Справа 639/5503/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Срокіної І.І.

за участю секретаря Макушенко Т.В.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ПН ХМНО ОСОБА_4, ВДВС
Жовтневого РУЮ у м. Харкові., третя
особа Реєстраційна служба
Харківського міського управління
юстиції про захист права власності. , -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2011 р. позивач звернувся до суду
із зазначеним позовом, у якому просив
виділити його частку у спільній
сумісній власності зі ОСОБА_2 у
домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 як 1 /2
частину; визнати за ним право власності
на 1 / 2 частину зазначеного
домоволодіння та припинити право
власності ОСОБА_3 на 1 / 2 частину
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 20.12.2012 р. у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Ухвалою судової колегії судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Харківської області від 04.03.2013 р.,
рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05.06.2013 р., рішення Жовтневого
районного суду м. Харкова від 20.12.2012 р.
та ухвала суду апеляційної інстанції
від 04.03.2013 р. скасовано, справу передано
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

У липні 2013 р. справа надійшла до суду і у
серпні 2013 р. представником позивача
надано уточнену позовну заяву, у якій
він просить визнати право власності
ОСОБА_1 на 47 /100 частини домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1; витребувати 47 /100
частини домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння
ОСОБА_3; скасувати акт ВДВС Жовтневого
РУЮ у м. Харкові від 18.08.2003 р. про
передачу майна ОСОБА_3 та свідоцтво
про передачу майна стягувачу в рахунок
погашення боргу, яке видане ПН ОСОБА_4
02.09.2003 р. на ім'я ОСОБА_3 на домоволодіння
за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог
зазначав, що з 17.09.1977 р. позивач,
перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 За період
спільного проживання за договором
купівлі-продаж від 28.12.1978 р. придбали 54
/100 частини будинку з надвірними
побудовами за адресою: АДРЕСА_1.

46 /100 частин спірного домоволодіння,
перейшли у власність ОСОБА_2 за
правонаступництвом за заповітом.
Позивач та ОСОБА_2 добудували
домоволодіння, провели газ, обладнали
службові приміщення, збудували
надвірні добудови. В результаті чого,
вартість вказаного будинку значно
підвищилася.

У ОСОБА_2 була заборгованість перед
ОСОБА_3 в сумі 41440 грн. З метою стягнення
даної суми, відносно неї було відкрито
виконавче провадження. 18.08.2003 р. ВДВС
Жовтневого РУЮ в м. Харкові складено
акт про передачу ОСОБА_3 домоволодіння
за адресою: АДРЕСА_1. На підставі даного
акту, ОСОБА_3 отримав свідоцтво про
передачу майна стягувачу в рахунок
погашення боргу від 02.09.2003 р. У
подальшому ОСОБА_3 отримав дублікат
цього свідоцтва від 03.12.2003 р., на
підставі якого зареєстрував за собою
право власності на все домоволодіння
за адресою: АДРЕСА_1 в КП "ХМБТІ".

Зазначає, що внаслідок дій
відповідачів були порушені його
майнові права позивача, а саме: право
спільної сумісної власності подружжя
на зазначене домоволодіння не
скасовано, оскільки не відбулася подія
передбачена ст. 346 ЦК України. Наявність
у нього права власності на частину
спірного домоволодіння обґрунтовує
тим, що вони з відповідачем у шлюбі,
існує договір купівлі-продажу 54/100
частин спірного домоволодіння та
висновок судової будівельно-технічної
експертизи ХНДІСЕ № 10194 від 30.06.2006
року.

Вважає, що у порушення ст. 50 ЗУ "Про
виконавче провадження" в редакції, що
діяла у 2003 р. було звернуто стягнення на
його майно , про що жодним чином його не
повідомлено. Не зважаючи, що позивач не
являється боржником у виконавчому
провадженні, його майно було
безоплатно передано ОСОБА_3 При цьому
ВДВС Жовтневого РУЮ в м. Харкові не мав
права передавати домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 без
попереднього визначення долі
відповідача ОСОБА_2 у вказаному
домоволодінні та не мав права
передавати належну позивачу долю в
домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1
ОСОБА_3, оскільки позивач не являвся
боржником у виконавчому провадженні і
його майно не підлягало стягненню.

У зв'язку із тим, що ВДВС грубо порушив
норми ЗУ "Про виконавче провадження", ЦК
України, звернувши стягнення на частку
майна, яка належала боржнику, без
відома власника, та видав незаконний
акт про передачу майна стягнувачу, у
зв,язку із чим свідоцтво про право
власності на майно видане ПН ХМНО
ОСОБА_4 02.09.2003 р., також не є законним та
підлягає скасуванню.

У вироку Київського районного суду м.
Харкова від 18.03.2002 р. , відносно ОСОБА_2,
зазначено, що ОСОБА_3 будучи допитаним
у якості свідка знав, що позивачу
ОСОБА_1 належить 1 / 4 частина будинку по
АДРЕСА_1 Вказує, що дані пояснення
свідчать про те, що на момент
оформлення у власність домоволодіння
по АДРЕСА_1, ОСОБА_3 знав, що позбавляє
ОСОБА_1 права власності на частину
домоволодіння. Вважає ОСОБА_3
недобросовісним набувачем майна і
вважає, що у нього є право на
витребування майна із чужого
незаконного володіння.

У судовому засіданні представник
позивача позові вимоги підтримав та
просив задовольнити, надавши пояснення
аналогічні вищевикладеним.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_1 визнала проти їх
задоволення не заперечувала.

Представник відповідача ОСОБА_3 у
судовому засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог, суду
пояснив, що 18.01.2002 р. вироком Київського
районного суду м. Харкова ОСОБА_2
визнана винною у скоєнні злочину
передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,
також суд задовольнив цивільний позов
ОСОБА_3 в сумі 41 400 грн. 05.05.2002 р.
Київський районний суд м. Харкова видав
виконавчий лист № 1-212/3. 18.02.2002 р.
винесена постанова про відкриття
виконавчого провадження. 28.03.2002 р., у
присутності ОСОБА_2 складений акт опису
та арешту будинку за адресою: АДРЕСА_1.
08.08.2002 р. проведено аукціон. З серпня 2002
р. по 10.06.2003 р. виконавче провадження
зупинялось, у зв'язку із розглядом у
суді заяви про розподіл спільного
майна (дана заява залишена без
розгляду). На 11.08.2003 р. назначено
повторний аукціон, який не відбувся.
18.08.2003 р. складено акт державного
виконавця про передачу майна
стягувачу. 22.09.2003 р. видано свідоцтво на
право власності на будинок за адресою:
АДРЕСА_1. Таким чином, саме з 22.09.2003 р.
ОСОБА_3 є власником будинку.

Зазначає, що на сьогоднішній день не
існує і взагалі не існувало рішення
суду яким би, дії державних виконавців
у вищезазначеному виконавчому
провадженні визнавалися незаконними.

Позивач та його представник
зловживають своїми процесуальними
правами. Так, позивач повторно подає
майже ідентичний позов зменшивши лише
суб'єктивний склад. ОСОБА_2,
перетворилась з позивача у
відповідача. Вважає, що заявлені
вимоги не підлягають задоволенню у
зв'язку зі спливом строку позовної
давності,оскільки про порушення свого
права позивач дізнався ще в 2002 р.
Позивач не звертався до суду з позовом
про вилучення майна з під арешту,
натомість звернувся з позовом про
захист свого права лише в 2011 р. Заяву
про поновлення строків, або хоча б
обґрунтування чому позов поданий через
9 років не надав.

Представник відповідача посилається
на твердження представника позивача
про те, що державний виконавець
зобов'язаний перевіряти належність
майна, навіть, якщо у нього є відповіді
з органів, які здійснюють державну
реєстрацію нерухомого майна. Зазначає,
що з цим не можна погодитися, оскільки у
ст.. 19 Конституції України зазначено, що
державні органи діють виключно на
підставі законів. Так, в ЗУ "Про
виконавче провадження", обов'язок
перевіряти належність майна, якщо у
нього є данні про власника отримані у
встановленому законом порядку
відсутній.

