Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Мартинюка В.І.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Дербенцевої Т.П.,

Наумчука М.І.,
Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
комунального підприємства
«Житсервіс-2» про стягнення
заборгованості із заробітної плати та
відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 5 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 19 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до комунального
підприємства «Житсервіс-2» (далі - КП
«Житсервіс-2») про стягнення
заборгованості із заробітної плати та
відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що на підставі наказу № 124-К
від 27 серпня 2008 року його прийнято на
посаду юриста у КП «Житсервіс-2» та
звільнено 27 вересня 2011 року
за наказом № 321-к. За період роботи на
підприємстві йому неправильно
нараховувалася заробітна без
урахування коефіцієнтів, які визначені
Галузевою угодою між Міністерством
житлово-комунального господарства та
Центральним комітетом профспілки
працівників житлово-комунального
господарства місцевої промисловості,
побутового обслуговування населення
України на 2007-2009 роки та Галузевою
угодою між Міністерством з питань
житлово-комунального господарства
України, Всеукраїнським об'єднанням
обласних організацій роботодавців
підприємств житлово-комунальної
галузі "Федерація роботодавців ЖКГ
України" та Центральним комітетом
профспілки працівників
житлово-комунального господарства,
місцевої промисловості, побутового
обслуговування населення України на
2010-2012 роки ( далі - Галузева угода).

Посилаючись на указані обставини,
ОСОБА_3 просив стягнути заборгованість
із заробітної плати за період із
вересня 2008 року по грудень 2010
року у розмірі 40 158, 99 грн, 20 000 грн на
відшкодування завданої у зв'язку із цим
моральної шкоди та витрати на правову
допомогу у розмірі 2 000 грн.

Змінивши позовні вимоги, позивач
просив визнати дії відповідача
незаконними у частині невиконання
Галузевої угоди при нарахуванні
заробітної плати, стягнути з
відповідача заборгованість по
заробітній платі у розмірі

40158,99 грн., а також на відшкодування
моральної шкоди стягнути 20000 грн. та
витрати на правову допомогу стягнути
2000 грн.(а.с.94).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 5 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
19 лютого 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст.21, ч. 2 ст. 97 КЗпП
України, ч. 1 ст. 15 Закону України «Про
оплату праці» умови оплати праці
працівнику встановлюються трудовим
договором, колективним договором,
генеральною та галузевими
(регіональними) угодами.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позову, суди виходили із недоведеності
вимог. Крім того, судові рішення
містять висновок суду про те, що
Галузева угода не розповсюджується на
посаду, яку обіймав позивач. Дійшовши
такого висновку, суди послалися на
висновок судової економічної
експертизи, не звернувши при цьому
уваги на те, що це питання не
відноситься до питань, які вирішуються
шляхом проведення економічної
експертизи.

Крім того, відповідно до розділу
першого Галузевої угоди, угода
поширюється на усіх найманих
працівників та роботодавців, що
перебувають у сфері суб»єктів Угоди.
Колективними угодами підприємства
Галузева угода визнана.

Встановлено, що ОСОБА_3 працював
на посаді юриста у комунальному
підприємстві «Житсервіс-2» із 27 серпня
2008 року по 27 вересня 2011 року.

У наказі про прийняття на роботу ОСОБА_3
зазначено, що оплата праці
здійснюватиметься згідно штатного
розкладу.

У позовній заяві ОСОБА_3 посилався на
те, що при формуванні його посадового
окладу не було враховано коефіцієнти
співвідношень розмірів місячних
посадових окладів керівних
працівників, професіоналів і фахівців
до мінімальної тарифної ставки
робітника і розряду основного
виробництва (мінімального посадового
окладу (ставки) працівника основної
професії), які визначені Додатком № 4
до Галузевої угоди між Міністерством
житлово-комунального господарства та
Центральним комітетом профспілки
працівників житлово-комунального
господарства місцевої промисловості,
побутового обслуговування населення
України на 2007-2009 роки та Додатком № 3 до
Галузевої угоди між Міністерством з
питань житлово-комунального
господарства України, Всеукраїнським
об'єднанням обласних організацій
роботодавців підприємств
житлово-комунальної галузі "Федерація
роботодавців ЖКГ України" та
Центральним комітетом профспілки
працівників житлово-комунального
господарства, місцевої промисловості,
побутового обслуговування населення
України на 2010-2012 роки.

Розмір заробітної плати позивача був
встановлений штатним розкладом. На
момент прийняття ОСОБА_3 на роботу та в
оспорюваний ним період підвищення
тарифних ставок працівників на
коефіцієнт міжкваліфікаційних
співвідношень розмірів посадових
окладів на підприємстві не
встановлювалося, як штатним розкладом,
так і колективним договором.

Позивачем не оспорювалися накази про
затвердження штатних розкладів щодо
визначення розміру його заробітної
плати.

Крім того, у поясненнях до позову
позивач зазначав, що коефіцієнти,
передбачені Галузевими угодами, що
діяли в оспорюваний період, необхідно
було застосовувати йому, як
«професіоналу».

Разом з тим, у наявних у справі
штатних розкладах його посада вказана
у розділі »спеціалісти», у цій частині
позивачем також накази про
затвердження штатних розкладів не
оспорювалися.

З підстав невідповідності
нарахування заробітної плати даним
штатного розкладу позов не заявлявся.

Відповідно до ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглянувши позов в межах
заявлених вимог та виходячи із наданих
доказів, з обсягом яких позивач
погодився, про що свідчить журнал
судового засідання (а.с.121-123), суди
дійшли правильного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

За таких обставин підстав для
скасування оскаржуваних судових
рішень не вбачається.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 5 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 19 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Мартинюк

Судді:
Н.А. Горелкіна

Т.П. Дербенцева

М.І. Наумчук

О.В. Ступак