справа № 462/1674/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року

Залізничний районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді :
Іванюк І.Д.

при секретарі с/з -
Журавльовій А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові справу
за позовом ОСОБА_2 до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» (ДГТО «Львівська
залізниця»), Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань (ФСС НВ та ПЗ), третя особа:
Первинна профспілкова організація
Локомотивного депо Львів-Захід
Львівської залізниці про
відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом та
уточненнями до нього (а.с. 167-172) до
відповідачів про відшкодування
моральної шкоди у сумі 100000 грн. Свої
вимоги мотивує тим, що з 1976 року по 2002
року працював слюсарем-ремонтником в
депо «Львів-Захід» ДГТО «Львівська
залізниця». В 1999 році він отримав
виробничу травму очей і голови при
виконанні трудових обов'язків, однак у
акт про нещасний випадок було внесено
лише таку травму, як «травматичний
керато-конюктивіт обох очей». В грудні
1999 р. він звернувся до суду і
Залізничним районним судом м. Львова
12.12.2000 р. було прийнято рішення,
залишене без змін ухвалою Апеляційного
суд Львівської області від 23.04.2011 р.,
яким Локомотивне Депо «Львів-Захід»
було зобов'язано внести в п. 9 акту про
нещасний випадок від 21.04.1999 р., що стався
з ОСОБА_2 доповнення «травма голови».
Невизнання відповідачем факту
спричинення шкоди його здоров'ю
призвело до сильних моральних
страждань, депресій, переживань, втрати
сну та спокою. Крім цього покликався на
те, що моральні страждання підсилились
звільненням його з роботи, відсутністю
належних житлових умов для проживання.
Із врахуванням наведеного просив позов
задоволити.

У судовому засіданні позивач та його
представник підтримали позовні вимоги,
давши пояснення аналогічні викладеним
у позовній заяві, додатково пояснили,
що їх вимоги у більшій мірі стосуються
відповідача ДГТО «Львівська
залізниця», а моральні страждання
позивача в першу чергу спричинені
діями його керівників, які не тільки не
надавали йому жодної допомоги на
лікування, а й відмовились виділити
суміжну кімнату у гуртожитку для
задоволення його житлово-побутових
потреб у посттравматичний період.

Представник відповідача Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" - Бухеник І.Б. (а.с.
156) в судовому засіданні заперечив
позовні вимоги (а.с. 60) та зазначив, що
моральну шкоду, заподіяну позивачу
внаслідок нещасного випадку, повинен
відшкодувати Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві відповідно до чинного на
той час законодавства. Також, позивачем
не доведено причинного зв'язку між
виробничими травами, які він отримав
21.04.1999р. та погіршенням стану його
здоров'я в 2007р., оскільки з медичних
висновків від 09.10.1984 р. та 29.12.1987 р.
вбачається, що він хворів психічним
захворюванням до настання нещасного
випадку на виробництві. Жодних доказів
того, що діями ДГТО «Львівська
залізниця» ОСОБА_2 було заподіяно
моральну шкоду у подальший період ним
не надано. Із врахуванням наведеного
просив в задоволені позову відмовити.

Представники Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань- Фарович Н.В. та Вахула Г.Й.
проти позову заперечили, пояснили, що
нещасний випадок із позивачем ОСОБА_2
стався 21.04.1999 р. у локомотивному депо
«Львів-Захід» ДГТО «Львівська
залізниця». 14.05.2002 р. позивач звернувся
до ФСС НВ та ПЗ про призначення йому
страхових виплат у зв'язку із
встановленням йому обласною МСЕК № 3 м.
Львова 20 % втрати працездатності.
Постановою ВВД ФСС НВ та ПЗ в м. Львові
№ 339 від 14.05.2002 р. вирішено призначити
ОСОБА_2 страхові виплати. У поданій
позивачем довідці МСЕК зазначено про
підтвердження ступеня втрати ОСОБА_2
працездатності внаслідок трудового
каліцтва, а не про його встановлення, що
дає підстави вважати, що такий ступінь
працездатності позивачу встановлено
до набрання чинності Законом України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», а тому таку шкоду має
відшкодувати саме підприємство. Окрім
того, відповідно до п. 3.8 Порядку
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків,
затвердженого наказом МОЗ від 23.11.1995 р.
за № 212 факт моральної шкоди мали право
встановлювати лікарі-психіатри та
лікарсько-консультативні комісії
лікувально-профілактичних закладів.
Медико-соціальні експертні комісії
встановлювали факт моральної шкоди на
підставі медичних документів, які
підтверджували наслідки перенесеного
стресу - депресію чи інші негативні
наслідки з урахуванням важкості
трудового каліцтва чи професійного
захворювання. При відсутності вказаних
підтверджуючих медичних документів
медико-соціальні експертні комісії
факт моральної шкоди не встановлювали,
але, якщо хворий наполягав на
встановленні факту моральної шкоди,
комісія направляла його на додаткове
медичне обстеження. Однак позивачем не
надано жодного документу на
підтвердження факту заподіяння йому
моральної шкоди відповідно до
вказаного наказу. Більше того,
позивачем не зазначено, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань заподіяно
йому шкоду. Просили у позові відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
учать у справі, дослідивши зібрані у
справі докази, вирішуючи спір на
підставі наданих доказів та в межах
заявлених позовних вимог, суд
приходить до наступного висновку.

У відповідності до ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна, а
також у фізичному болю та стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У відповідності до ст.ст. 21, 28, 34 Закону
України від 23.09.1999 року "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності" (в редакції чинній на
час спірних правовідносин) потерпілі
мають право на відшкодування моральної
шкоди за рахунок фонду соціального
страхування від нещасних випадків,
якщо стійку втрату працездатності у
зв'язку з травмою на виробництві або
професійним захворюванням вперше
встановлено, починаючи з 01.04.2001 року і
до припинення дії норми, яка
передбачала таке право. У
відповідності до пункту 3 Прикінцевих
положень вказаного Закону, на фонд
соціального страхування від нещасних
випадків покладався обов"язок по
виплаті заборгованості по моральній
шкоді, за умови, якщо вона залишилась не
відшкодованою підприємствами,
установами, організаціями потерпілим
працівникам, до набрання чинності цим
Законом.

Згідно із рішенням Конституційного
суду України від 07.01.2004 р. у справі
№1-рп/2004р. ушкодження здоров'я,
заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
працездатності спричиняють йому
моральні та фізичні страждання.

Як вбачається із роз'яснень, даних в п.
1.3 постанови Пленуму Верховного Суду
України N 11 від 27.03.1992 року " Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди"
спори, що виникають із приводу
заборгованості, повинні вирішуватись
на підставі законодавства, яке було
чинним на момент виникнення в
потерпілого права на відшкодування
шкоди. У п. 11 вказаної постанови
визначено, що у разі настання
страхового випадку Фонд виплачує
застрахованому чи особам, які мають на
це право, страхові виплати, передбачені
ст. 28 Закону N 1105-XIV. Право на отримання
потерпілим одноразової допомоги та
щомісячної страхової виплати настає з
дня встановлення йому
медико-соціальною експертною комісією
(далі - МСЕК) стійкої втрати професійної
працездатності. На підставі статей 1, 5
та ч. 3 ст. 28 Закону N 1105-XIV страхова
виплата за моральну шкоду провадиться
потерпілому незалежно від втрати ним
професійної працездатності.

Судом встановлено, що 21 квітня 1999 року
ОСОБА_2, працюючи на своєму робочому
місці, був травмований в
піскосушильному відділенні при
зачистці пісочного бункера від піску,
про що складено акт про нещасний
випадок форми Н-1 від 21.04.1999 року (а.с.
27-28). Не погоджуючись із формулюванням
обставин події, за яких стався нещасний
випадок, оскільки окрім травми обох
очей він одержав ще травму голови,
позивач подав позов про внесення змін в
акт про нещасний випадок, який рішенням
Залізничного районного суду м. Львова
від 12.12.2000 р. (а.с. 19-21), залишеного без
змін ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 23.04.2001 р. (а.с. 22-
25) було задоволено та внесено
відповідні виправлення в акт.

З виписки з акту огляду Обласної МСЕК №
3 серії ЛВА-2 № 006804 від 08.02.20012 р. (а.с. 192)
вбачається, що ОСОБА_2 встановлено 20%
втрати працездатності внаслідок
трудового каліцтва. Із виписки з акту
огляду Обласної МСЕК № 3 серії ЛВА-2 №
007682 від 17.12.2002 року (а.с. 17) вбачається, що
ОСОБА_2 визнано інвалідом 3 групи та
встановлено 40 % втрати працездатності.
У зв'язку із наявність вказаного
захворювання позивач ОСОБА_2
неодноразово перебував на
стаціонарному та амбулаторному
лікуванні, що стверджується наданими
виписками з історії хвороби.

Оскільки позивач зазнав ушкодження
здоров'я під час виконання трудових
обов'язків, що потягло за собою трудове
каліцтво, то суд приходить до висновку,
що йому завдано моральну шкоду.

Суд оцінює критично пояснення
представників ФСС ВН та ПЗ про
відсутність медичних документів на
підтвердження факту заподіяння
позивачу моральної шкоди, оскільки п. 3.8
Порядку встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків, затвердженого
наказом Міністерства охорони здоров'я
від 22.11.1995р. № 212 (зареєстрований у
Мін'юсті 22.03.1996р. за № 136/1161) передбачено,
що висновком медичних органів, як
підставою для відшкодування моральної
шкоди, може бути висновок
лікаря-психіатра
лікувально-профілактичного закладу,
або лікарсько-консультаційної чи
медико-соціальної експертної комісії
про стрес, якого зазнав потерпілий у
результаті трудового каліцтва чи
професійного захворювання, чи їх
наслідків, про депресію чи інші
негативні вияви стану потерпілого.
Такі висновки слід розглядати в
комплексі з іншими документами і
наявними відомостями про потерпілого.
Тобто чинним законодавством не було
передбачено, що виключно МСЕК
встановлює факт спричинення моральної
шкоди. Цей наказ втратив чинність на
підставі наказу МОЗ України № 420 від
05.06.2012р., тобто на час звернення
позивача з позовом до суду він був
нечинним. Оцінюючи наведене у
сукупності із рішенням
Конституційного Суду України від 07.01.2004
р. у справі №1-рп/2004р., відповідно до
якого самого факту стійкої втрати
професійної працездатності
потерпілому на виробництві достатньо
для відшкодування моральної шкоди,
спеціальний висновок МСЕК по цьому
питанню не вимагається.

Виходячи із наведеного, пункту 3
Прикінцевих положень Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин),
тієї обставини, що моральна шкода
ОСОБА_2 залишилась не відшкодованою
підприємством до набрання чинності цим
Законом, а також враховуючи глибину,
тривалість та характер моральних і
фізичних страждань позивача, стан його
здоров'я, настання у зв'язку з нещасним
випадком на виробництві негативних
змін у його житті, втрату життєвих
зв'язків, необхідності лікування,
істотність вимушених змін у його
життєвих стосунках, що вимагає від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя, та виходячи з
засад розумності, виваженості та
справедливості, суд приходить до
висновку про необхідність стягнення із
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань на користь
позивача моральної шкоди у сумі 10000
грн., що є належною компенсацією
заподіяної йому моральної шкоди.

В решті позовних вимог слід відмовити,
оскільки позивачем та його
представником не надано доказів на
підтвердження заподіяння йому
моральної шкоди подальшими
неправомірними діями адміністрації
підприємства.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 10,15,60, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 23, 1166
ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України, Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
рішенням Конституційного суду України
від 07.01.2004 р. у справі №1-рп/2004р.,
постановою Пленуму Верховного Суду
України N 11 від 27.03.1992 року " Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди", -

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Стягнути з Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань на користь ОСОБА_2 10000
(десять тисяч) грн. у відшкодування
моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовити за
безпідставністю.

Рішення у повному обсязі виготовлене у
5-денний строк.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд, що
його ухвалив, шляхом подання в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

СУДДЯ