Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Мартинюка В.І.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Дербенцевої Т.П.,

Наумчука М.І.,
Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк»,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору поруки,
відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» на
рішення апеляційного суду Донецької
області від 25 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк»
(далі - ПАТ «ВТБ Банк»), фізичної
особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору поруки,
відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування вимог зазначав, що із
постанови про відкриття виконавчого
провадження від 13 липня 2010 року із
примусового виконання рішення суду про
стягнення кредитної заборгованості
солідарно із ФОП
ОСОБА_4 та із нього як поручителя, йому
стало відомо про існування договору
поруки від 26 червня 2008 року, укладеного
із ОСОБА_5 на забезпечення виконання
ФОП ОСОБА_4 зобов'язань за кредитом.
Зазначав, що оспорюваний договір
укладався не з ним, його прізвище
«ОСОБА_5», на час укладення цього
договору він був зареєстрований
АДРЕСА_2, а не АДРЕСА_1, як зазначено у
договорі поруки. За фактом підроблення
документів порушено кримінальну
справу.

Посилаючись на указані обставини,
ОСОБА_3 просив визнати недійсним
договір поруки від 26 червня 2008 року та
стягнути на його користь моральну
шкоду у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 5 вересня
2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 25 лютого 2014 року у
задоволенні позову відмовлено з інших
підстав.

У касаційній скарзі ПАТ «ВТБ Банк»,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Рішення апеляційного суду вказаним
вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що за
договором від 26 червня 2008 року,
договором № 1 про внесення змін до
нього ФОП ОСОБА_4 отримав кредитні
кошти у розмірі 350 000 доларів США.
Поручителем за виконання
позичальником кредитного зобов'язання
згідно договору поруки від 26 червня 2008
року виступає ОСОБА_5 (Т. 1, а. с. 19), який
діяв на підставі паспорта серії НОМЕР_2,
виданого Куйбишевським РВ ДМУ України
в Донецькій області 28 грудня
2002 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1
згідно довідки від 29 серпня 1996
року.

Оспорюючи указаний договір поруки,
позивач зазначав, що не підписував його
та не вчиняв дій, які свідчили б про
його волевиявлення на поручительство
перед банком за виконання ФОП ОСОБА_4
кредитних зобов'язань.

За фактом підроблення документів,
наданих для укладення договору поруки
від 26 червня 2008 року, порушено
кримінальну справу, у межах якої триває
досудове слідство (Т. 1, а. с. 31).

За заявою позивача у справі було
призначено судово-почеркознавчу
експертизу, на вирішення якої
поставлено питання про те, ким
виконаний підпис на договорі поруки
від імені ОСОБА_5 - ним чи іншою особою,
ким завізовано вірність копій паспорту
та довідки про присвоєння
ідентифікаційного номера ОСОБА_5 - ним
чи іншою особою. За висновками
експерта, підписи на указаних
документах виконані не ОСОБА_5, а іншою
особою з наслідування справжнього
підпису.

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд послався на висновки
експерта та дійшов висновку про те, що
за таких обставин, коли позивач не
підписував договір поруки, він є
неукладеним та не може бути визнаний
недійсним.

Із такими висновками погодитися не
можна.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засада; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання у момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК
України, є підставою для визнання його
недійсності.

Ухвалюючи нове рішення у справі,
апеляційний суд не звернув уваги на те,
що заявлений позов ґрунтується на тих
обставинах, що оспорюваний правочин не
підписувався позивачем, його воля не
була спрямована на вчинення договору
поруки, тобто з підстав, передбачених
ст. ст. 215, 216 ЦК України, із
застосуванням яких закон пов'язує
недійсність правочину. Не врахував те,
що вади щодо форми договору поруки у
справі не встановлено, дійшов
помилкового висновку щодо його
неукладеності та не розглянув позов з
підстав, заявлених у ньому.

Доводи сторін щодо обставин укладення
оспорюваного договору та щодо його
дійсності належним чином судом не
перевірені, тобто, не встановлені
фактичні обставини справи та
неправильно застосовано матеріальний
закон.

За таких обставин оскаржуване рішення
апеляційного суду на підставі ст.338 ЦПК
України підлягає скасуванню із
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 25 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Мартинюк

Судді:
Н.А. Горелкіна

Т.П. Дербенцева

М.І. Наумчук

О.В. Ступак