У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 жовтня 2014 року
м. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

Головуючого Висоцької В.С.

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,
Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Фідобанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють
в своїх інтересах та інтересах
малолітньої ОСОБА_7, третя особа: орган
опіки і піклування Бориспільської
районної державної адміністрації про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення, за зустрічним позовом
ОСОБА_5 до публічного акціонерного
товариства «Фідобанк», Державної
реєстраційної служби України, треті
особи: ОСОБА_6, орган опіки та
піклування Бориспільської районної
державної адміністрації про визнання
недійсними договорів іпотеки та
зобов'язання вчинити дії, за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Фідобанк» та касаційною
скаргою ОСОБА_5 в особі представника
ОСОБА_8 на рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 3 червня 2014 року, рішення
апеляційного суду Київської області
від 17 липня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року позивач - публічне
акціонерне товариство «Фідобанк»
звернувся до суду з позовом, в якому
просив звернути стягнення на предмет
іпотеки: автомобільну стоянку АДРЕСА_1
та квартиру АДРЕСА_1 у цьому ж будинку,
що належать ОСОБА_5 на праві власності,
та реалізувати дане майно на прилюдних
торгах в межах процедури виконавчого
провадження, передбаченої Законом
України «Про виконавче провадження».
На підставі ч.1 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» виселити відповідачів
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із зазначеної
квартири, в якій вони зареєстровані та
проживають.

Позов мотивовано тим, що 27 квітня 2006
року між ВАТ АКБ «Престиж»,
правонаступником якого є ПАТ «ФКБ
БАНК» (далі по тексту - кредитор, банк,
позивач) та ОСОБА_5 був укладений
кредитний договір, відповідно до умов
якого банк надав останньому кредит в
сумі 42 600 доларів США зі строком
користування кредитними коштами до
27 квітня 2026 року зі сплатою 12% річних.
28 липня 2008 року між ВАТ «Ерсте
Банк», правонаступником якого є ПАТ
«ФКБ БАНК» та ОСОБА_5 був укладений
кредитний договір, відповідно до умов
якого банк надав позичальнику кредит в
сумі 45 000 доларів США зі строком
користування кредитними коштами до 27
липня 2018 року зі сплатою 14,5% річних. В
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитними договорами між банком та
ОСОБА_5 укладено договори іпотеки:
від 2 серпня 2006 року про передачу
іпотекодержателю в іпотеку майнових
прав на автомобільну стоянку АДРЕСА_1,
загальною площею - 22,69 кв.м, будівництво
якої незавершено і яка в майбутньому
стане власністю іпотекодавця; від 28
липня 2008 року про передачу в іпотеку
банку квартири АДРЕСА_1 та належить
ОСОБА_5 на праві приватної власності.

Починаючи з 2009 року, позичальник
недобросовісно виконує взяті на себе
зобов'язання за кредитними договорами,
у зв'язку із чим, станом на 25 вересня 2012
року, виникла заборгованість за
кредитним договором від 27 квітня 2006
року у розмірі 54 220,74 доларів США
(еквівалент 433386,38 грн), що складається:
заборгованість за кредитом - 37 164
доларів США, що еквівалентно по курсу
НБУ 297 051,86 грн; заборгованість за
відсотками - 17 056,74 доларів США, що
еквівалентно по курсу НБУ 136 334,53 грн.
Заборгованість за кредитним договором
від 28 липня 2008 року станом на 10 жовтня
2012 року складає 67 349,09 доларів США
(еквівалент по курсу НБУ 538321,28 грн), що
складається: заборгованість за
кредитом - 43 213,66 доларів США, що
еквівалентно по курсу НБУ 345 406,79 грн;
заборгованість за відсотками - 24 135,43
доларів США, що еквівалентно по курсу
НБУ 192 914,50 грн.

На підставі п.п. 3.1.4, 5.2 іпотечних
договорів банк набуває права звернути
стягнення на предмет іпотеки незалежно
від настання строку виконання
основного зобов'язання при повному або
частковому неповерненні у
встановлений кредитним договором
строк сум кредиту або при несплаті або
частковій несплаті у встановлені
кредитним договором строки сум
процентів, комісійної винагороди, сум
неустойки (пені,штрафних санкцій), а
також в інших випадках, передбачених
цим договором або кредитним договором.

Посилаючись на вищевказані обставини
та умови укладених договорів банк
звернувся до суду з позовом про
звернення стягнення на предмети
іпотеки в рахунок погашення
заборгованості по кредитним договорам,
та виселення відповідачів із
зазначеної вище квартири.

У грудні 2013 року ОСОБА_5 подав
зустрічний позов, в якому просив
визнати недійсними договори іпотеки
від 2 серпня 2006 року та від 28
липня 2008 року, зобов'язати Державну
реєстраційну службу зняти заборону
щодо відчуження предметів іпотеки за
даними договорами.

Зустрічний позов мотивовано тим, що
договір іпотеки від 2 серпня 2006
року має бути визнаний судом недійсним
з тих підстав, що на момент укладення
вказаного договору майнові права на
об'єкти завершеного будівництва не
могли бути предметом іпотеки. Вказаний
договір суперечить положенням ч.2 ст. 583
ЦК України та ч. 2 ст. 5 Закону України
«Про іпотеку» (в редакції, яка була
чинною на час укладення договору), що є
підставою для визнання його дійсним.
Договір іпотеки від 28 липня 2008 року,
предметом якого є квартира АДРЕСА_1
підлягає визнанню недійсним з тих
підстав, що у вказаній квартирі
зареєстрована та проживає малолітня
ОСОБА_7, яка іншого місця проживання не
має, і при укладенні договору іпотеки
не було надано згоди органу опіки і
піклування, що у даному випадку є
обов'язковим.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 3 червня 2014 року позов ПАТ
«Фідобанк» задоволено частково. В
рахунок погашення заборгованості в
сумі 121 569,83 доларів США, що еквівалентно
по курсу НБУ 1 438 535,70 грн за кредитним
договором від 27 квітня 2006
року та кредитним договором від 28 липня
2008 року, укладені між ВАТ «Ерсте Банк»
та ОСОБА_5, звернуто стягнення на
предмет іпотеки за договором іпотеки
від 28 липня 2008 року, посвідченим
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9 28
липня 2008 року, а саме на квартиру
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5 на праві
власності на підставі свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
шляхом продажу на прилюдних торгах в
межах процедури виконавчого
провадження, передбаченої Законом
України «Про виконавче провадження», з
дотриманням вимог Закону України «Про
іпотеку», з встановленням початкової
ціни на рівні ціни, не нижчої за
звичайні ціни на цей вид майна на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності на стадії оцінки
майна під час проведення виконавчих
дій. У задоволенні вимог ПАТ «Фідобанк»
про звернення стягнення на майнові
права на автомобільну стоянку АДРЕСА_1
в підземному автопаркінгу, яка
розташована за вказаною адресою
відмовлено. У задоволенні вимог ПАТ
«Фідобанк» про виселення ОСОБА_5,
ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний позов
ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано
недійсним договір іпотеки, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
2 серпня 2006 року, укладений між
ВАТ АКБ «Престиж» та ОСОБА_5 У
задоволенні вимог ОСОБА_5 про визнання
недійсним договору іпотеки,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 28 липня 2008 року,
укладеного між ВАТ АКБ «Престиж» та
ОСОБА_5 відмовлено. У задоволенні вимог
ОСОБА_5 про зобов'язання Державної
реєстраційної служби України вчинити
дії відмовлено. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 17 липня 2014 року апеляційну
скаргу ОСОБА_5 відхилено. Апеляційну
скаргу ПАТ «Фідобанк»
задоволено частково. Рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позову ПАТ «Фідобанк» про
звернення стягнення на майнові права
за договором іпотеки від 2 серпня 2006
року та задоволення позову ОСОБА_5 в
частині визнання вказаного іпотечного
договору недійсним - скасовано з
ухваленням у цій частині нового
рішення. Позов ПАТ «Фідобанк» в частині
звернення стягнення на майнові права
за договором іпотеки від 2 серпня 2006
року задоволено. В рахунок погашення
заборгованості в сумі 121569,83 доларів
США, що еквівалентно по курсу НБУ 971707,66
грн за кредитним договором від 27 квітня
2006 року та від 28 липня 2008 року, що
були укладені між ВАТ «Ерсте Банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Фідобанк», та ОСОБА_5 звернуто
стягнення на предмет іпотеки за
договором іпотеки від 2 серпня 2006 року,
на майнові права на автомобільну
стоянкуАДРЕСА_1 в підземному
автопаркінгу, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 22,69
кв.м, яка належить ОСОБА_5 на підставі
інвестиційного договору
від 25 липня 2006 року, укладеного між
ОСОБА_5 та ТОВ
«Агробідпереробка-ЛТД», шляхом продажу
на прилюдних торгах в межах процедури
виконавчого провадження, передбаченої
Законом України «Про
виконавче провадження», з дотриманням
вимог Закону України «Про іпотеку», з
встановленням початкової ціни на рівні
ціни, не нижчої за звичайні ціни на цей
вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій. У
задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 в частині вимог про визнання
недійсним договору іпотеки від 2 серпня
2006 року відмовлено. В іншій частині
рішення місцевого суду залишено без
змін.

Позивач ПАТ «Фідобанк», не
погоджуючись з даними рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій в
частині відмови у задоволенні вимог
про виселення подав касаційну скаргу, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права просить їх
скасувати в оскаржуваній частині з
ухваленням нового рішення про
задоволення цих вимог.

Представник ОСОБА_5, не погоджуючись з
даними рішеннями судів першої та
апеляційної інстанцій в частині
задоволення позовних вимог ПАТ
«Фідобанк» і в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову подав
касаційну скаргу, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального та порушення норм
процесуального права просить їх
скасувати в оскаржуваній частині з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні первісного позову банку
та задоволення вимог зустрічного
позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
задовольняючи позов банку в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
за договором від 28 липня 2008 року у
вигляді квартири АДРЕСА_1, виходив з
того, що факт невиконання боржником
ОСОБА_5 основного зобов'язання
підтверджується наявними у справі
доказами, що дає іпотекодержателю
право задовольнити свої вимоги шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Також апеляційний суд погодився з
висновками місцевого суду про
відсутність правових підстав для
задоволення позову банку в частині
виселення відповідачів з квартири, на
яку звернуто стягнення, оскільки
матеріали справи не містять доказів
отримання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 письмової
вимоги іпотекодержателя про
добровільне звільнення квартири,
наявність якої є обов'язковою умовою
для звернення до суду з вимогою про
примусове виселення. У справі наявна
копія листа-вимоги про добровільне
виселення від 17 вересня 2013 року,
адресована ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Докази
отримання цієї вимоги відповідачами
відсутні, що свідчить про
недостатність підстав для виселення
останніх.

Ухвалюючи рішення про визнання
недійсним договору іпотеки майнових
прав, укладеного між сторонами 2 серпня
2006 року, суд першої інстанції виходив з
того, що предметом іпотеки за ним є
майнові права, а згідно діючого на той
час законодавства майнові права
предметом іпотеки бути не могли.

З такими висновками не погодився суд
апеляційної інстанції та, скасовуючи
рішення суду першої інстанції в
частині вирішення позовних вимог
первісного та зустрічного позову щодо
даного іпотечного договору,
посилаючись на ст.ст.1,5 Закону України
«Про іпотеку» в редакції чинній на
момент підписання договору іпотеки, ст.
4 Закону України «Про заставу» в
редакції від 27 квітня 2007 року, ст. 5
Закону України «Про іпотечне
кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати», чинного на
момент підписання договору іпотеки,
ст.576 ЦК України в редакції, яка діяла на
момент укладення договору, виходив з
того, що майнові права на час укладення
між сторонами оспорюваного договору
могли бути предметом іпотеки.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
договору іпотеки від 2 серпня 2006 року за
зустрічним позовом ОСОБА_5 апеляційний
суд дійшов висновку, що вимоги
ПАТ «Фідобанк» про звернення
стягнення на підставі цього договору
на предмет іпотеки підлягають
задоволенню, оскільки це відповідає
вимогам Закону України «Про іпотеку»
та підтверджується обставинами справи.

Вказані висновки суду апеляційної
інстанції, та висновки місцевого суду у
нескасованій апеляційним судом
частині відповідають фактичним
обставинам справи та узгоджуються з
нормами матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
задовольняючи позов банку в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
за договором від 28 липня 2008 року у
вигляді квартири АДРЕСА_1 правильно
виходили із доведеності факту
невиконання боржником ОСОБА_5
основного зобов'язання, що дає
іпотекодержателю право задовольнити
свої вимоги шляхом звернення стягнення
на предмет іпотеки. Вказані висновки
узгоджуються з нормами ст.ст. 33, 39
Закону України «Про іпотеку», ст. 526 ЦК
України.

При цьому, посилання ОСОБА_5 на те, що
звернення стягнення на квартиру
порушує права його малолітньої дочки
на користування цим житловим
приміщенням, а договір іпотеки з цих
підстав підлягає визнанню недійсним,
вбачаються необґрунтованими, оскільки
на момент посвідчення нотаріусом 28
липня 2008 року договору іпотеки,
малолітня ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1
зареєстрована не була, у зв'язку із чим,
згода органу опіки та піклування на
передачу в іпотеку ОСОБА_5 належного
йому майна не була необхідною умовою.

Також суди попередніх інстанцій
дійшли обґрунтованих висновків про
відсутність правових підстав для
задоволення вимог банку про виселення
відповідачів з квартири, на яку
звернуто стягнення, з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 40 Закону України
«Про іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться в порядку, встановленому
законом. Після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9,
статті 109 Житлового кодексу України,
статей 39-40 Закону України «Про іпотеку»
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, проводиться в
порядку, встановленому законом. При
цьому суд за заявою іпотекодержателя
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
наявності підстав, передбачених
законом, ухвалює рішення про виселення
мешканців цього житлового будинку чи
житлового приміщення.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Банком не доведено обставин щодо
дотримання процедури направлення
вимоги про добровільне виселення у
місячний строк та щодо відмови
відповідачів її виконати. Докази, на
які посилається банк, були предметом
дослідження судами попередніх
інстанцій на предмет належності і
допустимості, та не підтверджують факт
отримання відповідачами саме вимоги
про виселення.

За таких обставин суди дійшли
правильних висновків про
недостатність підстав для виселення
відповідачів за первісним позовом з
квартири, що є предметом іпотеки.

Щодо вимог банку про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
договором іпотеки від 2 серпня 2006 року
та вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним
договору іпотеки майнових прав,
укладеного між сторонами 2 серпня 2006
року слід зазначити наступне.

Відповідності до ч. 1 ст. 576 ЦК України
в редакції, яка діяла на момент
укладення договору іпотеки, предметом
застави може бути будь-яке майно
(зокрема річ, цінні папери, майнові
права), що може бути відчужене
заставодавцем і на яке може бути
звернене стягнення.

Стягнення за договором іпотеки
майнових прав означає перехід до
іпотекодержателя майнових прав, які
належать іпотекодавцю, або продаж цих
майнових прав і сплату отриманих
грошових коштів іпотекодержателю в
рахунок погашення основного
зобов'язання. Порядок такого стягнення
залежить від того, як він передбачений
у договорі.

Частина 1 ст. 4 Закону України «Про
заставу», в редакції від 27 квітня 2007
року передбачає можливість передавати
в забезпечення виконання зобов'язань
майнові права, а ст. 23 цього Закону,
передбачає подальше звернення
стягнення на майнові права.

В преамбулі Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати», чинного на
момент підписання договору іпотеки,
зазначається, що цей закон встановлює
відносини у системі іпотечного
кредитування, а також перетворення
платежів за іпотечними активами у
виплати за іпотечними сертифікатами із
застосуванням механізмів управління
майном.

Даний Закон визначає іпотечне
кредитування як правовідносини, що
виникають з приводу набуття права
вимоги іпотечного боргу за правочинами
та іншими документами, а іпотечний борг
- основне зобов'язання за будь-яким
правочином. виконання якого
забезпечене іпотекою.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України
«Про іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати», іпотека виникає
відповідно до цього Закону та Закону
України «Про іпотеку» щодо нерухомого
майна, об'єктів незавершеного
будівництва та майнових прав на
нерухомість, будівництво якої не
завершено. Ч. 7 ст. 5 Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» визначає, що
іпотечний договір, предметом іпотеки
за яким є майнові права на нерухомість,
будівництво якої не завершено,
посвідчується нотаріусом на підставі
документів, що підтверджують майнові
права на цю нерухомість. Іпотекодавцем
за таким іпотечним договором може бути
забудовник - особа, яка організовує
спорудження нерухомості для власних
потреб чи для передачі її у власність
іншим особам, або особа, власністю якої
стане ця нерухомість після завершення
будівництва.

Оспорюваний договір іпотеки від 2
серпня 2006 року було укладено для
забезпечення виконання зобов'язання,
що виникло на підставі укладеного між
сторонами кредитного договору, тобто в
даному випадку наявний іпотечний борг
(ст. 1 Закону України «Про іпотечне
кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати»).

Таким чином, суд апеляційної
інстанції дійшов правильного висновку,
що майнові права на час укладення між
сторонами оспорюваного договору могли
бути предметом іпотеки.

Майнові права ОСОБА_5 на автомобільну
стоянку підтверджуються інвестиційним
договором від 25 липня 2006 року,
укладеного між ним та ТОВ
«Агробудпереробка-ЛТД».

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про задоволення вимоги ПАТ
«Фідобанк» про звернення стягнення на
підставі цього договору на предмет
іпотеки, оскільки це відповідає
вимогам Закону України «Про іпотеку»
та підтверджується обставинами справи.
Доводи зустрічного позову ОСОБА_5 про
визнання договору іпотеки від 2 серпня
2006 року недійсним необґрунтовані та не
узгоджуються з нормами матеріального
права, що регулюють спірні
правовідносини.

При встановлені фактичних обставин
справи судами не було порушено норми
процесуального права, а при ухваленні
рішення судом апеляційної інстанції,
та місцевим судом у нескасованій
частині, правильно застосовано норми
матеріального права.

Доводи касаційних скарг не дають
підстав для встановлення
неправильного застосування судом
апеляційної інстанції, та місцевим
судом у нескасованій частині рішення,
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, не
спростовують висновків судів,
обґрунтовано викладених в
мотивувальних частинах оскаржуваних
рішень. При вирішенні даної справи
апеляційним судом та судом першої
інстанції у залишеній без змін частині,
правильно визначений характер
правовідносин між сторонами, вірно
застосовано закон, що їх регулює, повно
і всебічно досліджено матеріали справи
та надано належну правову оцінку
доводам сторін і зібраним у справі
доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337
ЦПК України касаційну скаргу слід
відхилити і залишити оскаржувані
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Фідобанк» та
касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 3 червня 2014 року у
нескасованій апеляційним судом
частині, рішення апеляційного суду
Київської області від 17 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька Судді М.К.
Гримич О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М.
Фаловська