Ухвала

іменем україни

23 липня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Наумчука М.І.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Перекопівської
сільської ради Роменського району
Сумської області, третя особа -
управління Держземагенства в
Роменському районі Сумської області,
про визнання недійсними рішень,
свідоцтва про право на спадщину,
державних актів на право власності на
земельні ділянки, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення
Роменського міськрайонного суду
Сумської області від 14 листопада
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Сумської області від 27 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, Перекопівської
сільської ради Роменського району
Сумської області (далі - Перекопівська
сільська рада), мотивуючи його тим, що
рішенням виконавчого комітету
Перекопівської сільської ради від 23
листопада 1994 року № 22 йому було
виділено земельну ділянку загальною
площею 0,25 га для будівництва
індивідуального житлового будинку. У
1995 році були винесені в натурі межі
земельної ділянки. На підставі рішення
Перекопівської сільської ради від 17
липня 1996 року зазначена земельна
ділянка була передана позивачу в
приватну власність. Крім того, рішенням
Перекопівської сільської ради від 29
грудня 1999 року йому була передана в
приватну власність земельна ділянка
площею 0,45 га для ведення особистого
селянського господарства. У серпні 2012
року під час оформлення державних
актів на право власності на передані
йому у власність земельні ділянки йому
стало відомо, що виготовити технічну
документацію та видати державні акти
на земельні ділянки неможливо,
оскільки суміжні земельні ділянки були
збільшені за рахунок його земельних
ділянок. Зазначені зміни в розмірах
суміжних земельних ділянок, власниками
яких є відповідачі, відбулись на
підставі рішень Перекопівської
сільської ради від 12 травня 2003 року та
від 14 вересня 2006 року.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просив суд визнати недійсними
та скасувати: рішення Перекопівської
сільської ради від 12 травня
2003 року «Про внесення змін до рішення
Перекопівської сільської ради від 6
вересня 1993 року № 19, яким передано
ОСОБА_9 у приватну власність земельну
ділянку загальною площею 0,5336 га»;
рішення Перекопівської сільської ради
від 25 червня 2003 року, відповідно до
якого затверджено акт розподілу
земельної ділянки, внесено зімни до
рішення сільської ради від 8 травня 2003
року «Про передачу земельних ділянок у
приватну власність ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_6»; рішення Перекопівської
сільської від 14 вересня 2006 року,
відповідно до якого внесено зміни до
рішення сільської ради від 23 червня 2005
року та передано ОСОБА_4 у приватну
власність земельну ділянку загальною
площею 0,6210 га; визнати недійсним та
скасувати видане ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6
свідоцтво про право на спадщину за
законом на земельну ділянку загальною
площею 0,5336 га, визнати недійсними та
скасувати державні акти на право
власності на земельні ділянки, видані
на ім'я відповідачів.

Рішенням Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 14
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Сумської
області від 27 грудня 2013 року, позов
ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсними та скасовані
рішення Перекопівської сільської ради
від 12 травня 2003 року, від 25 червня 2003
року та від 14 вересня 2006 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом від 6
червня 2003 року, видане на ім'я ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_6

Визнано недійсними державні акти на
право власності на земельні ділянки,
видані на ім'я відповідачів.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6
просять суд касаційної інстанції
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився і апеляційний суд, виходив із
того, що порушені права позивача, як
власника земельної ділянки підлягають
захисту шляхом визнання недійсними
рішень Перекопівської сільської ради
та виданих на підставі зазначених
рішень державних актів на право
власності на земельні ділянки,
оскільки внаслідок прийняття
сільською радою вищезазначених рішень
змінився розмір земельної ділянки
позивача, що перешкоджає останньою
отримати державний акт на право
власності на передану йому земельну
ділянку. Крім того, суди дійшли
висновку, що видане на ім'я
відповідачів свідоцтво про право на
спадщину за законом, відповідно до
вимог ч. 1 ст. 21 ЦК України суперечить
актам цивільного законодавства та
порушує цивільні права та інтереси
позивача.

Проте із такими висновками судів
повністю погодитись не можна з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак оскаржувані рішення судів
попередніх інстанцій не відповідають
вимогам матеріального та
процесуального закону, зроблені при
неповному з'ясуванні усіх обставин у
справі.

Судами установлено, що на підставі
рішенням Перекопівської сільської
ради від 23 листопада 1994 року № 22
позивачу надано дозвіл на будівництво
індивідуального житлового будинку по
АДРЕСА_1 на виділеній земельній ділянці
площею 0,25 га (т. 1, а. с. 13).

Актом виносу в натурі земельної
ділянки індивідуального забудовника
від 10 січня 1995 року визначено межі
земельної ділянки ОСОБА_3, а також
встановлено, що земельна ділянка
відповідача є суміжною із земельною
ділянкою ОСОБА_9 (т. 1, а. с. 14).

На підставі рішення Перекопівської
сільської ради від 17 липня
1996 року № 27 «Про приватизацію
земельних ділянок» ОСОБА_3 передано в
приватну власність вищезазначену
земельну ділянку загальною площею 0,25
га (т. 1, а. с. 15). В зазначеному рішенні
було визначено, що межа переданої у
власність земельної ділянки
встановлюється при видачі державного
акта на право власності на земельну
ділянку.

Також на підставі рішення
Перекопівської сільської ради від 29
грудня 1999 року позивачу передано в
приватну власність земельну ділянку
загальною площею 0,45 га (т. 1, а. с. 16).

12 травня 2003 року Перекопівською
сільською радою було прийнято рішення
«Про внесення змін до рішень сільської
ради від 6 вересня 1993 року та
від 31 грудня 1993 року «Про передачу
земельних ділянок у приватну власність
громадянам», на підставі якого ОСОБА_9
передано у власність земельну ділянку
загальною площею 0,5336 га для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд та для
ведення особистого селянського
господарства (т. 1, а. с. 17).

У травні 2003 року було погоджено та
закріплено межі земельної ділянки
ОСОБА_9 (т. 1, а. с. 18).

5 червня 2003 року ОСОБА_9 отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку загальною площею 0,5336
га.

Із свідоцтва про право на спадщину за
законом від 6 червня 2003 року вбачається,
що ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкова
маса складається із домоволодіння
АДРЕСА_2, земельної ділянки загальною
площею 0,5336 га, а також грошових вкладів.
Спадкоємцями після смерті останнього є
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_6 (т. 1, а. с.
100).

Рішенням Перекопівської сільської
ради від 25 червня 2003 року внесено зміни
до рішення сільської ради від 8 травня
2003 року та передано в приватну
власність відповідачам земельну
ділянку загальною площею 0,0945 га
для ведення особистого селянського
господарства, а також земельну ділянку
площею 0,25 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку
залишено в спільній сумісні власності
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 19).

12 вересня 2003 року відповідачі отримали
державні акти на право власності на
земельні ділянки площею 0,25 га та 0,0946 га
(т. 1, а. с. 102-107).

Із матеріалів справи вбачається, що на
підставі рішення Перекопівської
сільської ради від 23 червня 2005 року
ОСОБА_4 передано у власність земельну
ділянку загальною площею 0,45 га (т. 1, а. с.
24).

В подальшому, на підставі рішення
Перекопівської сільської ради від
14 вересня 2006 року внесено зміни
до вищезазначеного рішення сільської
ради від 23 червня 2005 року та передано у
власність ОСОБА_4 земельну ділянку
загальною площею 0,6210 га (т.1, а.с.25-26).

8 січня 2008 року ОСОБА_4 отримала
державні акти на земельні ділянки
передані останній на підставі рішення
Перекопівської сільської ради від 14
вересня 2006 року (т. 1 а. с. 59-60).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України
встановлено, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права.

Заперечуючи проти задоволення позову
ОСОБА_3, відповідачі зазначали, що
позивачем пропущено строк позовної
давності для звернення до суду з
вимогою про захист своїх прав, оскільки
про порушення своїх прав як власника
земельної ділянки позивач мав би
довідатись ще у травні - червні
2003 року під час встановлення межових
знаків та закріплення в натурі меж
суміжних земельних ділянок (т.2, а.с. 78-79).

Доводи відповідачів щодо пропуску
позивачем строку позовної давності,
судом у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України належним чином перевірені не
були, не з'ясовано, коли позивач
довідався або міг довідатися про
порушення свого права, також не було
враховано, що в силу положень ч. 4 ст. 267
ЦК України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд на
зазначене уваги не звернув, у порушення
вимог ст. 303 ЦПК України не сприяв
всебічному та повному з'ясуванню
обставин справи, що мають значення для
правильного вирішення справи та
передчасно залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

Ураховуючи, що суди не встановили
фактичні обставини справи, які мають
значення для правильного вирішення
справи, оскаржувані судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності і обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
необхідно встановити фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи та
ухвалити у справі законне й
обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 14
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від
27 грудня 2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. МартинюкГоловуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева М.І.
Наумчук В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін