Справа № 755/108/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" вересня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді -
Катющенко В.П.

при секретарях -
Нестеровському Б.Ю., Філімоновій Ю.О.,
Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в приміщенні
Дніпровського районного суду м. Києва,
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання зобов`язання припиненими
в зв`язку з новацією, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до
Дніпровського районного суду м. Києва з
позовом, в якому просить суд: стягнути з
відповідача ОСОБА_2 на її користь суму
боргу за прострочений період в розмірі
318 500 гривень; проценти нараховані
відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу
України в розмірі 102 026,84 гривень; 3%
річних відповідно до статті 625
Цивільного кодексу України в розмірі 38
638,84 гривень, всього 459 165,68 гривень;
зобов'язати відповідача відшкодувати
судові витрати, а саме - адвокатські
послуги в розмірі - 10 000,00 гривень
(витрати на послуги адвоката) - згідно
договору про надання правової допомоги
та судовий збір.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 24 грудня 2009 року
вона виступаючи позикодавцем передала
ОСОБА_2, що виступав позичальником
грошові кошти в сумі 28 000,00 євро, що на
день надання позики (за курсом НБУ
станом на 24 грудня 2009 року 1,00 євро = 11,375
грн.) складала суму в розмірі 318 500,00
гривень. Відповідач зобов'язався
повернути вказану суму грошових коштів
не пізніше 24 грудня 2010 року. Тобто між
нею та відповідачем було укладено
договір позики. В порушення умов
договору та закону, відповідач позику в
сумі 318 500,00 гривень їй не повернув після
настання граничного строку повернення
позики, позичальник своє зобов'язання
не виконав. Дана сума належить до
стягнення з відповідача, як основна
сума боргу. Окрім основної суми боргу,
відповідач повинен сплатити проценти в
розмірі 102 026,84 гривень, три відсотки
річних в сумі 38 638,84 гривень. Також вона,
через неправомірні дії відповідача,
вимушена була звернутися за
адвокатською допомогою. Між нею та
адвокатом ОСОБА_3 було укладено договір
- доручення про ведення справи № 8/19-11
від 19 листопада 2009 року. Згідно даного
договору вона сплатила адвокату ОСОБА_3
гонорар в розмірі 10 000,00 гривень - за
надання адвокатської допомоги.

Не погоджуючись з поданою позовною
заявою, в судовому засіданні 25 квітня
2014 року представником відповідача
ОСОБА_2 - ОСОБА_4, було подано зустрічну
позовну заяву про визнання
зобов'язання припиненим в зв'язку з
новацією, яка ухвалою суду, без виходу
до нарадчої кімнати із занесенням до
журналу судового засідання, була
прийнята судом до розгляду з первісним
позовом.

Відповідно до заявлених зустрічних
позовних вимог, позивач ОСОБА_2 просить
суд: визнати зобов'язання за усним
договором позики 28 000,00 євро укладеним
між ним і ОСОБА_1 та розпискою від 24
грудня 2009 року складеною ОСОБА_2
припиненими в зв'язку з новацією;
стягнути з ОСОБА_1 на його користь
судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 24
грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ним було
укладено усний договір позики. На
виконання цього договору ОСОБА_1
передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 28
000,00 євро, про що він склав розписку від
24 грудня 2009 року. Відповідно до
складеної розписки, він повинен був
повернути суму коштів одержаних в
позику до 24 грудня 2010 року. При цьому
сторони погодили в усному порядку, що
позичальник сплачуватиме позикодавцю
12% річних від суми отриманих в позику
коштів. Позичальник повернув частину
коштів, а саме, 4421,00 євро, про що
зроблено записи на зворотній стороні
копії розписки, яка знаходиться у
нього. Повернення цих коштів
підтвердила позикодавець, шляхом
проставлення свого підпису біля
вказаних записів на зворотній стороні
розписки. Після настання граничної
дати повернення коштів, сторони
вирішили продовжити строк дії договору
позики на невизначений термін. 15 червня
2013 року він та ОСОБА_1 вирішили
припинити зобов'язання за розпискою
від 24 грудня 2009 року, шляхом заміни
первісного зобов'язання новим
зобов'язанням між тими ж сторонами
(новація). В зв'язку з цим, він написав
нову розписку, в якій відобразив суму
позики, що була йому передана за
розпискою від 24 грудня 2009 року, з
врахуванням наступних перерахунків:
було віднято суму, яку позичальник
повернув (4421,00 євро) та додано до суми
позики суму нарахованих відсотків (12 %
річних за період з 24 грудня 2009 року по 15
червня 2013 року). В новому зобов'язанні
сторони також зменшили розмір
відсотків за користування грошовими
коштами з 12 до 8 відсотків та
встановили, що сума позики повинна бути
повернена ним до 15 червня 2014 року.
Фактично сторони своїми діями
припинили зобов'язання шляхом заміни
первісного зобов'язання новим
зобов'язанням між тими ж сторонами
(новація), оскільки були змінені не лише
сума позики, строк її повернення і
відсотки за користування, а й складено
нову розписку від 15 червня 2013 року, при
цьому воля сторін при складанні нової
розписки була спрямована саме на
заміну одного зобов'язання іншим. Тобто
сторони уклали новий договір позики
(розписка від 15 червня 2013 року), що
замінив попередній договір позики
(розписка від 24 грудня 2009 року). Також в
зв'язку з припиненням основного
зобов'язання, припинилися і додаткові,
зокрема нарахування 3% річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання. А відсотки за договором
позики були враховані при вчиненні
сторонами новації та їх сума була
додана до суми позики.

Представник позивача за первісним
позовом та відповідача за зустрічним
позовом в судовому засіданні позовні
вимоги за первісним позовом підтримав
у повному обсязі, з підстав викладених
у позовній заяві, проти зустрічного
позову заперечував. Пояснив суду, що
доказів повернення коштів з боку
відповідача ОСОБА_2 по позиці немає.
Також зазначив, що 200 євро, які начебто
повернув відповідач позивачу 15 червня
2013 року не має відношення до розписки
про отримання позики від 24 грудня 2009
року, а відноситься до розписки від 15
червня 2013 року. Зі слів позивача ОСОБА_1
15 червня 2013 року вона передала ОСОБА_2
позику в сумі 32 700 євро. Також пояснив,
що позивач неодноразово телефонувала
відповідачу для того, щоб останній
повернув борг, але він пояснював, що у
зв'язку з девальвацією курсу, бізнесові
справи пішли погано. Крім того,
зазначив, що між позивачем та
відповідачем були довірчі стосунки, до
надання позики, яка є предметом позову,
позивач також надавала відповідачу
кошти у позику, які останній повертав.
Після ж надання другої позики,
відповідач сказав що після вирішення
фінансовий проблем одразу поверне
обидві. Додатково відповідач також
обіцяв, що позивач стане його партнером
по бізнесу та буде отримувати прибуток.
Щодо зустрічних позовних вимог,
пояснив, що новації боргу не могло бути,
оригінал розписки знаходиться у
позивача.

Представник відповідача за первісним
позовом та позивача за зустрічним
позовом в судовому засіданні первісні
позовні вимоги не визнав, з підстав
викладених у запереченні на позов
(а.с.23-26), зустрічний позов підтримав у
повному обсязі. Пояснив суду, що між
позивачем та відповідачем було
досягнуто усної домовленості про
сплату ОСОБА_2 12 % річних за
користування позикою, наданою ОСОБА_1 24
грудня 2009 року. В подальшому, 15 червня
2013 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 200 євро,
17 червня 2013 року - 2 650 євро, 1300 євро, 40
євро та 231 євро. Крім того, також між
ними була домовленість, що розсипку від
24 грудня 2009 року ОСОБА_1 знищить, у
зв`язку з новацією боргу, яка оформлена
розпискою від 15 червня 2013 року.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, представника відповідача,
свідків, дослідивши матеріали справи,
оцінивши зібрані у справі докази в їх
сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Частиною 2 ст.1047 Цивільного кодексу
України, на підтвердження укладання
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи, 24
грудня 2009 року ОСОБА_2 склав розписку,
відповідно до якої, останній отримав у
борг 28 000 євро від ОСОБА_1 та
зобов'язувався повернути вказану суму
24 грудня 2010 року або в подальшому після
цього строку сума може бути збільшена,
при обопільній згоді сторін (а.с.54).

Крім того, 15 червня 2013 року ОСОБА_2 склав
розписку, відповідно до якої, останній
отримав у борг від ОСОБА_1 32 700 євро,
зобов'язувався сплачувати вісім
процентів річних від суми залишку
боргу, повернути вказану суму з
урахуванням 8% річних до 15 червня 2014
року (а.с.28).

Звертаючись до суду із зустрічними
позовними вимогами ОСОБА_2, посилається
на те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були
припинені всі зобов'язання за
розпискою від 24 грудня 2009 року, шляхом
заміни первісного зобов'язання новим
зобов'язанням за розпискою від 15 червня
2013 року.

Будучи допитаним в судовому засіданні
в якості свідка відповідач за
первісним позовом ОСОБА_2 пояснив суду,
що ОСОБА_1 являється його
співробітницею. Дійсно остання
позичила йому 25 000 євро, в розписці він
зазначив про отримання ним 28 000 євро, з
урахуванням процентів по день
повернення грошей - 2010 року. В 2013 році
він повернув ОСОБА_1 4500 євро і була
складена нова розписка, вони
порахували скільки він повинен
повернути по розписці 2009 року, з
урахуванням відсотків. Розписку від 2009
року вона повинна була знищити, але на
той час вона не мала її при собі і
пообіцяла її знищити. В подальшому,
зазначала, що її знищила. Грошові кошти
за другою розпискою не передавалися, в
останній було враховано попередній
борг, з урахуванням відсотків.

Будучи допитаною в судовому засіданні,
свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що
являється донькою ОСОБА_2 24 грудня 2009
року під час зустрічі її батька та
ОСОБА_1, вона присутня не була та
грошові кошти в її присутності не
передавались. Однак увечері, коли вона
приїхала за батьком, то перераховувала
гроші які він отримав від ОСОБА_1 в сумі
25000 Євро. Чи повертав грошові кошти за
вказаною розпискою її батько, їй не
відомо. В літку 2013 року вона була
присутня під час написання її батьком
іншої розписки. В той час, її батько та
ОСОБА_1 перерахували, з урахуванням
відсотків, скільки батько залишився їй
винним, та на цю суму батько написав
нову розписку. Також, в її присутності
ОСОБА_1 обіцяла знищити розписку 2009
року.

Статтею 1053 Цивільного кодексу України
передбачено, що за домовленістю сторін
борг, що виник із договорів
купівлі-продажу, найму майна або з
іншої підстави, може бути замінений
позиковим зобов'язанням. Заміна боргу
позиковим зобов'язанням провадиться з
додержанням вимог про новацію і
здійснюється у формі, встановленій для
договору позики (стаття 1047 цього
Кодексу).

Таким чином, новація - це спосіб
припинення зобов'язання за
домовленістю сторін про заміну
первісного зобов'язання новим
зобов'язанням між тими ж сторонами
згідно з вимогами ч. 2 ст. 604 ЦК.

Статтею 604 Цивільного кодексу України
визначено, що зобов'язання
припиняється за домовленістю сторін.
Зобов'язання припиняється за
домовленістю сторін про заміну
первісного зобов'язання новим
зобов'язанням між тими ж сторонами
(новація). Новація не допускається щодо
зобов'язань про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю, про сплату
аліментів та в інших випадках,
встановлених законом. Новація припиняє
додаткові зобов'язання, пов'язані з
первісним зобов'язанням, якщо інше не
встановлено договором.

В даному випадку, домовленість сторін
про новацію вважається укладеною, за
наявності об'єктивних і суб'єктивних
умов. До перших належать: 1) існування
між учасниками цивільних відносин
первісного зобов'язання, внаслідок
невиконання якого виник борг; 2)
домовленість сторін про припинення
існуючого боргового зобов'язання та
заміну його іншим - позиковим; 3)
можливість заміни первісного
зобов'язання (воно має відповідати
вимогам дійсності правочинів, бути
одним із тих юридичних фактів, на
підставі яких закон дозволяє
здійснювати новацію зобов'язання); 4)
наявність між борговим і позиковим
зобов'язаннями певного проміжку часу
та причинного зв'язку (боргове
зобов'язання повинно існувати на
момент прийняття сторонами рішення про
припинення їхніх правовідносин
новацією); 5) дійсність самої
домовленості сторін про новацію боргу
у позикове зобов'язання - вона має
відповідати всім вимогам закону щодо
правочинів та їхньої форми.

Суб'єктивний критерій виражається в
тому, що обов'язковою умовою новації є
наміри сторін припинити діюче боргове
зобов'язання та замінити його новим -
позиковим. Така воля сторін повинна
бути однозначно вираженою у договорі
новації або прямо випливати з нього.

Як вбачається з матеріалів справи,
розписка від 15 червня 2013 року, надана
ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_1 32 700
євро не може бути розцінена судом як
новація боргу, оскільки суб'єктний
критерій даної розписки не передбачає
існування на момент надання даної
розписки намірів її сторін припинити
діюче боргове зобов'язання від 24 грудня
2009 року та замінити його новим
зобов'язанням, що також
підтверджується перебуванням
оригіналу розписки від 24 грудня 2009 року
у ОСОБА_1 Крім того, сторонами у
розписці від 15 червня 2013 року не
обумовлено, що остання вважається
договором новації, а лише констатує
факт отримання ОСОБА_2 у борг від ОСОБА_1
грошових коштів з певною відсотковою
ставкою зі строком повернення до 15
червня 2014 року.

Таким чином, враховуючи вищевикладене
судом не вбачається підстав для того,
щоб вважати розписку від 15 червня 2013
року договором новації, у зв'язку з чим
розписка від 24 грудня 2009 року, як
договір позики не може вважатися
припиненим.

Аналізуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання
зобов`язання припиненими в зв`язку з
новацією, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України, боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту. Кожна із
сторін у зобов'язанні має право
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Як вбачається з розписки відповідача
за первісним позовом ОСОБА_2, останній
зобов'язався повернути позику за
договором позики від 24 грудня 2009 року -
24 грудня 2010 року.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. Боржник, який прострочив
виконання зобов'язання, відповідає
перед кредитором за завдані
простроченням збитки і за
неможливість виконання, що випадково
настала після прострочення.

З огляду на викладене вбачається, що з
боку ОСОБА_2 має місце порушення
зобов'язання в частині повернення
позики, у зв'язку з чим позивач за
первісним позовом ОСОБА_1 правомірно
вимагає стягнення не повернутих
грошових коштів за розпискою від 24
грудня 2009 року.

Станом на 24 грудня 2009 року за офіційним
курсом НБУ, співвідношення до гривні,
становило за 1,00 Євро - 11,375 гривень.
Таким чином, загальний розмір
заборгованості за договором позики від
24 грудня 2009 року становить 318 500,00
гривень.

Щодо посилань сторони відповідача
ОСОБА_2 на факти повернення з боку
ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 200 євро 15
червня 2013 року саме в рахунок боргу від
24 грудня 2009 року, то дані твердження
судом не можуть братися до уваги як
часткове виконання зобов'язання,
оскільки відображення на зворотньому
боці копії розписки від 24 грудня 2009
року, отримання з боку ОСОБА_1 15 червня
2013 року 200,00 Євро, не свідчать про
внесення даних коштів з боку ОСОБА_2
саме в рахунок виконання зобов'язання
від 24 грудня 2009 року.

Також, суд критично відноситься до
тверджень відповідача ОСОБА_2 про
повернення ОСОБА_1 грошових коштів за
розпискою від 24 грудня 2009 року на
загальну суму 4500 Євро, розрахунок яких
приведений ОСОБА_2 на зворотньому боці
копії розписки від 24 грудня 2009 року,
оскільки вказані розрахунки не
підтверджені будь-якими доказами,
виконані безпосередньо ОСОБА_2, та не
містять будь-якого підтвердження
отримання таких коштів ОСОБА_1 та її
підпису.

Аналізуючи вищевикладене, беручи до
уваги викладені вище обставини, суд
приходить до висновку про
обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1
в частині стягнення з ОСОБА_2 боргу за
договором позики від 24 грудня 2009 року в
розмірі 28000 Євро, що за курсом НБУ
становить 318 500 гривень.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
стягнення з відповідача ОСОБА_2
процентів в розмірі 102 026,84 гривень, то
суд зазначає наступне.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Позивачем для сплати відповідачу
розраховано 102 026,84 гривні процентів за
невиконання умов зобов'язання в період
часу з 24 грудня 2009 року по 20 грудня 2013
року, де розмір облікової ставки за
період часу з 24 грудня 2009 року по 08
червня 2010 року (193 дні) становить 10,25%, з 08
червня 2010 року по 08 липня 2010 року (30 дні)
- 9,5%, з 08 липня 2010 року по 10 серпня 2010
року (32 дні) - 8,5%, з 10 серпня 2010 року по 23
березня 2012 року (622 дні) - 7,75%, з 23 березня
2012 року по 10 червня 2013 року (416 днів) - 7,5%,
з 10 червня 2013 року по 13 серпня 2013 року (54
дні) - 7,0%, з 13 серпня 2013 року по 20 грудня
2013 року (129 днів) - 6,5%. В загальному сума
нарахованих позивачем ОСОБА_1
відсотків становить 102 026,84 гривень (318
500,00 * 10,25 % : 365 * 193) + (318 500,00 * 9,5 % : 365 * 30) + (318
500,00 * 8,5 % : 365 * 32) + (318 500,00 * 7,75 % : 365 * 622) + (318
500,00 * 7,5 % : 365 * 416) + (318 500,00 * 7,0 % : 365 * 54) + (318
500,00 * 6,5 % : 365 * 129).

В той же час, суд не може погодитися з
проведеним стороною позивача ОСОБА_1
розрахунком суми процентів за
невиконання умов зобов'язання з боку
ОСОБА_2, в частині визначення строків
користування грошовими коштами,
оскільки період з 24 грудня 2009 року по 07
червня 2010 року становить 165 дні, з 08
червня 2010 року по 07 липня 2010 року - 30
днів, з 08 липня 2010 року по 09 серпня 2010
року - 33 дні, з 10 серпня 2010 року по 22
березня 2012 року - 591 днів, з 23 березня 2012
року по 09 червня 2013 року - 444 дні, з 10
червня 2013 року по 12 серпня 2013 року - 64
дні, з 13 серпня 2013 року по 20 грудня 2013
року - 130 днів.

Таким чином загальний розмір процентів
за користування грошовими коштами
становить 100 000,26 гривень, де розмір
відсотків за період з 24 грудня 2009 року
по 07 червня 2010 року при розмірі
облікової ставки НБУ 10,25 % становить 147
57,89 гривень, за період з 08 червня 2010 року
по 07 липня 2010 року при розмірі
облікової ставки НБУ 9,5 % -2 486,91 гривень,
з 08 липня 2010 року по 09 серпня 2010 року
при розмірі облікової ставки НБУ 8,5% - 2
447,65 гривень, з 10 серпня 2010 року по 22
березня 2012 року при розмірі облікової
ставки НБУ 7,75 % - 39 967,39 гривень, з 23
березня 2012 року по 09 червня 2013 року при
розмірі облікової ставки НБУ 7,5 % - 29 057,67
гривень, з 10 червня 2013 року по 12 серпня
2013 року при розмірі облікової ставки
НБУ 7,0 % - 3 909,26 гривень, з 13 серпня 2013 року
по 20 грудня 2013 року при розмірі
облікової ставки НБУ 6,5 % - 7373,49 гривень.

Відповідно до вимог ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, а також боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому стягнення 3 процентів річних
згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України не є
неустойкою, адже є заходом
цивільно-правової відповідальності за
порушення грошового зобов'язання.
Відповідно до змісту ч. 2 ст. 625 ЦК
України фактично 3 процентів річних є
пенею, яка може застосовуватись в разі
прострочення грошового зобов'язання,
якщо в його умовах не був передбачений
такий вид санкції за його порушення.

Як роз`яснено в п.18 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
за змістом статті 552, частини другої
статті 625 ЦК інфляційне нарахування на
суму боргу за порушення боржником
грошового зобов'язання, вираженого в
національній валюті, та три проценти
річних від простроченої суми полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, тому
суд має виходити з того, що ці кошти
нараховуються незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за невиконання або
неналежне виконання зобов'язання.

Позивачем для сплати відповідачу
розраховано 38 638,84 гривень 3% річних, де
сума боргу - 318 500 гривень, кількість
днів користування грошовими коштами 1476
днів (318 500 * 3%: 365 * 1476).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України підставою
застосування передбаченої цією нормою
відповідальності є прострочення
боржником виконання грошового
зобов'язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612
ЦК України, боржник вважається таким,
що прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Згідно
зі статтями 251, 253 ЦК України строком є
певний період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення; перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
визначено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події. Якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Разом з тим, як вбачається з проведеною
позивачем розрахунку заборгованості,
загальна кількість прострочених днів
сплати з боку ОСОБА_2 становить 1457 днів,
що включає період з 12 серпня 2009 року по
13 серпня 2013 року. В той же час, як
вбачається з наданої ОСОБА_2 розписки
про отримання грошових коштів від
ОСОБА_1, строк повернення грошових
коштів визначений 24 грудня 2010 року. З
огляду на викладене, розмір 3% річних
має бути розрахований починаючи з 25
грудня 2010 року та закінчуючи датою
пред'явлення позивачем позову до
ОСОБА_2 про стягнення боргу, а саме 20
грудня 2013 року.

Таким чином, загальний розмір 3% річних
за невиконання вимог договору позики
від 24 грудня 2009 року становить 28 586,46
гривень (318 500 гривень (загальна сума
боргу) * 3% : 365 * 1092 (кількість
прострочених днів).

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Аналізуючи вищевикладені обставини в
їх сукупності, суд приходить до
висновку про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_1, а саме вважає за
необхідне стягнути з відповідача
ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 447 086
гривень 72 копійки, що включає в себе
суму неповернутого боргу в розмірі 318 500
гривень, відсотки в сумі 100 000,26 гривень
та 3% річних в сумі 28586,46 гривень, та
відмову в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2

В порядку ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України, з
відповідача за первісним позовом
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає до
стягнення судовий збір у розмірі 3441
гривню. Враховуючи, що суд дійшов
обґрунтованих висновків, щодо відмови
у задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_2, то з урахуванням положень
статті 88 Цивільного процесуального
кодексу України, відшкодування
судового збору, у разі відмови у позові
не підлягають.

В той же час, судом не вбачається за
можливе задоволення первісних
позовних вимог ОСОБА_1 в частині
стягнення з ОСОБА_2 судових витрат за
адвокатські послуги в сумі 10 000,00
гривень, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 79, 84, 88 Цивільного
процесуального кодексу України, судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. Витрати, пов'язані з оплатою
правової допомоги адвоката або іншого
фахівця права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Стороні, на користь якої
постановлено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

В силу ст.ст. 56 та 84 Цивільного
процесуального кодексу України ці
витрати мають бути пов'язані з оплатою
правової допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, які
допускаються до участі в розгляді
справи ухвалою суду за заявою особи,
яка бере участь в розгляді справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 19
грудня 2013 року між адвокатом ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 було укладено договір № 10/19-12
про надання правової допомоги, згідно
якого адвокат зобов'язується надати
клієнту кваліфіковану юридичну
допомогу у вирішенні юридичних
(правових) питань замовника, шляхом
надання консультацій, роз'яснень, а
також складання заяв, скарг та інших
документів правового характеру.

В той же час, жодних доказів, які б
підтверджували понесення ОСОБА_1
витрат, що пов'язані з наданням послуг
адвоката до позовної заяви додано не
було.

Враховуючи наведене та керуючись
ст.ст. 525, 526, 527, 530, 604, 612, 625, 631, 1046 -1048, 1053
Цивільного кодексу України, Постановою
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
ст.ст. 10, 60, 79, 84, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
борг за договором позики від 24 грудня
2009 року в розмірі 447 086 гривень 72 копійки
та судовий збір в розмірі 3441 гривню, а
всього 450 527 (чотириста п`ятдесят тисяч
п`ятсот двадцять сім) гривень 72
(сімдесят дві) копійки.

В решті позовних вимог - відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання зобов`язання припиненими
в зв`язку з новацією - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: