Справа № 1320/360/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1164/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Струс Л.Б.,
Шандри М.М.,

секретаря
Бадівської О.О.,

з участю ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Сколівського
районного суду Львівської області від
10 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх дітей
ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, з участю
третьої особи -
Верхньосиньовидненської селищної ради
Сколівського району Львівської
області, про припинення права на частку
у спільному майні та вселення в
житловий будинок, -

в с т а
н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_2 у своїх
інтересах та інтересах неповнолітніх
дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулася на
підставі ст. 365 ЦК України до суду з
позовом про припинення права ОСОБА_4 на
частку у спільному майні та вселення її
з членами сім?ї у житловий будинок. В
обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що є власником 5/6
житлового будинку по АДРЕСА_1, 1/6 якого
належить відповідачу, з яким вона
перебуває у неприязних відносинах,
оскільки такий постійно порушує
правила спільного проживання. Це
призвело до того, що на даний час вона
змушена проживати у бабці свого
чоловіка, в будинку якої для її сім'ї, що
складається з чотирьох чоловік, немає
належних умов для проживання. Вважає,
що частка відповідача у спільному
майні є незначною, а тому просила суд
ухвалити рішення про припинення права
відповідача на 1/6 частину вказаного
житлового будинку шляхом внесення нею
на депозитний рахунок суду вартості
даної частки та вселити її та членів її
сім'ї у житловий будинок по АДРЕСА_1.

28.11.2013 року позивачка уточнила позовні
вимоги, зокрема просила суд на підставі
статей 328, 356, 358, 360, 361, 364, 365 ЦК України
зобов'язати відповідача звільнити
приміщення, які згідно даного висновку
судової інженерно-технічної
експертизи від 23 жовтня 2013 року
належать їй як власнику 5/6 житлового
будинку по АДРЕСА_1, куди вселити її з
малолітніми дітьми.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2
задоволено.

Вселено ОСОБА_2 та членів її сімї у
житловий будинок по АДРЕСА_1.

Виділено в натурі ОСОБА_2 5/6 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1, а саме
приміщення: під літ. 1-1 площею 7,1 м2; під
літ. 1-2 площею 5,6 м2; під літ. 1-3 площею 12,6
м2; під літ. 1-5 площею 15,5 м2; під літ. 1-6
площею 15,9 м2; під літ. 1-7 площею 6,6 м2.

Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити у
житловому будинку по АДРЕСА_1
приміщення: під літ. 1-1 площею 7,1 м2; під
літ. 1-2 площею 5,6 м2; під літ. 1-3 площею 12,6
м2; під літ. 1-5 площею 15,5 м2; під літ. 1-6
площею 15,9 м2; під літ. 1-7 площею 6,6 м2.

Виділено в натурі ОСОБА_4 1/6 житлового
будинку по АДРЕСА_1, а саме житлову
кімнату під літ 1-4 площею 17,8 м2.

Зобов'язано ОСОБА_4 сплатити ОСОБА_2
грошову компенсацію за відхилення від
ідеальної частки в розмірі 3 276 (три
тисячі двісті сімдесят шість) гривень.

Також вирішено - горищем користуватися
кожним над своїм приміщенням та обом
співвласникам влаштувати
звукоізолюючу перегородку між
приміщеннями під літ. 1-5 та 1-4, 1-4 та 1-3; і
1-7.

16 квітня 2014 року додатковим рішенням
цього ж суду вселено ОСОБА_2 та членів
її сім?ї, а саме: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у житловий будинок
по АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, який вважає, що таке
ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Зазначає, що оскаржуване рішення
суперечить рішенню Апеляційного суду
Львівської області від 25.06.2012 року, яким
визнано за ОСОБА_4 право на спадщину
після смерті батька ОСОБА_8, а саме
право власності на 1/6 частину житлового
будинку з господарськими будівлями по
АДРЕСА_1 як обов'язкову частку у
спадщині. Рішення суду першої
інстанції базується на підставі
висновку № 3555/3556 від 23.10.2013 року судової
інженерно-технічної експертизи, у
якому зазначено, що з житлової кімнати
під літ. 1-4 площею 17,8 кв. м. можна
утворити окремий вхід внаслідок
пробиття дверного прорізу в стіні та
добудовою кухні, коридору і ганку, що
дасть можливість самостійного виходу.
Вважає, що це не що інше як проведення
перепланування та переобладнання
житлового будинку. Посилається на ст. 152
ЖК України відповідно до якої
переобладнання і перепланування
жилого будинку (квартири), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, проводяться з дозволу
виконавчого комітету місцевої ради,
проте такого дозволу і погодження від
Верхньосиньовиденської селищної ради
не було. Стверджує, що при ухваленні
оскаржуваного рішення, судом не були
враховані вимоги ст. 152 ЖК України, що
може викликати труднощі у виконанні
рішення суду. Просить скасувати
оскаржуване рішення суду та ухвалити
нове, яким в задоволенні позовних вимог
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» роз'яснено, що, перевіряючи
законність і обґрунтованість
оскаржуваного судового рішення, суд
апеляційної інстанції повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права. При перегляді судових рішень
необхідно виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав
щодо перегляду судових рішень в
апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК. При цьому
апеляційний суд керується статтею 307
ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК,
що визначає підстави перегляду
судового рішення в такому разі, і
відповідно до неї та наданих суду
апеляційної інстанції повноважень
формулює резолютивну частину своєї
ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Виділяючи в натурі ОСОБА_2 5/6 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1, а саме
приміщення: під літ. 1-1 площею 7,1 м2; під
літ. 1-2 площею 5,6 м2; під літ. 1-3 площею 12,6
м2; під літ. 1-5 площею 15,5 м2; під літ. 1-6
площею 15,9 м2; під літ. 1-7 площею 6,6 м2;
Зобов'язуючи ОСОБА_4 звільнити у
житловому будинку по АДРЕСА_1
приміщення: під літ. 1-1 площею 7,1 м2; під
літ. 1-2 площею 5,6 м2; під літ. 1-3 площею 12,6
м2; під літ. 1-5 площею 15,5 м2; під літ. 1-6
площею 15,9 м2; під літ. 1-7 площею 6,6 м2;
Виділяючи в натурі ОСОБА_4 1/6 житлового
будинку по АДРЕСА_1, а саме житлову
кімнату під літ 1-4 площею 17,8 м2, та
зобов'язуючи його сплатити ОСОБА_2
грошову компенсацію за відхилення від
ідеальної частки в розмірі 3 276 (три
тисячі двісті сімдесят шість) гривень,
а також вирішуючи, що горищем
користуватися кожним над своїм
приміщенням та обом співвласникам
влаштувати звукоізолюючу перегородку
між приміщеннями під літ. 1-5 та 1-4, 1-4 та
1-3; і 1-7, - районний суд послався на те, що
між позивачкою та відповідачем існують
неприязні відносини, що унеможливлює
їх проживання у даному будинку, а тому
ухвалою Сколівського районного суду
Львівської області від 18.09.2012 року, за
клопотанням позивачки, було призначено
судову будівельно-технічну експертизу,
згідно висновків якої запропонований
можливий варіант реального виділу
частини житлового будинку, з
врахуванням існуючого користування по
АДРЕСА_1 шляхом відокремлення окремої
ізольованої кімнати приблизних
розмірів площі, яка припадає на 1/6
частину загальної площі всього
будинку.

Проте погодитись з такими висновками
районного суду не можна з огляду на
наступне.

Як вбачається з первинної позовної
заяви, ОСОБА_2 просила районний суд
ухвалити рішення про припинення права
відповідача на 1/6 частину вказаного
житлового будинку шляхом внесення нею
на депозитний рахунок суду вартості
даної частки та вселити її та членів
сім'ї у житловий будинок по АДРЕСА_1.

Уточнивши 28.11.2013 року свої позовні
вимоги, ОСОБА_2 просила суд зобов'язати
відповідача звільнити приміщення, які
згідно даного висновку належать їй як
власнику 5/6 житлового будинку по
АДРЕСА_1, куди вселити її з малолітніми
дітьми.

Наведене свідчить, що позивачка не
заявляла вимог про виділення в натурі
часток житлового будинку, зобов?язання
відповідача звільнити приміщення в
будинку, сплатити компенсацію за
відхилення від ідеальної частки, як і
сам відповідач не заявляв вимог про
виділення йому частки в натурі.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Суд за своєю ініціативою виходити за
межі позовних вимог суд не вправі, а
тому, ухвалюючи оскаржуване рішення та
додаткове рішення по справі, суд вийшов
за межі позовних вимог, що є порушенням
норм процесуального права (ст. 11 ЦПК
України).

Крім того, районний суд всупереч п. 1 ч. 6
ст. 130 ЦПК України позовних вимог не
уточнив, зокрема, не з?ясував чи
пред?явлено позов з підстав, визначених
ст. 364 ЦК України, чи ст. 365 ЦК України,
які є взаємовиключними і одночасно
застосовані бути не можуть.

Відповідно до ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України),
співвласник, який бажає виділу, має
право на одержання від інших
співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою. Договір про виділ у
натурі частки з нерухомого спільного
майна укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з правилами ст. 365 ЦК України
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; річ є неподільною;
спільне володіння і користування
майном є неможливим; таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Тобто вказані норми ЦК України є
різними за своєю правовою природою і
кожна з них є окремою підставою для
пред'явлення позову, оскільки перша з
них передбачає право власника, який
виділяється, на частку зі спільного
майна, а друга - можливість за позовом
інших співвласників припинити право
особи на частку у спільному майні.

При цьому грошова або інша майнова
компенсація відповідно до ст. 364 ЦК
України може бути виплачена
співвласнику, який виділяється, лише за
його згодою. Водночас відповідно до ст.
365 ЦК України згоди особи, право якої на
частку у спільному майні припиняється,
на отримання компенсації за його
частку не потрібно (позивачу лише
необхідно внести вартість частки,
право на яку припиняється, на
депозитний рахунок суду).

Докази внесення ОСОБА_2 на депозитний
рахунок суду вартості частки в
спільному майні в матеріалах справи
відсутні.

За змістом ст. 367 ЦК України, майно, що є
у спільній частковій власності, може
бути поділене в натурі між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу спільного майна між
співвласниками право спільної
часткової власності на нього
припиняється.

Вселяючи позивачку з членами її сім?ї, в
додатковому рішенні - дочкою та сином, у
будинок, суд першої інстанції не вказав
на підставі яких норм закону
задовольняє позов у цій частині та
нічим своє рішення не аргументував.

Тому колегія суддів виходить з
наступного.

З витягу № 23369204 від 22.07.2009 року про
реєстрацію права вланості на нерухоме
майно, виданого КП ЛОР «Стрийське
міжрайонне бюро технічної
інвентаризації» вбачається, що ОСОБА_2
згідно договору дарування від 25.06.2009
року є власником цілого будинку
АДРЕСА_1 (а.с. 13, 22). Рішенням
Апеляційного суду Львівської області
від 25.06.2012 року зазначений витяг про
реєстрацію права власності на ім?я
ОСОБА_2 в частині 1/6 частки майна -
будинку визнаний недійсним та визнано
право на цю частку за відповідачем -
ОСОБА_4 (а.с. 19-21).

Отже доведено, що відповідач є
власником 1/6 частини житлового будинку
по АДРЕСА_1, а позивачці відповідно
належить 5/6 частин вказаного житлового
будинку. Вказане рішення в касаційному
порядку не оскаржувалось.

У відповідності із ст. ст. 316, 317 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб,
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження свої
майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Права власника жилого приміщення,
визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
Української РСР, передбачають, в тому
числі, право власника використовувати
житло для власного проживання,
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Стаття 311 Цивільного кодексу України
встановлює, що житло фізичної особи є
недоторканним. Фізична особа не може
бути виселена або іншим чином
примусово позбавлена житла, крім
випадків, встановлених законом.

За імперативними приписами ч. 3 ст. 47
Конституції України ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 9 Житлового кодексу
Української PCP ніхто не може бути
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Судом встновлено, що відповідач чинить
позивачці перешкоди у користуванні
будинком АДРЕСА_1, чим порушує її права
як співвласника будинку на
користування належною їй власністю.

Оскільки право власності є абсолютним
правом, що включає право володіння,
користування та розпорядження майном,
якого ніхто не може бути позбавлений,
крім випадків, передбачених законом, то
власник - позивачка ОСОБА_2 на підставі
ст. 391 ЦК України, ст. 150 ЖК Української
РСР може захистити своє порушене право
шляхом вселення, що відповідає ст. 16 ЦК
України і є способом адекватним
встановленому порушенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 156 ЖК України
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів
сім'ї наймача належать дружина наймача,
їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Як вбачається з довідки № 665 за 2012 рік
виконавчого комітету
Верхньосиневидненської селищної ради
та свідоцтв про народження - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 є її
дітьми (а.с. 7, 11, 12).

На підставі наведеного, позов ОСОБА_2
підлягає задоволенню частково, а саме -
у частині вселення її та малолітніх
дітей у будинок АДРЕСА_1.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в частині
зобов'язання відповідача звільнити
приміщення будинку до задоволення не
підлягають із зазначених вище підстав.

З урахуванням встановлених судом
першої та апеляційної інстанцій
обставин, колегія суддів дійшла
висновку, що рішення суду першої
інстанції, як таке, що ухвалене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Сколівського районного суду
Львівської області від 10 грудня 2013 року
та додаткове рішення цього ж суду від 16
квітня 2014 року - скасувати та ухвалити
нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_2 у своїх інтересах та
інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 та членів її сім?ї -
малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3
та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, у житловий
будинок АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Струс Л.Б.

Шандра М.М.