Не погодився із доводами представника
позивача про те, що рішення
апеляційного суду Харківської області
від 03.06.2011 р. не має преюдиційних фактів,
які б відносилися до даного спору,
оскільки, у ст. 223 УПК України в ч. 2
зазначено, що після набрання рішенням
суду законної сили сторони та треті
особи із самостійними вимогами, а також
їх правонаступники не можуть знову
заявляти в суді ту саму позовну вимогу
з тих самих підстав, а також оспорювати
в іншому процесі встановлені судом
факти і правовідносини, також
посилався на ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
відповідно до якої обставини,
встановлені судовими рішеннями у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Вважає,
що обставини встановлені апеляційним
судом Харківської області у рішенні
від червня 2011 р. про законність дій
державних виконавців та законність
акту про передачу майна стягувачу від
18.08.2003 р. та законність свідоцтва на
право власності на будинок за адресою:
АДРЕСА_1 доказуванню не підлягають, а
тому і оспорюванню в даному судовому
процесі також не підлягають.

Вважає твердження зазначені у позові
про те, що його довіритель є
недобросовісним набувачем
безпідставним, оскільки, в ч. 2 ст. 388 ЦК
України зазначено, що майно може бути
витребувано від добросовісного
набувача, якщо воно було продане у
порядку, встановленому для виконання
судових рішень. Зазначає, що
законодавство встановлює також захист
прав добросовісних набувачів у тому
випадку, коли вони набули майно в
порядку, встановленому для виконання
судових рішень. Ця норма фактично
спрямована на абсолютний захист
інтересів добросовісного набувача,
який набув у такому порядку майно, а
відтак не допускає можливості
витребування його власником за
будь-яких умов. Не погодився із
посиланнями на вирок Київського
районного суду м. Харкова від 18.01.2002 р.,
як на доказ того, що ОСОБА_3, нібито знав
про те, що частина будинку за адресою:
АДРЕСА_1 належить позивачу, оскільки, як
видно з пояснень, це він чув від ОСОБА_2,
яка була визнана цим вироком винною у
скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст.
190 КК України (шахрайство); відповідно
до ч. 4 ст. 61 вирок, у кримінальному
провадженні, що набрав законної сили,
або постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкова для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено вирок
або постанову суду, з питань, чи мали
місце ці дії та чи вчинені вони цією
особою Вважає,що ні зазначений вирок,
ні пояснення ОСОБА_3 зазначені у ньому
не можна розглядатися, як належний та
допустимий доказ його обізнаності про
належність ОСОБА_1 частини будинку.
Висновок судово-будівельної технічної
експертизи за 2006 р., вважає неналежним
доказом під час розгляду справи,
оскільки сама експертиза проводилась
по іншій справі, а питання які
вирішував, експерт, а саме про вартість
будинку та про частку у праві власності
ОСОБА_1 встановлювався станом на 2006 р.,
хоча з 2003 р. власником є ОСОБА_3

Стосовно вимоги позивача про визнання
за ним права власності на 47 /100 частини
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, то
вона є необґрунтованою, оскільки
відповідно до ст. 368 ЦК України спільна
сумісна власність це власність двох
або більше осіб без визначення часток
кожного з них. Таким чином, право
власності у позивача могло б виникнути,
якщо б домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1 було б визнане спільною
сумісною власністю подружжя, але
рішенням апеляційного суду
Харківської області від 03.06.2011 р. у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 стосовно визнання права
спільної сумісної власності на
домоволодіння - відмовлено. ОСОБА_6 є
добросовісним набувачем, оскільки
майно отримав не за відплатним
договором, а у порядку виконання
рішення суду. Крім того, законність та
правомірність дій ВДВС Жовтневого РУЮ
м. Харкова стосовно передачі
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 вже
підтверджена рішенням Апеляційного
суду Харківської області від 03.06.2011 р.

Вимоги про скасування акту ВДВС
Жовтневого РУЮ у м. Харкові не
підлягають не лише задоволенню але й
розгляду, оскільки рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 03.06.2011 р. відмовлено у задоволенні
позовних вимог стосовно визнання
незаконним та скасування акту ВДВС
Жовтневого РУЮ у м. Харкові від 18.08.2003 р.
про передачу майна житлового будинку
за адресою: АДРЕСА_1 стягувачу та
скасуванню свідоцтва про передачу
майна стягувачу в рахунок погашення
боргу від 02.09.2003 р., яке видане ПН ХМНО
ОСОБА_4 за реєстровим № 2510, які були
заявлені ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Представник відповідача Жовтневого
ВДВС ХМУЮ у судове засідання не
з'явився, надав письмові пояснення щодо
уточненої позовної заяви, у яких просив
проводити розгляд справи за їхньої
відсутності.

ПН ХМНО ОСОБА_4 заперечувала про її
участі у справі у якості відповідача.
Просила проводити розгляд справи за її
відсутності, у прийнятті рішення
покладалася на розсуд суду.

Представник третьої особи
реєстраційної служби ХМУЮ проти
задоволення позову заперечував,
вважає, що позивачем належним чином не
обґрунтовано в чому саме полягає
матеріально-правова або
процесуально-правова
заінтересованість РС ХМУЮ як третьої
особи.

Суд, заслухавши пояснення учасників
процесу, що з,явилися, дослідивши
матеріали справи вважає позовні вимоги
такими, що підлягають задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, що з 17
вересня 1977 року позивач перебуває у
шлюбі із ОСОБА_2.( а.с.15 т.1).

54 100 частини домоволодіння АДРЕСА_1
належало ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 28.12.1978 р., а 46 100
частин згідно із свідоцтвом про право
на спадщину за заповітом від 06.03.1997
року.

Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Зазначене
свідчить про наявність у позивача
права на 1 2частину майна придбаного у
шлюбі.

Відповідно до ст. 50 ЗУ "Про виконавче
провадження" у редакції, яка діяла на
час правовідносин, що виникли,
звернення стягнення на майно боржника
у разі відсутності у боржника коштів
та цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача,
стягнення звертається на належне
боржникові інше майно, за винятком
майна, на яке згідно з законом не може
бути накладено стягнення.

Стягнення на майно боржника
звертається в розмірах і обсягах,
необхідних для виконання за
виконавчим документом з урахуванням
витрат на виконання та стягнення
виконавчого збору. У випадках коли
боржник володіє майном спільно з
іншими особами, стягнення звертається
на його частку, що визначається судом
за поданням державного виконавця. (
Частина шоста статті 50 із змінами,
внесеними згідно із Законом N 327-IV ( 327-15
) від 28.11.2002 ).

Згідно з вироком Київського районного
суду м. Харкова із ОСОБА_2 в рахунок
відшкодування шкоди стягнуто 41440 грн.
на користь ОСОБА_7

Як вбачається із вироку суду про
наявність у ОСОБА_2 у власності лише
частини домоволодіння, а не усього
відповідачу ОСОБА_7 було відомо, про що
зазначено у вироку суду ( т.2 а.с.217-218).
Це свідчить про те, що він не є
добросовісним набувачем майна у
розумінні положення ст. 388 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
у особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в
розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише
тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є повернення майна з
незаконного володіння.

До відповідача ОСОБА_3 майно перейшло
на підставі акту ВДВС Жовтневого РУЮ,
який був складений з порушенням вимог
ст. 50 ЗУ "Про виконавче провадження", про
що йому було відомо і що призвело до
видачі приватним нотаріусом ОСОБА_4,
свідоцтва про передачу майна
стягувану.

Тобто майно вибуло із володіння
власника поза його волею, що дає
підстави для його витребування,
оскільки відповідно до ст. 387 ЦК України
особа має право витребувати майно із
чужого незаконного володіння .

Приймаючи до уваги, що підставою для
отримання права власності ОСОБА_3
стали акт виконавчої служби та
свідоцтво про передачу майна
стягувачу, яке видано приватним
нотаріусом, вони підлягають
скасуванню.

Визнаючи наявність у позивача права
власності саме на 47 /100 частин
домоволодіння, суд виходить із того, що
за період шлюбу подружжя ОСОБА_2
провели ремонтні та будівельні роботи,
провели газ, що призвело до значного
збільшення його вартості. Зазначене
підтверджується висновком судової
будівельно-технічної експертизи , яка
була проведена у рамках іншої
цивільної справи, яка виникла у
результаті правовідносин сторін, з
приводу права власності на спірне
домоволодіння. Згідно із висновком
вказаної експертизи частка
будинковолодіння , розташованого по
АДРЕСА_1 з урахуванням виконаних в
ньому ремонтних та будівельних робіт
та технічного стану будівель, що має
належати ОСОБА_1 становить 47 /100 частин.
Вартість частини домоволодіння, що
має належати ОСОБА_1 станом на червень
2006 року складає 123927 грн. ( а.с.144-146 т.1)

Суд не вбачає підстав для застосування
до виниклих правовідносин строку
позовної давності, оскільки строк
позивачем на звернення до суду не
пропущений, про що свідчать наявні у
матеріалах справи письмові докази, а
саме ухвали суду про залишення
позовів, саме позивача і спільних з
відповідачем ОСОБА_2, без розгляду у
грудні 2002 р., у грудні 2007 р., та 10.08.2005 р.,
(а.с.116,192,195 т.1). Про намагання подружжя
ОСОБА_2 вирішити питання з
відповідачем щодо зміни правового
статусу спірного володіння свідчать
і копії розписок, які надавалися
одному із представників ОСОБА_6.(
а.с.157,158 т.1). Усе зазначене свідчить про
те, що позивач не погоджувався з
передачею усього майна ОСОБА_3 До того
ж заява про застосування строків
позовної давності представником
відповідача подана через канцелярію
суду 15.08.2014 року в стадії судових
дебатів, а саме після виступу у дебатах
представника позивача.

Суд вважає безпідставними посилання
представника відповідача на рішення
суду апеляційної інстанції від 03
червня 2011 року, у розумінні положень ч.3
ст. 61 ЦПК України, оскільки предметом
розгляду у тій справі були інші вимоги,
і заявлялися інші підстави для
визнання незаконними акту про передачу
майна стягувачу, свідоцтва про право
власності. Рішення суду першої
інстанції перевірялося у межах
заявлених вимог і доводів апеляційної
скарги. Рішення апеляційною
інстанцією ухвалювалося не про той
предмет і не з тих підстав, які були
предметом розгляду у зазначеній
справі.

Усе вищевикладене дає суду підстави
для задоволення заявлених вимог,
оскільки 47 /100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1 підлягають витребуванню у
відповідача ОСОБА_3 як у особи, яка є
недобросовісним набувачем цієї
частини майна і визнання за позивачем
права власності. Правочини, які стали
підставою для набуття права власності
ОСОБА_3 на все спірне домоволодіння, а
не на його частину, підлягають
скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 50 ЗУ "Про виконавче провадження",
ст..ст.387,388, ст.ст. 10,11,60,209, 212-215 ЦПК
України,суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ПН ХМНО ОСОБА_4, ВДВС Жовтневого
РУЮ у м. Харкові., третя особа
Реєстраційна служба Харківського
міського управління юстиції про
захист права власності задовольнити.

Витребувати 47/100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1 із незаконного володіння
ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1 ПІН НОМЕР_1 право
власності на 47/100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1

Скасувати акт відділу державної
виконавчої служби Жовтневого РУЮ у м.
Харкові від 18 серпня 2003 року про
передачу майна стягувану ОСОБА_3 (ПІН
НОМЕР_2).

Скасувати свідоцтво про передачу
майна стягувану в рахунок погалення
боргу видане ПН ХМНО ОСОБА_4 від 02.09.2003
року на ім,я ОСОБА_3 на домоволодіння за
адресою пров. Дністровський,3

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Жовтневий районний суд м. Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Головуючий суддя
Срокіна І.І.