АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 13 серпня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Альфа-банк» про захист
прав споживача, визнання пункту
кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом про визнання недійним
пункту 3.4. договору споживчого кредиту.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 25.12.2007
між ним та ЗАТ «Альфа - Банк»,
правонаступником якого є ПАТ «Альфа -
Банк» укладено договір споживчого
кредиту № 490053924.

Укладений між сторонами договір
містить п. 3.4 відповідно якого «В разі
невиконання чи неналежного виконання
зобов'язання в частині повернення
кредиту та/або сплати процентів,
комісій згідно умов цього договору
позичальник зобов'язаний сплатити
банку пеню в розмірі 1% (один відсоток)
від простроченої суми за кожний день
прострочення».

Позивач зазначає, що пеня становить 365%
на рік від суми неповернутого кредиту,
що суперечить принципам розумності та
справедливості та є несправедливим в
розумінні ст.ст. 11 та 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», вносить
дисбаланс договірних прав та
обов'язків сторін договору на шкоду
споживача, порушує ст. 55 Закону України
«Про банки та банківську діяльність»,
ст. 526 ЦК України. у зв'язку з викладеним
позивач просив суд визнати оспорюваний
пункт договору несправедливим, таким,
що суперечить ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» та недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 13 серпня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
посилаючись на незаконність,
необґрунтованість рішення, ухваленого
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог. Зокрема
зазначає, що суд першої інстанції не
звернув уваги на ту обставину, що під
час укладання договору споживчого
кредиту відповідачем не дотримано та
порушено вимоги Закону України «Про
захист прав споживачів», порушено
норми ст. 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» та
порушено права позивача як споживача
банківської послуги. Так, відповідно до
вимог Закону України «Про захист прав
споживачів», продавець, (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори укладені із споживачем умови,
які є несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Пункт 3.4 оскаржуваного
кредитного договору передбачає
нарахування пені в розмірі 1% за кожен
день прострочення виконання
зобов'язання за споживчим кредитом, що
в сукупності становить 365% від суми
неповернутого кредиту та/або
несплачених процентів за рік. Дана
умова кредитного договору є
несправедливою та суперечить
принципам розумності і
добросовісності та є наслідком
дисбалансу договірних прав та
обов'язків на шкоду позичальника, як
споживача послуг банку.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином. Позивач у клопотанні на
адресу суду просив перенести розгляд
апеляційної скарги, оскільки він
перебуватиме у відрядженні, проте не
надав жодного доказу на підтвердження
причин неявки в судове засідання.
Колегія суддів визнала за можливе
розглянути справу за відсутності осіб,
які не з'явились, оскільки їх неявка не
перешкоджає апеляційному розгляду
справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
норма договору про стягнення пені за
несвоєчасне виконання умов кредитного
договору є справедливою, відповідає
чинному законодавству та не суперечить
принципам розумності. Також позивачем
не було доведено несправедливість
кредитного договору в частині
встановлення пені за неналежне
виконання грошового зобов'язання.

Вказані висновки суду є законним та
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що 25.12.2007 між ЗАТ
«Альфа-Банк», правонаступником якого є
ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір № 490053924.

Відповідно п. 3.4 частини № 2 договору: «В
разі невиконання чи неналежного
виконання зобов'язання в частині
повернення кредиту та/або сплати
процентів, комісій згідно умов цього
договору позичальник зобов'язаний
сплатити банку пеню в розмірі 1% (один
відсоток) від простроченої суми за
кожний день прострочення».

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладанні
договору, виборі контрагента та
визначені умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Таким чином, законодавство України
вказує на те, що умови надання грошових
коштів встановлюються договором і
відповідно позичальник зобов'язаний
повернути кредит (грошові кошти в яких
видано кредит) та сплатити проценти за
їх користування.

За положеннями частини п'ятої статті 11,
статті 18 Закону України «Про захист
прав споживачів» до договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах, зокрема положення, згідно з
якими передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача, встановлення вимоги щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором. Якщо
положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

Аналіз вказаних норм дає підстави для
висновку, що несправедливими є
положення договору про споживчий
кредит, які містять умови про зміни у
витратах, зокрема, щодо плати за
обслуговування кредиту та плати за
дострокове його погашення, і це є
підставою для визнання таких положень
недійсними.

Пунктом 3.4 кредитного договору
визначено, що в разі невиконання чи
неналежного виконання зобов'язання в
частині повернення кредиту та/або
сплати процентів, комісій згідно умов
цього договору позичальник
зобов'язаний сплатити банку пеню в
розмірі 1% (один відсоток) від
простроченої суми за кожний день
прострочення».

Відповідно до ст. 546 ЦК України,
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

Частиною 1 статті 547 ЦК України
передбачено, що правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняється у письмовій формі.

Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

За таких підстав, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правомірного висновку про
відсутність підстав вважати, що
спірний пункт кредитного договору не
відповідає Конституції України та
положенням Закону України «Про захист
прав споживачів».

Крім того, позивач був ознайомлений з
умовами договору, всіма істотними
обставинами та наслідками його
підписання, що підтверджується його
особистим підписом. Спір щодо
невідповідності підпису у кредитному
договорі та графіку платежів за
договором між сторонами відсутній.

З огляду на викладене, висновок суду
про відсутність передбачених законом
підстав для визнання недійсним пункту
кредитного договору, є цілком
правомірним та обґрунтованим, з чим
повністю погоджується й суд
апеляційної інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно та
всебічно розглянув справу, надав всім
доводам сторін належну правову оцінку,
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

Таким чином, при апеляційному розгляді
справи порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 13 серпня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді