АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/786/2376/14
Головуючий у 1-й інстанції Зємцов В. В.
Доповідач Пилипчук Л. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого: судді Пилипчук Л.І.

суддів: Карнауха П.М., Кривчун Т.О.,

при секретарі: Філоненко О.В.,

за участю: відповідачки ОСОБА_1, її
представника - адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавскої області
від 17 квітня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про розподіл спільного сумісного майна
подружжя,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом, який уточнив у квітні 2014 року,
про розподіл спільного сумісного майна
подружжя, а саме автобуса БАЗ 2215 СПГ,
державний номерний знак НОМЕР_1, 2005 року
випуску. Просив визнати за ним право
власності на ? частину зазначеного
транспортного засобу та стягнути на
його користь грошову компенсацію
вказаної частки в розмірі 30 415 грн.

Рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від17.04.2014 року в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 - відмовлено в повному
обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального права,
прохав рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким розділити спірний
автобус та стягнути з відповідачки на
його користь вказану в позові грошову
компенсацію.

Зазначає, що суд не дав належної оцінки
тим обставинам, що автобус був
придбаний у період шлюбу та є спільною
сумісною власністю подружжя.
Відповідачка під час розгляду справи
зняла з обліку вказаний автомобіль для
реалізації. Тому його вартість повинна
бути врахована при поділі.

Вважає безпідставним обґрунтування
судом відмови в позові небажанням
позивача оспорювати правочин по
реалізації спірного майна та небажання
позиватися до наступного власника, що
позбавляє суд можливості визнати за
ним право власності на ? частину

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які брали участь у розгляді
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про її задоволення з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
16 червня 1989 року сторони зареєстрували
шлюб.

Під час шлюбу 29 квітня 2011 року на ім»я
ОСОБА_1 придбано автобус БАЗ 2215 СПГ,
державний номерний знак НОМЕР_1, 2005 року
випуску, шасі № НОМЕР_2. /а.с.3/ 03.12.2013
року вказаний транспортний засіб був
знятий з обліку для реалізації і
перереєстрований на ОСОБА_4./а.с.58/

Відмовляючи у задоволенні позову,
районний суд навів мотиви, які за
змістом протирічать один одному.
Зокрема, суд виходи з того, що позивачем
не доведено, за яким договором було
придбано спірне майно та його
наявності в натурі у відповідача. Крім
того, наявність зареєстрованого шлюбу
сторін, на думку суду першої інстанції,
передбачає наявність презумпції згоди
одного з подружжя на укладення другим
договорів з розпорядження майном, що є
у спільній сумісній власності. Також
місцевий суд пов»язував можливість
визнання за позивачем права власності
на ? частину спірного майна за умови
пред»явлення ним позову до можливого
наступного власника - ОСОБА_4

Із викладеними висновками
районного суду колегія суддів не
погоджується, оскільки вони не
відповідають фактичним обставинам
справи та не ґрунтуються на нормах
сімейного і цивільного права.

Згідно ч.1 ст.179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Відповідно до ст.60 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК
України).

У відповідності до ст. 70 СК
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Отже, зазначені норми матеріального
права вказують на презумпцію факту
спільної сумісної власності подружжя
на майно, придбане в період шлюбу, якщо
інше не доведено одним із подружжя.

Доводи відповідачки про
придбання спірного автобуса за рахунок
коштів, подарованих їй матір'ю, - не
підтверджені належними доказами та
колегією суддів визнаються
неспроможними.

З огляду на те, що спірний
транспортний засіб був придбаний у 2011
році, тобто у період шлюбу сторін, він
є спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_1, кожен із яких мав право на
половину цього рухомого об»єкту.

Матеріалами справи
підтверджується, що сторони з липня 2013
року припинили спільне проживання та у
жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася в суд
з позовом про розірвання шлюбу, а у
листопаді 2013 року пред»явила до ОСОБА_3
позов про визнання спірного автобуса
особистою власністю./а.с.53, 54-55/

Враховуючи презумпцію спільної
сумісної власності щодо майна,
придбаного у період шлюбу, ОСОБА_1 у
своєму позові мала намір довести
протилежне, а саме, що цей транспортний
засіб придбаний нею за кошти,
подаровані матір'ю. Однак після
вилучення автобуса у ОСОБА_3 згідно
ухвали Автозаводського районного суду
м. Кременчука від 08.11.2013 року, ОСОБА_1
зняла його з реєстраційного обліку для
реалізації та в подальшому він був
зареєстрований за ОСОБА_4./а.с.50,65, 3/.
Вчинення зазначених дій без погодження
з чоловіком ОСОБА_1 не заперечувала в
суді апеляційної інстанції,
посилаючись на право її особистої
власності на вказаний автомобіль.

Отже, викладені обставини вказують
на те, що відповідачка без відповідної
згоди чоловіка розпорядилася спірним
майном, що є спільною сумісною
власністю.

Згідно довідки судового
експерта-автотоварознавця вартість
спірного автомобіля станом на жовтень
2013 року становила 60830,00 грн. Саме з цієї
вартості колегія суддів виходить,
приймаючи рішення, оскільки інших
доказів щодо вартості спірного
рухомого майна сторони не надали.

Таким чином, за відсутності
спірного майна, враховуючи заявлені
позовні вимоги, на користь позивача з
ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова
компенсація належної позивачу частки
у спільному майні, а саме 30415,00 грн.

Викладені висновки колегії
суддів узгоджуються з вищенаведеними
нормами сімейного та цивільного права,
а також враховують роз'яснення
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», викладеним
у пункті 30. Зокрема, у випадку, коли при
розгляді вимоги про поділ сумісного
майна подружжя буде встановлено, що
один із них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім»ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

Враховуючи викладене, колегія
суддів задовольняє апеляційну скаргу,
скасовує рішення першої інстанції та
ухвалює нове рішення про задоволення
позову ОСОБА_3 При цьому колегія
суддів вважає за необхідне зазначити,
що, враховуючи презюмоване законом
право власності позивача на половину
спільного майна подружжя, при
задоволенні позовної вимоги про
розподіл спільного майна шляхом
стягнення грошової компенсації
вартості частки у цьому майні визнання
, визнання поряд із задоволенням
вказаної вимоги права власності на
половину транспортного засобу - не
потрібно.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309 п.п.3,4, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

В и р і ш и л а

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити

Рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 17.04.2014 року - скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову
ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
грошову компенсацію ? частини вартості
автобусу БАЗ 2215 СПГ, державний номерний
знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, шасі №
НОМЕР_2, в розмірі 30 415 (тридцять тисяч
чотириста п'ятнадцять грн.)

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
судові витрати в сумі 608,30грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом 20 днів шляхом подання
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий - суддя /підпис/
Л.І. Пилипчук

СУДДІ: /підпис/
П.М.Карнаух

/підпис/
Т.О.Кривчун

З оригіналом згідно:

суддя
Пилипчук Л.І.