УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Маляренка
А.В.,Писаної Т.О.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом прокурора Іваничівського
району Волинської області в інтересах
держави в особі Іваничівської районної
державної адміністрації до ОСОБА_6 про
визнання недійсним та скасування
державного акта на право приватної
власності на землю, витребування
земельної ділянки із чужого
незаконного володіння, за касаційною
скаргою заступника прокурора
Волинської області в інтересах держави
в особі Іваничівської районної
державної адміністрації на заочне
рішення Іваничівського районного суду
Волинської області від 26 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 5 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року прокурор
Іваничівського району звернувся суду з
вищезазначеним позовом в інтересах
держави в особі Іваничівської районної
державної адміністрації (далі −?
Іваничівська РДА), обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що за результатами
перевірки додержання вимог Земельного
кодексу України (далі −? ЗК)
прокуратурою Іваничівського району
було виявлено незаконні дії службових
осіб управління Держкомзему
Іваничівського району та відділу
архітектури Іваничівської районної
державної адміністрації, спрямовані на
незаконну видачу земельних ділянок
громадянам. Тому просить визнати
недійсним та скасувати державний акт
на право приватної власності на землю,
виданий на ім'я ОСОБА_6 від 10 січня 2012
року № 057949, витребувати земельну
ділянки із чужого незаконного
володіння.

Заочним рішенням Іваничівського
районного суду Волинської області від
26 грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 5 березня 2014 року, у
позовних вимогах відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Волинської області в
інтересах держави в особі
Іваничівської районної державної
адміністрації просить скасувати
оскаржувані рішення та задовольнити
позов, обґрунтовуючи свої вимоги
порушенням судом першої та апеляційної
інстанцій норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Відмовляючи у задоволенні
пред'явленого позову, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що земельна ділянка
набута відповідачем на підставі
цивільно-правової угоди, яка не
суперечить вимогам чинного
законодавства, а тому і державний акт
на право власності на дану земельну
ділянку виданий ОСОБА_6 на законних
підставах та підстав для його
скасування судом не встановлено і
позивачі не надали доказів у
підтвердження своїх вимог, як того
вимагає ст. 60 ЦПК України.

Зазначені висновки суду не
відповідають вимогам матеріального та
процесуального закону та зроблені при
неповному з'ясуванні всіх обставин
справи.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням обласної ради від 24 вересня 2002
рок затверджено Регіональні правила
забудови Волинської області. На
замовлення Грибовицької сільської
ради було розроблено містобудівне
обґрунтування.

Розпорядженням першого заступника
голови Іваничівської районної
державної адміністрації від 13 жовтня
2009 року затверджено погодження вибору
місця розташування земельної ділянки,
надано дозвіл на складання проекту
землеустрою та передачі земельної
ділянки Грибовицькій сільській раді.

Розпорядженням голови Іваничівської
районної державної адміністрації було
затверджено проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
Грибовицькій сільській раді площею 20721
кв. м для будівництва та обслуговування
житлових будинків, господарських
будівель та споруд із земель запасу за
межами населених пунктів Грибовицької
сільської ради.

Розпорядженням заступника голови
Іваничівської районної державної
адміністрації від 23 березня 2010 року №
133 затверджено проект землеустрою щодо
відведення земельних ділянок на
території Грибовицької сільської ради.

Головою Іваничівської районної
державної адміністрації від 15 жовтня
2010 року видано розпорядження про
надання дозволу на розроблення
технічної документації із землеустрою
щодо виготовлення державних актів на
право власності на земельні ділянки на
території Грибовицької сільської ради
та розпорядженням від 16 листопада 2010
року затверджено технічну
документацію із землеустрою щодо
виготовлення державних актів на право
власності на земельні ділянки на
території Грибовицької сільської ради.

На підставі розпорядження
Іваничівської РДА від 15 жовтня 2010 року
№ 355 відповідачу року 11 січня 2012 року
було видано державний акт серії ЯК №
057953 на право власності на земельну
ділянку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом.

Згідно з вимогами п. 12 Перехідних
положень ЗК України (у редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин) до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзацах другому та
четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Повноваження органів виконавчої влади
та органів місцевого самоврядування
щодо передачі земельних ділянок у
власність або у користування
передбачені ст. 122 ЗК України (у
редакції чинної на час виникнення
спірних відносин), відповідно до ч. 3
районні державні адміністрації на
їхній території передають земельні
ділянки із земель державної власності,
крім випадків, визначених частинами
четвертою і восьмою цієї статті, у
власність або у користування у межах
сіл, селищ, міст районного значення для
всіх потреб та за межами населених
пунктів для: а) для
сільськогосподарського призначення; б)
ведення водного господарства; в)
будівництва об'єктів, пов'язаних з
обслуговуванням жителів
територіальної громади району (шкіл,
закладів культури, лікарень,
підприємств торгівлі тощо), з
урахуванням вимог частини сьомої цієї
статті.

Частина 4 ст. 122 ЗК України передбачає,
що обласні державні адміністрації
передають земельні ділянки на їх
території із земель державної
власності у власність або у
користування у межах міст обласного
значення та за межами населених
пунктів для всіх потреб, крім
випадків, визначених частинами
третьою, сьомою цієї статті.

Як вбачається із оскаржуваних судових
рішень, що спірна земельна ділянка
передана для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, а не
для реалізації права передбаченого ч.3
ст. 122 ЗК України.

Отже, враховуючи обставини справи,
встановлені судами вимоги ст. ст. 116, 122
та п. 12 Перехідних положень ЗК України,
колегія суддів дійшла висновку, що
відповідач, видаючи оспорювані
розпорядження, вийшов за межі своїх
повноважень так як виключно до
компетенції обласних державних
адміністрацій відноситься питання
щодо передачі у приватну власність
земельних ділянок за межами населеного
пункту.

Окрім того, відповідно до положень
статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
позивачем вимог та зазначених і
доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним,

чітким, викладеним у послідовності,
встановленій статтею 215 ЦПК

України, і обов'язково містити вступну,
описову, мотивувальну

та резолютивну частини.

Резолютивна частина повинна мати
вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що
випливають зі встановлених
фактичних обставин, висновки по суті
розглянутих вимог і залежно від
характеру справи давати відповіді на
інші питання, зазначені у ст. ст. 215 - 217
ЦПК України.

Незрозумілим є зазначене у
резолютивній частині судового рішення
першої інстанції, що відповідачем
земельна ділянка набута на підставі
цивільно- правової угоди.
Цивільно-правова угода −? це угода між
фізичною особою (фізичними особами) і
іншою фізичною особою (фізичними
особами) або юридичною особою
(юридичними особами), або між юридичною
особою (юридичними особами) і іншою
юридичною особою (юридичними особами)
направлена на виникнення, зміну або
припинення цивільних правовідносин.
Отже цивільно-правовою угодою може
вважатися будь-який договір.

Однак судами встановлено, що право
власності на земельну ділянку у
відповідача виникло на підставі
державного акта серії від 11 січня 2012
року ЯК № 057953, який було видано
відповідно до розпорядження
Іваничівської РДА від 15 жовтня 2010 року
№ 355.

Оскільки судами не досліджені всі
докази і неповністю з'ясовані
обставини у справі, то ухвалені судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Волинської області в інтересах держави
в особі Іваничівської районної
державної адміністрації задовольнити
частко.

Заочне рішення Іваничівського
районного суду Волинської області від
26 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Волинської області
від 5 березня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді: А.О.
Леванчук А.В. Маляренко В.А. Нагорняк
Т.О. Писана