Справа № 462/7758/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/3519/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля
І.І., Копняк С.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представників: ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 02 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Другої
Львівської державної нотаріальної
контори про визнання недійсним
договору дарування та свідоцтва про
право на спадщину за заповітом, -

в с т а
н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, у якому з урахуванням
уточнень (а.с. 107-109) просить: поновити
йому строк звернення до суду, як такий,
що пропущений з поважних причин;
визнати недійсним договір дарування
від 12 жовтня 1998 року на 3/5 частини
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4,
посвідчений державним нотаріусом
Другої Львівської державної
нотаріальної контори Ленишин У.М.,
зареєстрований в реєстрі за № 1-3978;
визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 07 жовтня
2004 року, видане ОСОБА_4 на 2/5 частини
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться за адресою адресою
АДРЕСА_1, посвідчене державним
нотаріусом Другої Львівської
державної нотаріальної контори
Кутельмах О.Ф., зареєстроване в реєстрі
за № 3-1685. Свої вимоги мотивує тим, що
проживав у будинку за адресою: АДРЕСА_1,
який належав його батькам - ОСОБА_8, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Ще за життя
батьків між ним, батьками та його
братом ОСОБА_4 була домовленість, що
даний будинок вони - позивач і
відповідач успадкують порівну, а саме
йому - позивачу буде належати перший, а
відповідачу другий поверх будинку
АДРЕСА_1. Після смерті матері
відкрилася спадщина на належне їй
майно, а саме - на будинок АДРЕСА_1.
Згодом він після смерті матері
звернувся до відповідача з проханням
удвох звернутися до державного
нотаріуса з метою прийняття спадщини
на вказаний будинок та розділити
частки будинку відповідно до
попередніх домовленостей. З приводу
його прохання відповідач повідомив
йому, що будинок належить особисто
йому, жодних правовстановлюючих
документів він не надасть для
оформлення спадщини. Відповідач навіть
не зважав на те, що у вказаному будинку,
а саме на першому поверсі знаходяться
усі його - позивача речі. Отримавши таку
відповідь він все ж таки звернувся до
державного нотаріуса із заявою про
прийняття спадщини після смерті своїх
батьків і державним нотаріусом було
видано витяг про реєстрацію в
спадковому реєстрі. Окрім цього, в
подальшому йому нотаріусом було
повідомлено, що для оформлення
спадщини необхідно надати оригінал
правовстановлюючого документа на
спадкове майно щоб оформити державному
нотаріусу запити на оцінку майна і
провести інші дії. На запит адвоката
ним - позивачем 04.09.2013 року із ЛОР ОКП
«БТІ та ЕО» було отримано документи з
яких вбачалось, що відповідач дійсно
володіє спадковим майно, проте вважає,
що документи відповідачу на будинок
були видані незаконно - з порушенням
закону, а саме договір дарування від 20
жовтня 1998 року на 3/5 частини будинку
АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 07 жовтня 2004
року. Окрім цього вважає, що жодного
дозволу на дарування більшої частини
будинку відповідачу батьки не могли
надати, оскільки таких розмов за життя
батьків не було. Нотаріус при видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом отримала від його матері
лише заяву про відмову від обов'язкової
частки при оформленні спадщини, але не
від всього свого майна в спільному
майні подружжя набутого під час шлюбу.
Дана заява про відмову від обов'язкової
частки була прийнята нотаріусом з
порушенням строків для відмови від
спадкового майна, а саме його батько
помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а мати написала
заяву про відмову від обов'язкової
частки лише 04 жовтня 2004 року, тобто з
порушенням шестимісячного строку. З
огляду на дану заяву стверджує, що
даної заяви нотаріус не мала права
приймати і видавати відповідачу
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом. Щодо строків звернення до
суду, то вважає, що строки ним були
пропущені з поважних причин - з підстав,
що йому лише в даний час стало відомо
про договір дарування та свідоцтво про
право на спадщину за заповітом, що
стверджується відповіддю ЛОР ОКП «БТІ
та ЕО» від 04.09.2013 року № 4560.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Поновлено ОСОБА_2 строк звернення до
суду, як такий, що пропущений з поважних
причин.

Визнано недійсним договір дарування
від 12 жовтня 1998 р. на 3/5 частини
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1
укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4,
посвідчений державним нотаріусом
Другої Львівської державної
нотаріальної контори Ленишин У.М.,
зареєстрований в реєстрі за № 1-3978.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 07 жовтня
2004 року видане ОСОБА_4 на 2/5 частини
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1,
посвідчений державним нотаріусом
Другої Львівської державної
нотаріальної контори Кутельмах О.Ф.,
зареєстроване в реєстрі за № 3-1685.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4, який
вважає його незаконним та таким, що
підлягає скасуванню у зв'язку із
невідповідністю висновків суду
дійсним обставинам справи. Зазначає, що
позивач, подаючи до суду заяву, просив
поновити йому строк позовної давності,
оскільки вважав, що такий пропущений з
поважної причини. Задовольняючи позов
в цій часині, суд не згадує в рішенні
про будинкову книгу, яку його
представник подавала для огляду у
судовому засіданні та яка достовірно
підтверджує той факт, що позивачу було
відомо, що єдиним власником спірного
будинковолодіння був лише він - ОСОБА_4
Суд також не надав належної оцінки
показанням свідка ОСОБА_12, який
підтвердив, що йому було відомо ще в 2005
році, що батько дійсно подарував йому -
ОСОБА_4 3/5 частини спірного будинку.
Судом не враховано те, що спірний
будинок ніколи не був реально
поділений та був спільною сумісною
власністю подружжя - батьків. Звертає
увагу на те, що ним було проведено
ремонтні роботи у спірному будинку, він
з дружиною обробляли земельну ділянку
та здійснювали догляд за батьком і
матір'ю, яка потребувала постійного
догляду, в той же час позивач
провідував матір лише кілька разів на
рік, в будинку не проживав більше 20
років, жодної участі у його утриманні
та ремонті не брав, коштів на оплату
житлово-комунальних послуг не давав.
Вважає, що задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 в частині визнання недійсним
договору дарування 3/5 часток будинку
від 12.10.1998 року є безпідставним,
оскільки позивач не був стороною у
договорі дарування. Щодо задоволення
судом першої інстанції позовних вимог
в частині визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину за заповітом від
07.10.2004 року, то вважає таке також
незаконним, оскільки позивач після
смерті батька не приймав спадщину. В
рішенні зазначено, що спадщину
прийняли дві особи: він, ОСОБА_4 та мати -
ОСОБА_11, яка відмовилась від належної
їй обов'язкової частки на його користь.
Просить скасувати рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 02 квітня 2014 року та ухвалити нове,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників: ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу необхідно
задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
договір дарування від 12.10.1998 року на 3/5
частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4
є недійсним в силу ст. 48 ЦК УРСР,
оскільки не відповідає вимогам ст. 23
КЗпШС УРСР, ст. 47 Закону України «Про
нотаріат» та Інструкдії № 18/5 від. 14.06.1994
року, а також прийшов до висновку, що
оскільки позивач при перерозподілі
спадщини може претендувати на частину
зазначеного будинку, яка лишилася
після смерті його матері ОСОБА_11, то є
всі підстави для визнання свідоцтва
про право на спадщину за заповітом
недійсним, оскільки таке видане з
грубим порушенням чинного
законодавства.

Проте погодитись з такими висновками
районного суду не можна з огляду на
наступне.

З матеріалів справи вбачається, що з
19.07.1947 року ОСОБА_8, перебував по день
своєї смерті у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_11 (а.с. 123).

У шлюбі у них народилося троє дітей:
позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_4 та
ОСОБА_12.

На підставі рішення виконкому
Руднівської селищної ради депутатів
трудящих від 12 липня 1967 року за № 14
ОСОБА_8 відведено земельну ділянку
площею 600 кв.м. по АДРЕСА_1 під
індивідуальне житлове будівництво (а.с.
22).

18.06.1986 року ОСОБА_8, на підставі рішення
виконкому Руднівської селищної ради
народних депутатів за № 230 від 20 серпня
1986 року, видано «Свидетельство о праве
личной собственности на жилой дом» в
АДРЕСА_1 (а.с. 20, 21).

Рішенням виконавчого комітету
Рудненської селищної ради № 39 від
26.03.1998 року ОСОБА_8 було узаконено
здійснену надбудову зазначеного
житлового будинку (мезонін) загальною
площею 80,0 кв.м. та житловою площею 39,2
кв.м. (а.с. 18).

10.03.1998 року ОСОБА_8 склав заповіт,
посвідчений державним нотаріусом
Другою Львівської державною
нотаріальною конторою, зареєстрований
за № 3-747, яким заповів належну йому на
праві власності 1/2 частину житлового
будинку по АДРЕСА_1 своєму синові -
відповідачу ОСОБА_4 (а.с. 66).

12.10.1998 року між ОСОБА_8 та відповідачем
був укладений договір дарування,
посвідчений державним нотаріусом
Другої Львівської державної
нотаріальної контори Ленишин У.М.,
зареєстрований в реєстрі за № 1-3978,
згідно з умовами якого ОСОБА_8
подарував відповідачу 3/5 частини
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 17).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).

ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Згідно п. 1 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року № 3 «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнствата стягнення аліментів» за
загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК
України застосовуються до сімейних
відносин, які виникли після набрання
ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року. До сімейних відносин, які вже
існували на зазначену дату, норми СК
України застосовуються в частині лише
тих прав і обов'язків, що виникли після
набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КЗпШС УРСР
(чинному на момент виникнення спірних
правовідносин) майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 КЗпШС УРСР майном,
нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення угод
по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Таким чином, беручи до уваги положення
ч. 1 ст. 22 КЗпШС УРСР, кожному з подружжя
ОСОБА_11 належало по 1/2 частині спірного
будинку.

У відповідності до п. 35 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
за № 18/5 від 18.06.1994 року Угоди про
відчуження або заставу майна подружжя,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, які потребують
обов'язкового нотаріального
посвідчення, можуть бути посвідчені
нотаріусом при наявності письмової
згоди другого із подружжя (стаття 23
Кодексу про шлюб та сім'ю ( 2006-07).

Справжність підпису на заяві другого з
подружжя про згоду на відчуження або
заставу спільного майна повинна бути
засвідчена в нотаріальному порядку або
підприємством, установою,
організацією, в якій він працює чи
навчається, житлово-експлуатаційною
організацією за місцем його
проживання, або адміністрацією
стаціонарного
лікувально-профілактичного закладу, в
якому він перебуває на лікуванні.
Засвідчувати справжність підпису не
потрібно, якщо чоловік або дружина
відчужувача особисто подасть
нотаріусу заяву про згоду на
відчуження. У цьому випадку нотаріус
встановлює особу заявника, перевіряє
справжність його підпису, про що робить
відмітку на заяві, і вказує назву
документа, який посвідчує особу, номер,
дату видачі і назву установи, що його
видала.

Якщо в заяві другого з подружжя про
згоду на відчуження спільного майна
вказано, кому персонально (прізвище,
ім'я, по батькові громадянина, назва
юридичної особи) він погоджується
продати, подарувати, заставити, або з
ким обміняти спільне набуте майно, чи
вказано ціну продажу, інші умови його
відчуження або застави, нотаріус при
посвідченні договору про відчуження
або заставу зобов'язаний перевірити
додержання умов, вказаних у такій
заяві.

З матеріалів справи, а саме копії
матеріалів по договору дарування, які
були надіслані Львівським державним
нотаріальним архівом на вимогу
Залізничного районного суду м. Львова,
вбачається, що на договорі від 12.10.1998
року, що був укладений між ОСОБА_8 та
ОСОБА_4 і посвідчений державним
нотаріусом Другої Львівської
державної нотаріальної контори
Ленишин У.М. та зареєстрований в
реєстрі за № 1-3978, згідно з умовами
якого ОСОБА_8 подарував відповідачу
ОСОБА_4 3/5 частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, - є відмітка даного нотаріуса
про те, що ним перевірено право
власності на житловий будинок, на якому
зроблено відмітку про відпущення 3/5 ч.
житлового будинку (а.с. 89 - на звороті).

В даних матеріалах є копія
«Свидетельства о праве личной
собственности на жилой дом» від 18.09.1986
року, яке видане ОСОБА_8 на житловий
будинок, в АДРЕСА_1 (а.с. 90). Копії
зворотної сторінки даного Свідоцтва в
даних матеріалах немає.

З вищевказаної копії Свідоцтва не
вбачається, що на ньому зроблена
відмітка на яку посилається нотаріус
Ленишин У.М. Другої Львівської
державної нотаріальної контори у
вищевказаному договорі дарування, а
саме про відпущення 3/5 ч. житлового
будинку.

Проте з копії спадкової справи № 738
спадкодавця ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, вбачається, що на
«Свидетельстве о праве личной
собственности на жилой дом» від 18.09.1986
року, яке видане ОСОБА_8 на житловий
будинок, в АДРЕСА_1, державним
нотаріусом Другої Львівської
державної нотаріальної контори дійсно
зроблена відмітка, яка посвідчена
підписом державного нотаріуса та
гербовою печаткою Другої Львівської
державної нотаріальної контори, але
про «відчуження за договором
дарування, посвідченим 2-ою Львів.
Державною нотар. конторою 12.10.1998 р. за р
№ 1-3978 - 2/6 частин будинку», а не 3/5 частин
даного житлового будинку (а.с. 67 - на
звороті).

Із заяви, яка була подана 12.10.1998 року
(штамп реєстрації) до Другої Львівської
державної нотаріальної контори ОСОБА_11
під час укладення вищевказаного
договору дарування беззаперечно
вбачається, що нею було дано згоду на
дарування ОСОБА_8 2/6 частин житлового
будинку по АДРЕСА_1 синові ОСОБА_4, та
зазначено, що даний житловий будинок є
спільною власністю так як придбаний в
період зареєстрованого шлюбу. На даній
заяві стоїть відмітка державного
нотаріуса Другої Львівської державної
нотаріальної контори про те, що особа
гр. ОСОБА_11, 1929 року народження,
встановлена за паспортом (з вказанням
даних паспорта) та справжність підпису
перевірено (а.с. 92 - зворот).

Отже ОСОБА_11 особисто подавала заяву
нотаріусу, у зв'язку з чим державним
нотаріусом Другої Львівської
державної нотаріальної контори
зроблено відмітку на даній заяві у
відповідності до п. 35 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерством юстиції України
за № 18/5 від 18.06.1994 року.

З викладеного, судова колегія
приходить до переконання, що посилання
судом першої інстанції на п. 16
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
за № 18/5 від 14.06.1994 року, та ст. 48 Закону
«Про нотаріат», як на підставу
недійсності договору дарування,
оскільки заява ОСОБА_11 містить
незастережені виправлення, а саме 1/6
частини на 2/6, - є безпідставним, так як
ОСОБА_11 особисто подавала свою заяву
нотаріусу, що давало можливість
нотаріусу беззаперечно визначитись з
часткою на яку ОСОБА_11 давалась згода
на відчуження, та не заперечувалось це
нею і в подальшому. Зокрема, з
матеріалів цивільної справи № 2-1477/09, а
саме позовної заяви ОСОБА_11 - а.с. 6-9,
вбачається, що нею особисто давалась в
нотаріальну контору заява, якою вона
давала «згоду на дарування синові 2/6
частин будинковолодіння».

Відповідно до ст. 48 ЦК України 1963 року
(чинного на час виникнення спірних
правовідносин) недійсною є угода, що не
відповідає вимогам закону, в тому числі
ущемляє особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає за необхідне визнати недійсним
договір дарування від 12 жовтня 1998 року
на 3/5 частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться за адресою -
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та
ОСОБА_4, посвідчений державним
нотаріусом Другої Львівської
державної нотаріальної контори
Ленишин У.М., зареєстрований в реєстрі
за № 1-3978, - в частині 4/15 (3/5 - 2/6 = 8/30 =4/15)
часток житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться за адресою - АДРЕСА_1.

Оскільки спірне будинковолодіння за
адресою - АДРЕСА_1 було спільним майном
подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_11, то після
укладення вищевказаного договору
дарування частка кожного з них стала
становити по 1/3 частки (1-2/6=4/6=2/3; 2/3 : 2 = 1/3).

Колегія суддів не приймає до уваги
заяву ОСОБА_11, яка знаходиться в
матеріалах спадкової справи № 738
спадкодавця ОСОБА_8, про те, що вона не
претендує на видачу їй свідоцтва про
право на частку в спільному майні
подружжя, оскільки це не позбавляє її
частки в спільному майні подружжя.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та
Перехідних положень ЦК України
Цивільний кодекс застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності ЦК України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

У разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року
застосовується чинне на той час
законодавство, зокрема, відповідні
правила Цивільного кодексу
Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому
числі щодо прийняття спадщини, кола
спадкоємців за заповітом. У разі коли
спадщина, яка відкрилася до набрання
чинності ЦК і строк на її прийняття не
закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові
відносини регулюються ЦК України.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_8
відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2, то до
правовідносин такої спадщини
необхідно застосувати правила розділу
VІІ ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Згідно із ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963
року спадкоємство здійснюється за
законом і за заповітом.

Вищенаведеним встановлено, що до
спадкового майна спадкодавця ОСОБА_8
відноситься 1/3 частина житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель, що знаходиться
за адресою - АДРЕСА_1, - як 1/2 частка в
спільному майні подружжя, яку згідно
заповіту, що посвідчений державним
нотаріусом Другої Львівської
державною нотаріальною конторою,
зареєстрований за № 3-747, він заповів
(належну йому на праві власності 1/2
частину житлового будинку по АДРЕСА_1)
своєму синові - відповідачу ОСОБА_4 (а.с.
66).

Тому до спадкування підлягає 1/3 частина
спірного житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель.

За нормами ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями.

Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Отже право власності спадкоємця на
спадщину, яку він прийняв,
презюмується. Відсутність державної
реєстрації спадкового нерухомого
майна не свідчить про неприйняття
спадщини, а лише обмежує право
спадкоємця щодо розпорядження цим
майном.

Частинами 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається,
що спадкоємець прийняв спадщину, якщо
він фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном або якщо
він подав державній нотаріальній
конторі за місцем відкриття спадщини
заяву про прийняття спадщини,
зазначені дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

З спадкової справи № 738 спадкодавця
ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2
вбачається, що у нотаріальну контору
заяву про видачу свідоцтва про право на
спадщину подав 30 серпня 2004 року лише
ОСОБА_4, який фактично прийняв спадщину,
що сторонами не заперечується та
підтверджується матеріалами справи.

Проте, з вищевказаної спадкової справи
вбачається, що ОСОБА_4 видано свідоцтво
про право на спадщину за заповітом від
07 жовтня 2004 року, посвідчене державним
нотаріусом Другої Львівської
державної нотаріальної контори
Кутельмах О.Ф., зареєстроване в реєстрі
за № 3-1685 на 2/5 частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель, що знаходиться
за адресою - АДРЕСА_1 (а.с. 70).

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в
редакції 1963 року при спадкоємстві за
законом спадкоємцями першої черги є, в
рівних частках, діти, дружина і батьки
померлого.

Згідно ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР кожний
громадянин може залишити за заповітом
усе своє майно або частину його (не
виключаючи предметів звичайної
домашньої обстановки і вжитку) одній
або кільком особам, як тим, що входять,
так і тим, що не входять до кола
спадкоємців за законом, а також державі
або окремим державним, кооперативним
та іншим громадським організаціям.

Частиною 2 ст. 553 ЦК УРСР передбачено, що
спадкоємець, який не вчинив жодної з
дій, що свідчать про прийняття ним
спадщини, вважається таким, що
відмовився від спадщини.

За змістом статті 553 ЦК 1963 року
спадкоємець за законом або за
заповітом вправі відмовитись від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР 1963 року
неповнолітні або непрацездатні діти
спадкодавця (в тому числі усиновлені), а
також непрацездатні дружина, батьки
(усиновителі) і утриманці померлого
успадковують, незалежно від змісту
заповіту, не менше двох третин частки,
яка належала б кожному з них при
спадкоємстві за законом (обов'язкова
частка). При визначенні розміру
обов'язкової частки враховується і
вартість спадкового майна, що
складається з предметів звичайної
домашньої обстановки та вжитку.

З викладених норм ЦК УРСР 1963 року
вбачається, що право на обов'язкову
частку у спадщині не можна віднести ні
до спадкування, як за законом так і за
заповітом.

Право на обов'язкову частку, це
встановлений матеріальний захист,
закріплений нормою права за конкретним
колом осіб, а тому, незалежно від
строку, неможливо відмовитись від
обов'язкової частки в користь будь-кого
в порядку визначеному ст. 553 ЦК УРСР 1963
року.

Дана норма не носить примусовий -
зобов'язальний характер. Питання
реалізації даного права належить
особі, яка має право на обов'язкову
частку у спадщині, шляхом подання заяви
в нотаріальну контору щодо видачі їй
свідоцтва про право на обов'язкову
частку у спадщині.

Також необхідно зазначити, що ЦК УРСР
1963 року не містив норму, якою чітко було
зазначено, що спадкоємкць, який
проживав разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини вважається таким,
що прийняв спадщину, якщо не заявив про
відмову від неї, таке є нормою ЦК
України 2004 року (стаття 1268).

Своєю заявою ОСОБА_11 підтвердила своє
небажання отримати право на
обов'язкову частку у спадщині, тобто
вправі була відмовитись від оформлення
обов'язкової частки (а.с. 65).

За наведених обставин, колегія суддів
вважає необхідним визнати недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 07 жовтня 2004 року, видане
ОСОБА_4 на 2/5 частини житлового будинку
з відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться за адресою -
АДРЕСА_1, посвідчене державним
нотаріусом Другої Львівської
державної нотаріальної контори
Кутельмах О.Ф., зареєстроване в реєстрі
за № 3-1685, - в частині 1/15 (2/5 - 1/3 = 1/15)
частки житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться за адресою - АДРЕСА_1.

Таким чином встановлено, що після
смерті ОСОБА_11 відкрилась спадщина на
її спадкове майно, яке складається з 1/3
частки в житловому будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться за адресою -
АДРЕСА_1.

З спадкової справи № 387/2013 до майна
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11
вбачається, що ОСОБА_2 у встановлений
законом строк звернувся в Другу
Львівську державну нотаріальну
контору з заявою про прийняття
спадщини за законом після смерті
матері.

У свою чергу ОСОБА_4 фактично вступив в
управління спадковим майном після
смерті матері, оскільки проживає в
спірному будинколодінні, частка якого
відноситься до спадкового майна
ОСОБА_11

Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець,
який прийняв спадщину, може одержати
свідоцтво про право на спадщину. Якщо
спадщину прийняло кілька спадкоємців,
свідоцтво про право на спадщину
видається кожному з них із визначенням
імені та часток у спадщині інших
спадкоємців. Відсутність свідоцтва про
право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.

З урахуванням зазначеного, колегія
суддів роз'яснює, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
як спадкоємці першої черги, що прийняли
спадщину після смерті матері вправі
звернутися в державну нотаріальну
контору за місцем відкриття спадщини
за свідоцтвом про право на спадщину.

Що стосується позовної давності, то
колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. ст. 71, 76 ЦК УРСР 1963 року
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки. Перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов. Право на позов виникає з
дня, коли особа дізналась або повинна
була дізнатися про порушення свого
права.

Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України правила Цивільного
кодексу України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, як його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК
України).

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З матеріалів справи - довідки
Рудненської селищної ради від 24.03.2014
року (а.с. 148) та встановлених судом
першої інстанції обставин - про те, що: у
будинку по АДРЕСА_1 зареєстровано 11
осіб, а саме: відповідач ОСОБА_4
(власник), його дружина ОСОБА_14 їх
донька ОСОБА_6, внуки ОСОБА_15 і ОСОБА_16,
зять ОСОБА_17 - всі вказані особи
проживають у цьому будинку, а також
зареєстровані особи, які фактично не
проживають у будинку: позивач ОСОБА_2,
його дружина ОСОБА_18, їх син ОСОБА_19,
донька ОСОБА_20 і донька останньої
ОСОБА_21, та з копії будинкової книги,
яку подав позивач до позовної заяви, на
які відповідач посилається, як на доказ
пропуску позивачем строку позовної
давності, - не вбачається, що позивачу з
2008 року однозначно було відомо про той
факт, що відповідач є єдиним власником
спірного будинку з 2004 року.

Дане твердження також спростовується:
актом Рудненської селищної ради від
27.02.2014 року (а.с. 130), про те, що будинок по
АДРЕСА_1 має два окремих входи,
відповідач ОСОБА_4 зі своєю сім'єю
проживав на другому поверсі, «вів
окремий спосіб життя» та ніколи не
проживав на першому поверсі будинку, де
мешкали його батьки по день їх смерті;
довідкою Рудненської селищної ради від
24.03.2014 року та копією реєстраційного
журналу Рудненської селищної ради, з
яких вбачається, що протягом 2010 року-2014
років ні позивач, ні його дружина, які
фактично проживають по АДРЕСА_2 не
отримували довідки Ф-2 (а.с. 142-147),
зазначені довідки отримувала їх донька
ОСОБА_20, яка з 2006 року проживає окремо
від своїх батьків у свого чоловіка в с.
Зимна Вода, що підтверджується
відповідною довідкою сільської ради
(а.с. 140).

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що доказів, які б
стверджували про те, що позивачу з 2008
року однозначно було відомо про той
факт, що відповідач є єдиним власником
спірного будинку з 2004 року матеріалами
справи не доведено.

Таким чином, строк позовної давності
позивачем не пропущено, а порушене його
право підлягає захисту.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що перебіг строку
позовної давності для позивача почався
з 2013 року, з часу коли він дізнався про
умови спірного договіру дарування так
і свідоцтва про право на спадщину за
заповітом.

На підставі викладеного, оскільки
висновки районного суду не
відповідають обставинам справи та
неправильно застосовано матеріальний
і процесуальний закон, рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення - про часткове
задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 02 квітня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування
від 12 жовтня 1998 року на 3/5 частини
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться за адресою - АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4,
посвідчений державним нотаріусом
Другої Львівської державної
нотаріальної контори Ленишин У.М.,
зареєстрований в реєстрі за № 1-3978, - в
частині 4/15 часток житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться за адресою -
АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 07 жовтня
2004 року, видане ОСОБА_4 на 2/5 частини
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться за адресою - АДРЕСА_1,
посвідчене державним нотаріусом
Другої Львівської державної
нотаріальної контори Кутельмах О.Ф.,
зареєстроване в реєстрі за № 3-1685, - в
частині 1/15 частки житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться за адресою -
АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Копняк С.М.