У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до відділу
державної виконавчої служби
Софіївського районного управління
юстиції в Дніпропетровській області
про зобов'язання збільшити розмір
заборгованості за аліментами за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне
рішення Долинського районного суду
Кіровоградської області від 2 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 4 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що відповідачем у 2005 року
здійснювалось примусове стягнення
аліментів з ОСОБА_4 на її користь для
утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
розмірі 1/4 частки від усіх видів
заробітку щомісячно. У зв'язку зі
змінами розміру аліментів, а саме із
частки від доходу на тверду грошову
суму виконавчий лист був нею
відкликаний із відділу державної
виконавчої служби Софіївського
районного управління юстиції в
Дніпропетровській області (далі - ВДВС
Софіївського РУЮ у Дніпропетровській
області). З отриманого виконавчого
листа їй стало відомо, що станом на 14
червня 2005 року заборгованість за
аліментами складає 1 059 грн 80 коп., однак
вона вважала такий розрахунок
неправильним та таким, що не відповідає
фактичній сумі заборгованості та
діючому чинному законодавству України.
Їй відомо, що платник аліментів, ОСОБА_4,
не працює і має вищу освіту, закінчив
Дніпропетровський
інженеро-будівельний інститут, де йому
була присвоєна кваліфікація
інженер-будівельник-технолог, тобто є
працівником з відповідною
кваліфікацією. Отже, визначення
розміру аліментів та заборгованості за
аліментами необхідно було обчислювати
із середньої заробітної плати
кваліфікованого працівника в галузі
будівництва для даної місцевості.

Позивач вважала, що сума
заборгованості за аліментами за період
з 12 жовтня 1999 року до 14 червня 2005 року
повинна складати 5 194 грн 78 коп., тому
просила суд зобов'язати ВДВС
Софіївського РУЮ у Дніпропетровській
області збільшити розмір
заборгованості за аліментами та
стягнути з відповідача на її користь
4 134 грн 98 коп.

Заочним рішенням Долинського
районного суду Кіровоградської
області від 2 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Кіровоградської
області від 4 лютого 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та передати справу на новий судовий
розгляд.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що позивачем неправильно обрано спосіб
захисту свого порушеного права.

Проте погодитись із таким висновком
суду не можна, оскільки суд дійшов його
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають; суди не встановили
фактичні обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи, при
цьому порушили норми як
процесуального, так і матеріального
права.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що судовим рішенням від 30
квітня 1999 року стягнуто з ОСОБА_4
аліменти на користь позивача в розмірі
1/4 всіх видів заробітку, яке виконано
виконавчою службою згідно з
визначеного державним виконавцем
розрахунку.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 15 ЦПК України
суди розглядають у порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства в
порядку позовного, наказного та
окремого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 пред'явлено до суду позов про
збільшення розміру заборгованості за
аліментами з 1 059 грн 80 коп. до
5 194 грн 65 коп. та стягнення на її
користь грошових коштів у розмірі
4 134 грн 98 коп., а не скаргу.

Таким чином, предметом спору є
збільшення розміру заборгованості за
аліментами та стягнення на користь
ОСОБА_3 недонарахованої суми аліментів
у розмірі 4 134 грн 98 коп., виходячи із
середньої заробітної плати працівника
відповідної кваліфікації або
некваліфікованого працівника для
даної місцевості.

Тобто одночасно зі спором з
розрахунком заборгованості,
здійсненого держаним виконавцем,
заявлені вимоги майнового характеру.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України
якщо спір не врегульовано у порядку,
визначеному частиною третьою цієї
статті, суд уточнює позовні вимоги.

Таким чином, вирішуючи питання про
призначення справи до судового
розгляду, суд в обов'язковому порядку
має вирішити питання про уточнення
позовних вимог.

Крім того, у п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України
визначено, що суд під час проведення
попереднього судового засідання
вирішує питання про склад осіб, які
братимуть участь у справі, тому мав
вчинити передбачені ч. 3 ст. 36 ЦПК
України дії щодо залучення платника
аліментів, ОСОБА_4, до участі у справі.

Також відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК
України позивач має право протягом
усього часу розгляду справи збільшити
або зменшити розмір позовних вимог,
відмовитися від позову, а відповідач
має право визнати позов повністю або
частково. До початку розгляду судом
справи по суті позивач має право шляхом
подання письмової заяви змінити
предмет або підставу позову, а
відповідач - пред'явити зустрічний
позов.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 17 постанови від 15 травня 2006
року № 3 «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»
порядок стягнення аліментів визначено
у ст. 74 Закону України «Про виконавче
провадження», а також у статтях 194 - 197, 274
СК України.

Відповідно до чч. 3, 4 ст.
195 СК України якщо платник аліментів не
працював на час виникнення
заборгованості і не працює на час
визначення її розміру, вона
обчислюється виходячи із середньої
заробітної плати працівника
відповідної кваліфікації або
некваліфікованого працівника для
даної місцевості. Розмір
заборгованості за аліментами
обчислюється державним виконавцем, а у
разі спору - судом.

Згідно з п. 9 ст. 74 Закону України «Про
виконавче провадження» спір щодо
розміру заборгованості із сплати
аліментів вирішується судом за заявою
заінтересованої особи у порядку,
встановленому законом.

Отже, суди в порушення ст. ст. 212 - 214, 315
ЦПК України на зазначені вище
положення закону уваги не звернули, не
врахували, що спір виник з приводу
розрахунку заборгованості за
аліментами на утримання
неповнолітньої дитини, а також
стягнення суми, не вирішили питання про
уточнення позовних вимог та дійшли
передчасного висновку про відмову в
задоволенні позову.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Долинського районного
суду Кіровоградської області від
2 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської
області від 4 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська