Справа №490/5732/14-ц 29.09.2014 29.09.2014 29.09.2014
Провадження №22-ц/784/2572/14
Головуючий першої інстанції
Суддя-доповідач
апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

29 вересня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Серебрякової
Т.В.,

з секретарем судового засідання Яценко
Л.В,

за участю: представника заявника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відділу
державної виконавчої служби Хомко Є.О.,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
Центрального відділу державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції ухвалу
Центрального районного суду міста
Миколаєва від 04 червня 2014 року,
постановлену за скаргою ОСОБА_2 на дії
Центрального відділу державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду зі скаргою на дії Центрального
відділу державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції (далі - Центральний ВДВС
Миколаївського МУЮ) щодо неправомірної
відмови у надіслані поштовим переказом
на її адресу суму грошових коштів у
розмірі 1 034 грн. 98 коп. та покладення
обов'язку на державну виконавчу службу
надіслати поштовим переказом
вищевказані кошти на її адресу.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2
зазначала, що на виконанні у
Центральному ВДВС Миколаївського МУЮ
знаходилося виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
листа №2-7-2241/2007 р., виданого 25 жовтня 2007
року Центральним районним судом міста
Миколаєва, відповідно до якого з ОСОБА_5
на її користь стягнуто 10 650 грн. збитків
та 137 грн. судових витрат.

04 квітня 2014 року на рахунок з обліку
депозитних сум Центрального ВДВС
Миколаївського МУЮ надійшли кошти у
сумі 1 034 грн. 98 коп., які були стягнуті з
ОСОБА_5

16 квітня 2014 року вона звернулась до
виконавчої служби із заявою, в якій
просила надіслати стягнуті кошти на її
адресу поштовим переказом.

Проте, листом від 18 квітня 2014 року,
останній було відмовлено у надіслані
поштовим переказом зазначених коштів,
з посиланням на ч.5 ст.45 Закону України
«Про виконавче провадження.

Посилаючись на те, що такі дії
Центрального ВДВС Миколаївського МУЮ є
незаконними та порушують її права, як
стягувача, заявник просила скаргу
задовольнити.

Ухвалою Центрального районного суду
міста Миколаєва від
04 червня 2014 року скаргу задоволено.
Визнано неправомірними дії
Центрального ВДВС Миколаївського МУЮ
щодо відмови у надісланні поштовим
переказом на адресу ОСОБА_2 стягнутої з
ОСОБА_5 суми грошових коштів у розмірі 1
034 грн. 98 коп. Зобов'язано Центральний
ВДВС Миколаївського МУЮ надіслати
поштовим переказом на адресу
ОСОБА_2 стягнуті з ОСОБА_5 грошові кошти
в розмірі 1 034 грн. 98 коп. Вирішено
питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Центральний ВДВС
Миколаївського МУЮ порушує питання про
скасування ухвали суду першої
інстанції та постановлення нової
ухвали, якою відмовити у задоволенні
скарги ОСОБА_2, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм матеріального та
процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи скаргу, суд першої
інстанції виходив з того, що вимоги
заявника про визнання неправомірними
дії державної виконавчої служби щодо
відмови у надіслані поштовим переказом
грошових коштів є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду, з огляду на таке.

Так, відповідно до ст.124 Конституції
України та ст.14 ЦПК України судові
рішення ухвалюються судами іменем
України і є обов'язковими до виконання
на всій території України.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
яка є частиною національного
законодавства, кожна людина при
визначенні її громадянських прав і
обов'язків має право на справедливий
судовий розгляд. Виконання судового
рішення є складовою частиною судового
розгляду.

Згідно із ч.2 ст.2 Закону України «Про
виконавче провадження» примусове
виконання рішень здійснюють державні
виконавці, визначені Законом України
«Про державну виконавчу службу».

Державний виконавець, відповідно до
вимог ч.1 ст.6 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21 квітня 1999
року (з наступними змінами та
доповненнями), зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб; вживати передбачених
цим Законом заходів примусового
виконання рішень, неупереджено,
своєчасно і в повному обсязі вчиняти
виконавчі дії (ч.1 ст.11 цього Закону).

Зокрема, він здійснює заходи, необхідні
для своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

За змістом ч.2 ст.30 Закону України
державний виконавець зобов'язаний
провести виконавчі дії з виконання
рішення майнового характеру протягом
шести місяців з дня винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження.

За правилами ст.383 ЦПК України сторони
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Така ж можливість оскарження дій чи
бездіяльності державного виконавця
передбачена Законом України «Про
виконавче провадження», зокрема,
у ст.82 вказаного Закону України
«Про виконавче провадження» зазначено,
що рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання судового рішення
можуть бути оскаржені сторонами до
суду, який видав виконавчий документ, а
іншими учасниками виконавчого
провадження та особами, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

У п.3 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах» роз'яснено,
що при розгляді скарг на рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби необхідно
враховувати, що Законом України «Про
виконавче провадження» передбачено
заборону на зловживання
процесуальними правами під час
здійснення виконавчого провадження.
Так, державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачені Законом України
«Про виконавче провадження» заходи
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.11
вказаного Закону), а особи, які беруть
участь у виконавчому провадженні,
зобов'язані сумлінно користуватися
усіма наданими їм правами з метою
забезпечення своєчасного та в повному
обсязі вчинення виконавчих дій (ч.7 ст.12
вказаного Закону).

З матеріалів справи вбачається, що на
виконанні у Центральному ВДВС
Миколаївського МУЮ знаходилось
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа №2-7-2241/2007
р., виданого 25 жовтня 2007 року
Центральним районним судом міста
Миколаєва на підставі рішення
Центрального районного суду міста
Миколаєва від 28 вересня 2007 року, яким з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 стягнуто 10 650
грн. на відшкодування збитків, а також
судові витрати в розмірі 137 грн.
(а.с.99-101,204,205).

31 січня 2014 року державним виконавцем
Центрального ВДВС Миколаївського МУЮ
Коваленко Є.О. винесена постанова про
звернення стягнення на доходи
боржника (а.с.203).

04 квітня 2014 року на рахунок з обліку
депозитних сум Центрального ВДВС
Миколаївського МУЮ надійшли кошти у
сумі 1 034 грн. 98 коп., які були стягнуті з
ОСОБА_5

16 квітня 2014 року стягувач звернулась до
виконавчої служби із заявою, в якій
просила надіслати стягнуті кошти на її
адресу поштовим переказом (а.с.201).

Листом від 18 квітня 2014 року, останній
було відмовлено у надіслані поштовим
переказом зазначених коштів, з
посиланням на ч.5 ст.45 Закону України
«Про виконавче провадження (а.с.200).

Разом з тим, частинами 1-2 ст.45 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачено, що грошові суми, стягнуті
з боржника, зараховуються державним
виконавцем на відповідний рахунок
органу державної виконавчої служби.

За письмовою заявою стягувача -
фізичної особи чи його представника (за
наявності відповідних повноважень)
стягнуті грошові суми можуть бути
перераховані державним виконавцем на
зазначений ним рахунок у банку або в
іншій фінансовій установі чи надіслані
на адресу стягувача поштовим
переказом, що здійснюється за його
рахунок, крім переказу аліментних сум.

Згідно положень частини 5 цієї статті
не допускається виплата стягувачу
стягнутих сум готівкою.

Отже, з системно - логічного аналізу
викладених вище обставин, колегія
суддів приходить до висновку, що та
обставина, що стягувач є одночасно
боржником у іншому виконавчому
провадженні, не дає підстав державній
виконавчій службі для відмови
заявнику, як стягувачу у виконавчому
провадженні, у надісланні коштів
поштовим переказом, а тому такі дії
державної виконавчої служби є
неправомірними, що вірно констатував і
суд першої інстанції.

Наведені в апеляційні скарзі інші
доводи не відносяться до тих підстав, з
якими процесуальне законодавство
пов'язує можливість прийняття рішення
щодо скасування або зміни ухвали
місцевого суду.

Отже, повно та всебічно з'ясувавши
обставини справи, дослідивши надані
сторонами докази, вислухавши пояснення
сторін, у відповідності до вимог
ст.ст.212-214 ЦПК України, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
підставність скарги, оскільки під час
здійснення виконавчого провадження
головним державним виконавцем не було
вчинено всіх можливих виконавчих дій
спрямованих на реальне виконання
рішення суду.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що ухвала Центрального
районного суду міста Миколаєва від 04
червня 2014 року постановлена з
дотриманням норм процесуального права
та підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Центрального
відділу державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції відхилити, а ухвалу
Центрального районного суду міста
Миколаєва від 04 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий Судді: