Провадження № 2-4655/14
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 липня 2014 року Солом'янський
районний суд м. Києва
в складі: головуючого судді -
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: Солом»янський
районний відділ Головного управління
державної міграційної служби України в
м. Києві про усунення перешкод, -
01.07.2014 року Позивач ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом та просила
постановити рішення про усунення
перешкод у здійсненні нею права
користування та розпорядження
квартирою АДРЕСА_1, належну позивачу на
праві приватної власності, шляхом
зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2
за адресою: АДРЕСА_1.
Свої вимоги мотивує тим, що вона є
власником квартири АДРЕСА_1.
Зазначає, що у спірній квартири
значиться зареєстрованим відповідач
Позивач посилається на те, що
відповідач з 21.02.2013 року не проживає у
вищевказаній квартирі, не сплачує
комунальні платежі та з реєстраційного
обліку добровільно не знімається.
Позивач вважає, що відповідач порушує
її право та законні інтереси, як
власника на свій розсуд володіти,
користуватися і розпоряджатися
належним їй майном, а тому просила
В судовому засіданні позивач позов
підтримала та просила його
задовольнити в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не
з»явився, про дату та час розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про причини неявки суд до відома не
Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в
судове засідання відповідача, який
належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Таким чином, суд, враховуючи думку
позивача, вважає можливим ухвалити
заочне рішення на підставі наявних у
справі доказів.

Представник 3-ї особи - Солом»янський
районний відділ Головного управління
державної міграційної служби України в
м. Києві в судове засідання не з'явився,
на адресу суду направив заяву, в якій
просить суд розглянути справу у
відсутності його представника.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
дослідивши та оцінивши матеріали
справи, приходить до наступного
висновку.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1,
належить на праві приватної власності
ОСОБА_1, що підтверджується
реєстраційним посвідченням від 11.03.1993
року (а.с.4).

Судом також встановлено, що спірна
квартира АДРЕСА_1 є двокімнатною,
загальною площею 43,8 кв.м., що
підтверджується довідкою форми № 3 від
23.06.2014 року (а.с.5).

Відповідно до вказаної довідки форми
№3 від 23.06.2014 року вбачається, що у
вказаній вище квартирі зареєстровані:
позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2
(а.с. 5).

Згідно довідки № 172 від 23.06.2014 року
виданої ЖБК «Дніпровець-4» вбачається,
що ОСОБА_2 дійсно зареєстрований в
АДРЕСА_1, з 21 лютого 2013 року, проте за
даною адресою не проживає (а.с.6).

Відповідно до ст. 150 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності квартиру, користуються нею
для особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд.

Відповідно до ст.41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним

Згідно з частиною 1 ст. 321 Цивільного
кодексу України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України,
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Відповідно до вимог частини 2 ст. 16 ЦК
України способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути, зокрема,
припинення дії, яка порушує право.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 9 Житлового
кодексу України ніхто не може бути
виселеним із занятого житлового
приміщення або обмежений в праві
користування житловим приміщенням не
інакше як на підставі та в порядку,
передбачених законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Аналіз наведених вище норм
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Разом з тим, у постанові Верховного
Суду України від 16 січня 2012 року
зазначено, що вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи житловим приміщенням відповідно
до норм житлового та цивільного
законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;
стаття 405 ЦК).

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном власник має
право вимагати усунення відповідних
перешкод, зокрема, шляхом зняття особи
з реєстрації місця проживання,
пред'явивши водночас одну із таких
вимог: 1) про позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2) про
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Так, позивач в своїх позовних вимогах
просила усунути перешкоди у
користуванні власністю, шляхом зняття
відповідача з реєстраційного обліку.

Разом з тим, позивачкою не було
заявлено позовну вимогу про визнання
відповідача таким, що втратив право
користування житловим приміщенням, що
є обов»язковим при заявлені позовної
вимоги про зняття особи з реєстрації
місця проживання, а тому обраний спосіб
захисту інтересів позивача не
відповідає вимогам ст. 16 та ст. 15 ЦК
України.

З огляду на викладене, враховуючи межі
заявлених вимог, суд приходить до
висновку про відмову в задоволені
позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 15-16, 321, 383 ЦК України,
ст. ст. 71-72, 150, 162, 163 ЖК України, ст.ст. 3,4,
10, 11, 57-60, 61, 88, 209, 212-215, 218, 224-232 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: