УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.

Леванчука
А.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - комунальне підприємство
Київської обласної ради «Західне бюро
технічної інвентаризації» про
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя та виділ майна в
натурі, за касаційними скаргами ОСОБА_5,
яка діє від імені ОСОБА_4, на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 03 липня 2013 року, додаткове
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 25 листопада 2013
року та рішення апеляційного суду
Київської області від 13 березня 2014 року
та ОСОБА_6, який діє від імені ОСОБА_3, на
рішення апеляційного суду Київської
області від 13 березня 2014 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, в
обґрунтування вимог посилаючись на те,
що з 07 червня 1985 року по 25 грудня 2010 року
вона перебувала в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_4 За час перебування в
шлюбі на ім'я відповідача за письмовою
нотаріально посвідченою згодою
позивача на підставі договору
купівлі-продажу від 30 червня 2006
року була придбана земельна ділянка
площею 0,18 га, розташована в АДРЕСА_1. 22
березня 2007 року ОСОБА_4 отримав
державний акт на право власності на
вказану земельну ділянку.

У період шлюбу сторони збудували на
зазначеній земельній ділянці дачний та
гостьовий будинки. У добровільному
порядку відповідач відмовляється
поділити спірне майно, тому, уточнивши
вимоги, позивач просила визнати
спільною сумісною власністю її та
ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,18 га,
розташовану в АДРЕСА_1, та введені в
експлуатацію дачний і гостьовий
будинки, розташовані на вказаній
земельній ділянці; виділити в натурі
відповідно до висновку експертизи їй
та ОСОБА_4 по 1/2 частини спірної
земельної ділянки та по 1/2 частини
дачного та гостьового будинків.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 03 липня 2013 року
позов задоволено частково. Визнано за
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за
кожним на 1/2 частини земельної ділянки
площею 0,18 га, розташованої в АДРЕСА_1,
кадастровий номер :04:005:0016. Визнано
за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за
кожним на 1/2 частини будівельних та
оздоблювальних матеріалів,
використаних для будівництва дачного
та гостьового будинків, розташованих у
АДРЕСА_1. В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Обухівського
районного суду Київської області від 25
листопада 2013 року визнано спільною
сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4
земельну ділянку площею 0,18 га,
розташовану в АДРЕСА_1, кадастровий
номер :04:005:0016.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 13 березня 2014 року рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 03 липня 2013 року та
додаткове рішення Обухівського
районного суду Київської області від 25
листопада 2013 року скасовані та
ухвалено нове рішення про часткове
задоволення позову. Визнано спільною
сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4
земельну ділянку площею 0,18 га,
розташовану в АДРЕСА_1, та будинки не
введені в експлуатацію, розташовані на
вказаній земельній ділянці. В решті
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, яка діє від
імені ОСОБА_4, просить скасувати
рішення суду першої інстанції,
додаткове рішення суду першої
інстанції та рішення апеляційного суду
і ухвалити нове рішення про відмову в
позові, посилаючись на невідповідність
висновків судів обставинам справи,
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, який діє
від імені ОСОБА_3, просить скасувати
рішення апеляційного суду, посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Обговоривши доводи касаційних скарг,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судові рішення в повній мірі таким
вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову та додаткове
рішення, суд першої інстанції виходив
із того, що спірна земельна ділянка
була придбана сторонами в період шлюбу,
тому є спільною сумісною власністю
подружжя і підлягає поділу між ними в
рівних частках. Крім того, на вказаній
земельній ділянці за час перебування в
шлюбі сторони побудували не введені в
експлуатацію дачний та гостьовий
будинок реальний виділ яких
неможливий, тому між сторонами
підлягають поділу та визнанню в рівних
частках за кожним будівельні та
оздоблювальні матеріали, використані
для будівництва вказаних будинків.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та додаткове рішення суду
першої інстанції і ухвалюючи нове
рішення про часткове задоволення
позову та визнання за сторонами право
спільної сумісної власності на
земельну ділянку і не введені в
експлуатацію жилі будинки,
апеляційний суд, виходив із того, що
оскільки не можливо встановити, які
саме будівельні та оздоблювальні
матеріалів були використані під час
будівництва вказаних будівель та їх
вартість, та не можливо поділити спірне
майно в натурі, відсутні підстави для
задоволення вимог про визнання за
сторонами права власності по 1/2 за
кожним на земельну ділянку та не
введені в експлуатацію жилі будинки.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки суди
дійшли їх з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що з 07 червня 1985
року по 25 грудня 2010 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому
шлюбі.

За час перебування в шлюбі на підставі
договору купівлі-продажу від 30
червня 2006 року сторони придбали
земельну ділянку площею 0,18 га,
розташовану в АДРЕСА_1.

22 березня 2007 року ОСОБА_4 отримав
державний акт на право власності на
вказану земельну ділянку, розташовану
в АДРЕСА_1.

Крім того, в період шлюбу сторони
збудували на зазначеній земельній
ділянці дачний та гостьовий будинки.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст.
60 СК України майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 23 постанови від 21 грудня
2007 року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і
час його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає
поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК),
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом. Спільною
сумісною власністю подружжя, зокрема,
можуть бути: квартири, жилі й садові
будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і
робоча худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму
Верховного Суду України роз'яснив, що, у
разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Виходячи з положень ст. ст. 60, 69, 70 СК
України, ч. 3 ст. 368 ЦК України
незавершений будівництвом будинок,
зведений за час шлюбу, може бути
визнаний об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя із
визначенням часток.

Такий висновок викладений в постанові
Верховного Суду України від 15 травня
2013 року в справі № 6-37цс13, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Таким чином, ухвалюючи рішення в
частині визнання за сторонами права
спільної сумісної власності на
земельну ділянку та незавершені
будівництвом будівлі, апеляційний суд
дійшов вірного висновку, що вказане
майно набуде сторонами в період шлюбу,
тому відповідно до положень ч. 3 ст. 368 ЦК
України та ч. 1 ст. 60 ЦК України є
об'єктами спільної сумісної власності
подружжя.

Проте, ухвалюючи рішення в частині
поділу майна, що є спільною сумісною
власністю подружжя, суди дійшли
висновків з порушенням норм
матеріального та процесуального права
з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд (ч. 2
ст. 11 ЦПК України).

У порушення вказаних вимог закону та
положень ст. ст. 212-214 ЦПК України суд
першої інстанції, розглядаючи справу,
та апеляційний суд в порушення вимог
ст. ст. 303, 316 ЦПК України, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення, не звернули
уваги на те, що ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом про визнання земельної
ділянки та незавершених будівництвом
будинків спільною сумісною власністю
подружжя і виділ їх в натурі та вийшли
за межі позовних вимог, визнавши за
сторонами право власності на 1/2 частини
вищевказаних земельної ділянки та
будівельних і оздоблювальних
матеріалів, використаних під час
будівництва незавершених будівництвом
будинків. Крім того, не звернули уваги
на те, що частки майна дружини та
чоловіка є рівними, та суд у разі
неможливості реального поділу майна
між подружжям визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності; не
з'ясував, які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення
норм матеріального та процесуального,
рішення суду першої інстанції,
додаткове рішення суду першої
інстанції та рішення апеляційного суду
не можуть вважатись законними та
обґрунтованими і підлягають
скасуванню в частині виділу майна з
направленням справи в цій частині на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5, яка діє від
імені ОСОБА_4, та ОСОБА_6, який діє від
імені ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 03 липня 2013 року,
додаткове рішення Обухівського
районного суду Київської області від 25
листопада 2013 року та рішення
апеляційного суду Київської області
від 13 березня 2014 року в частині виділу
майна скасувати, справу направити в цій
частині на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

У решті рішення апеляційного суду
Київської області від 13 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

О.П. Касьян

Судді:

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

А.О. Леванчук

В.О. Савченко