (житловий фонд місцевих
рад) та у віданні міністерств,
державних комітетів і відомств
(відомчий житловий фонд).

Судом встановлено, що власником
будинку в цілому є територіальна
громада м.Львова. Реєстрацію такого
права проведено на підставі рішення
виконавчого комітету Радянської
районної ради народних депутатів
м.Львова № 271 від 26 травня 1987 року. Дане
рішення не визнане в установленому
порядку недійсним, не скасоване, тобто
є чинним, що сторонами визнається.

Відповідно до Інструкції про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР від 31 січня 1966 року, яка
втратила чинність на підставі Наказу
Держжитлокомунгоспу № 56 від 13 грудня
1995 року, таку реєстрацію проводять
бюро технічної інвентаризації
виконавчих комітетів місцевих рад
(ст.1). Відповідно до ст. 4 цієї
Інструкції реєстрації підлягають
будинки в межах міст, що належать
місцевим Радам. Зі змісту ч.3 ст. 13
Інструкції вбачається, що на підставі
рішення виконавчого комітету місцевих
рад бюро технічної інвентаризації
проводить реєстрацію будинків та видає
реєстраційне посвідчення. Статтею 30
Інструкції передбачено ведення
реєстрових книг на будинки, що належать
державі і знаходяться в оперативному
управлінні місцевих рад (п.а).
Відповідно до ст.ст. 33,34 Інструкції
зміни в правовому стані повинні бути
внесені в реєстрову книгу.

Відповідно до ст. 86 ЦК Української РСР
1963 року в редакції закону від 16 грудня
1993 року відносини власності
регулюються Законом України «Про
власність», цим Кодексом, іншими
законодавчими актами. Статтею 1 Закону
України «Про власність» визначено, що
житловий фонд, будівлі та споруди є
національним багатством України і є
власністю її народу. Народ України
здійснює своє право власності через
відповідні ради. Відповідно до ст.31
цього Закону до державної власності
належить власність
адміністративно-територіальних
одиниць (комунальна власність). У ст. 32
вказаного Закону зазначено, що
суб'єктом права комунальної власності
є адміністративно-територіальна
одиниця в особі відповідних рад.

Статтею 35 Закону України «Про
власність», який був чинний на час
приватизації квартир мешканцями
спірного будинку, визначено, що
об'єктами права комунальної власності
є майно, що забезпечує діяльність
відповідних Рад і утворюваних ними
органів; кошти місцевих бюджетів,
державний житловий фонд, об'єкти
житлово-комунального господарства;
майно закладів народної освіти,
культури, охорони здоров'я, торгівлі,
побутового обслуговування; майно
підприємств; місцеві енергетичні
системи, транспорт, системи зв'язку та
інформації, включаючи націоналізоване
майно, передане відповідним
підприємствам, установам,
організаціям; а також інше майно,
необхідне для забезпечення
економічного і соціального розвитку
відповідної території.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» приватизація державного
житлового фонду здійснюється
уповноваженими на це органами,
створеними місцевою державною
адміністрацією, та органами місцевого
самоврядування. Приватизація
державного житлового фонду - це
відчуження квартир (будинків), кімнат у
квартирах та одноквартирних будинках,
де мешкають два і більше наймачів, та
належних до них господарських споруд і
приміщень - (підвалів, сараїв і т.ін.)
державного житлового фонду на користь
громадян України (ст.3).

Згідно із Законом України «Про місцеве
самоврядування в Україні» органи
місцевого самоврядування від імені та
в інтересах територіальних громад
відповідно до закону здійснюють
правомочності щодо володіння,
користування та розпорядження
об'єктами права комунальної власності,
в тому числі виконують усі майнові
операції, можуть передавати об'єкти
права комунальної власності у постійне
або тимчасове користування юридичним
та фізичним особам, здавати в оренду,
продавати і купувати, використовувати
як заставу, вирішувати питання їхнього
відчуження, визначити в угодах та
договорах умови використання та
фінансування об'єктів, що
приватизуються та передаються у
користування і оренду.

Розпорядженням виконавчого комітету
Львівської міської ради № 509 від 23
серпня 1996 року квартира № 1 у
згадуваному будинку передана у
власність ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_8,
ОСОБА_7, ОСОБА_2 і ОСОБА_6 (т.1 а.с.10, т.3
а.с.9). Після смерті ОСОБА_10
ІНФОРМАЦІЯ_1, належну йому на праві
власності частку (1/6) у квартирі
успадкувала ОСОБА_8 Відповідно до
договору про зміну форми власності на
частку квартири від 26 червня 2009 року
квартира належить на праві спільної
часткової власності ОСОБА_8 (1/3) та
ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (по 1/6
кожному). ОСОБА_8 подарувала належну їй
1/3 частку цієї квартири ОСОБА_3, що
стверджується договором дарування від
2 липня 2009 року. Проведено державну
реєстрацію права власності на квартиру
за її співвласниками ( т.3 а.с.9-20 ).

Розпорядженням виконавчого комітету
Львівської міської ради № 235 від 12
травня 1999 року квартира № 2 у цьому
будинку передана у власність ОСОБА_12,
ОСОБА_13 і ОСОБА_14 3 червня 1999 року вона
відчужена на підставі договору
купівлі-продажу ОСОБА_15 і ОСОБА_16, які
відповідно до договору купівлі-продажу
від 30 вересня 1999 року продали квартиру
ОСОБА_5 ( т.3 а.с.21-27).

Відповідно до ч.1 ст. 55 Закону України
«Про власність» власник не може бути
позбавлений права на своє майно, крім
випадків, передбачених цим Законом та
іншими законодавчими актами України.

Мешканці квартир №1 і №2 у будинку
АДРЕСА_1 приватизували квартири на
підставі Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду. Після приватизації цих квартир і
до часу розгляду справи судом власники
квартир не ставили питання про зняття
будинку з балансу балансоутримувача і
передачу його у власність об'єднанню
співвласників. Таке об'єднання ними не
створено.

14 червня 2004 року Управління
комунального майна Львівської міської
ради звернулося до Львівського
обласного комунального підприємства
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» з листом про
виготовлення витягу про реєстрацію
права власності на спірний будинок для
укладення
договору
купівлі-продажу (т.1 а.с.73, т.3 а.с.7).

Згідно з п.1.4 Тимчасового положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно обов'язковій державній
реєстрації підлягають право власності
та інші речові права на нерухоме майно,
розміщене на території України, що
належить фізичним та юридичним особам,
державі в особі органів, уповноважених
управляти державним майном, іноземцям
та особам без громадянства, іноземним
юридичним особам, міжнародним
організаціям, іноземним державам, а
також територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування.
Спірне нерухоме майно зареєстроване на
праві комунальної власності за
територіальною громадою м.Львова в
особі Львівської міської ради на
підставі рішення Радянського
райвиконкому м. Львова № 271 від 26 травня
1987року.

Львівським обласним державним
комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки 12
липня 2004 року виготовлено і видано
витяг № 4116883 на будинок АДРЕСА_1,
реєстраційний номер 6578015, номер запису
9368 в книзі 10 (т.3 а.с.8). Реєстратор
(Львівське обласне державне комунальне
бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки) надав інформацію з
Реєстру прав - витяг про реєстрацію
права власності на нерухоме майно №
4116883 від 12 липня 2004 року (т.3 а.с.8)
відповідно до п.п.7.1, 7.1.1 Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України № 7/5 від 7 лютого 2002
року.

Відповідно до ЦК Української РСР 1963
року право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом.
Така ж позиція висловлена у ст. 328
чинного ЦК України

Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» встановлено, що власники
квартир багатоквартирних будинків є
співвласниками допоміжних приміщень
будинку, технічного обладнання,
елементів зовнішнього благоустрою, які
передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають.

Відповідно до положень ч.2 ст. 382 ЦК
України власникам квартир у дво - або
багатоквартирному житловому будинку
належать на праві спільної сумісної
власності приміщення загального
користування, опорні конструкції
будинку, механічне, електричне,
сантехнічне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше однієї квартири, а
також споруди, будівлі, які призначені
для забезпечення потреб усіх
власників квартир, а також власників
нежитлових приміщень, які розташовані
у житловому будинку.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку» до
допоміжних приміщень відносяться
приміщення, призначені для
забезпечення експлуатації будинку та
побутового обслуговування мешканців
будинку (сходові клітини, вестибюлі,
перехідні шлюзи, позаквартирні
коридори, колясочні, кладові,
сміттєкамери, горища, підвали, шахти і
машинні відділення ліфтів,
вентиляційні камери та інші технічні
приміщення).

Відповідно до Рішенням
Конституційного Суду України від 2
березня 2004 року № 4-рп/2004 допоміжні
приміщення (підвали, сараї, кладовки,
горища, колясочні і т. ін.) передаються
безоплатно у спільну власність
громадян одночасно з приватизацією
ними квартир (кімнат у квартирах)
багатоквартирних будинків.
Підтвердження права власності на
допоміжні приміщення не потребує
здійснення додаткових дій. Таким чином,
допоміжні приміщення не підлягають
окремій реєстрації в бюро технічної
інвентаризації, як окремі об'єкти
нерухомого майна, оскільки вони
належать власникам приватизованих
квартир на праві спільної власності.

Виходячи з положень ЦК України, Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», вказаного вище
Рішення Конституційного Суду,
власникам приватизованих квартир
багатоквартирного будинку належать на
праві спільної сумісної власності
об'єкти нерухомого майна, призначені
для забезпечення експлуатації будинку,
та допоміжні приміщення визначені
законом, право власності на які
громадяни набувають одночасно з
приватизацією ними квартир.

З матеріалів справи вбачається, що у 1983
році підвальна квартира №3 загальною
площею 33,3 кв.м у згадуваному будинку
демонтована, знята з балансу
житлово-експлуатаційної установи як
житло і передана власником в оренду як
нежитлове приміщення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку» нежилими
приміщеннями будинку є приміщення, які
належать до житлового комплексу, але не
відносяться до житлового фонду, і є
самостійним об'єктом цивільно -
правових відносин.

Позивачі не надали доказів, що вказане
приміщення призначене для
забезпечення експлуатації будинку та
побутового обслуговування мешканців
будинку, а відтак має належати
мешканцям приватизованих квартир
будинку на праві власності. Дане
приміщення було самостійним об'єктом
цивільно -правових відносин до
приватизації житлових приміщень
(квартир) будинку їх мешканцями. Тобто
нежиле приміщення, функціональне
призначення якого не пов'язане з
обслуговуванням будинку та
прибудинкової території і яке є
самостійним об'єктом цивільно -
правових відносин, не стає спільною
власністю співвласників
багатоквартирного будинку та
перебуває у власності чи повному
господарському віданні попереднього
власника будинку.

Нежитлове приміщення площею 33,3 кв.м. у
будинку АДРЕСА_1 відноситься до
нежитлового і не виконує функцій
допоміжного приміщення та не
відповідає за забезпечення належного
функціонування житлового комплексу, а
тому таке приміщення є самостійним
об'єктом цивільно-правових відносин,
порядок надання в оренду та відчуження
якого проводиться на підставі
загальних правових норм, що регулюють
порядок надання нежитлових приміщень в
оренду та відчуження майна
територіальної громади. Розташування
певних приміщень у підвалах, цокольних
поверхах не може визнаватися
безумовною підставою віднесення їх до
статусу допоміжних, які підлягають
приватизації разом з приватизацією
квартир у будинку. За законом про
приватизацію нежилі приміщення
житлового фонду, які використовуються
на умовах оренди і при приватизації
житлового фонду передаються у
комунальну власність відповідних рад,
не втрачають свій статус не допоміжних
нежитлових приміщень, незалежно від
того, де, у якій частині житлового
будинку вони розташовані.

Будинок АДРЕСА_1 не знятий з балансу і
не переданий на баланс об'єднанню
співвласників чи власникам
приватизованих квартир. Будинок є
власністю територіальної громади у
особі міської ради, що відображено у
реєстраційних документах.

Відповідно до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» (ст.6) в
редакції, яка була чинною на час
розгляду справи судом першої
інстанції, обласне комунальне
підприємство «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
не мало повноважень на здійснення
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно і не входить до системи
органів державної реєстрації прав. До
участі в розгляді цієї справи не
залучений повноважний орган, що
реалізує державну політику у сфері
державної реєстрації прав. Склад осіб,
які брали участь у справі, визначений
позивачами. В порядку ст. 33 ЦПК України
питання про залучення належного
відповідача чи співвідповідача до
участі в розгляді справи не вирішено.

Суд встановив фактичні взаємини
сторін, які беруть участь у справі, і
прийшов до правильного висновку про
відмову в позові. Висновки суду не
спростовуються доводами апеляційної
скарги.

Колегія суддів приходить до висновку,
що підстави для скасування рішення
суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313,
ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м.Львова від 5 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: