Справа № 362/112/14-ц Головуючий у І
інстанції Боженко М.О. Провадження №
22-ц/780/3803/14 Доповідач у 2 інстанції
БілоконьКатегорія 47
РІШЕННЯ

Іменем України

Київської області у складі:

головуючого судді: Білоконь О.В.,

суддів: Савченка С.І., Поілщука М.А.,

при секретарі: Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного
майна подружжя ,-

встановила:

У січні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом, який мотивував тим, що в
період шлюбу вони з відповідачем
придбали однокімнатну
квартируАДРЕСА_1. Однак, шлюб між
позивачем та відповідачем розірвано, а
відповідач добровільно поділити майно
не погоджується, тому позивач
звернувся з позовом до суду.

Позивач просив суд виділити сторонам
та визнати за позивачем та
відповідачем право приватної
власності по ? частині спірної квартири
кожному.

Заочним рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 квітня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1, за кожним,
право власності по ? частині
однокімнатної квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 35,8 кв.м., житловою
площею 17,9 кв.м.

Не погоджуючись з цим рішенням,
відповідач звернулась з апеляційною
скаргою, в якій просить його скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги
зазначила, що спірну квартиру вона
придбала у грудні 2011 року під час
окремого проживання з колишнім
чоловіком у зв»язку з фактичним
припиненням шлюбних стосунків, за
грошові кошти, які вона виручила після
продажу належних її матері ОСОБА_3
будинку та земельної ділянки. З цих
міркувань відповідач вважає, що спірна
квартира є її приватною власністю в
силу ст. 57 Сімейного кодексу України.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених у
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
спірна квартира набута під час шлюбу
подружжя, тому її слід визнати спільною
сумісною власністю подружжя, визнавши
за сторонами право власності по ? її
частини за кожним.

Такі висновки суду не ґрунтуються на
матеріалах справи та вимогах закону.

Судом встановлено на сторонами не
оспорюється, що ОСОБА_2та ОСОБА_1
перебували у зареєстрованому шлюбі з
1980 року, рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
№2-339/12 від 24 лютого 2012 року шлюб ними
розірвано ( а.с.5).

06 грудня 2011 року ОСОБА_1, за згодою
чоловіка ОСОБА_2 придбала у власність
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 35,8 кв.м, житловою
площею 17,9 кв.м, що підтверджується
нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу квартири ( а.с.6).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60
СК України майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності.

Відповідно до п.3 ч.1, ч. 6 ст. 57 СК України
суд може визнати особистою приватною
власністю дружини, чоловіка майно,
набуте нею, ним за час їхнього окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин, а також
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Згідно з пунктами 23, 24, 30 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Якщо за час окремого проживання
подружжя після фактичного припинення
шлюбних відносин спільне майно його
членами не придбавалося, суд
відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка майно, набуте кожним з них за
цей період та за вказаних обставин, і
провести поділ тільки того майна, що
було їхньою спільною власністю до
настання таких обставин.

Заперечуючи проти позову у заяві про
перегляд заочного рішення, відповідач
ОСОБА_1 посилалась на те, що спірну
квартиру вона придбала у грудні 2011 року
під час окремого проживання з колишнім
чоловіком у зв»язку з фактичним
припиненням шлюбних стосунків за свої
особисті кошти, виручені від продажу
належних її матері ОСОБА_3 будинку та
земельної ділянки ( а.с.44-47).

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог п.1ч.1 ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує питання, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувались
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються.

В порушення вказаних норм
процесуального права, суд першої
інстанції не вирішив питання про
наявність чи відсутність обставин
придбання спірної квартири під час
окремого проживання подружжя за
особисті кошти відповідача, не
дослідив докази на підтвердження чи
спростування цих обставин, що призвело
до неправильного вирішення справи та
ухвалення необґрунтованого рішення на
підставі неповно з'ясованих обставин.

Зазначені порушення в силу вимог ч.ч.1,3,
ст. 309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову з
таких міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_2 звернувся до
Васильківського міськрайсуду
Київської області 20 вересня 2011 року з
позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_1,
зазначивши у позові що сторони
проживають окремо і шлюб носить
формальний характер ( а.с.103).

У судовому засіданні у справі про
розірвання шлюбу позивач ОСОБА_2 також
підтвердив а відповідач ОСОБА_1 не
заперечувала , що з відповідачем він
тривалий час не підтримує подружніх
відносин, сім»я фактично не існує і
збереження шлюбу є неможливим, про що
свідчить протокол судового засідання
від 24 лютого 2012 року ( а.с.97).

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду від 24 лютого 2012
року встановлено, що шлюбні відносини
між сторонами фактично припинені,
сторони разом не проживають тривалий
час, що зазначив сам ОСОБА_1 в своїй
позовній заяві ( а.с.5).

Оцінюючи зазначені докази у їх
сукупності, колегія суддів вважає
доведеними ті обставини, що сторони
фактично припинили шлюбні стосунки,
спільне проживання, ведення
господарства та придбання спільного
майно подружжям припинились до 20
вересня 2011 року, тому 6 грудня 2011 року
ОСОБА_1 придбала спірну квартиру за час
окремого проживання подружжя після
фактичного припинення шлюбних
відносин.

Крім того, матеріали справи свідчать,
що за 18 днів до придбання спірної
квартири, мати позивача - ОСОБА_3 19
листопада 2011 року продала нележні їй
будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_2
за 153 988 грн. (а.с. 52-55). Також при
апеляційному розгляді справи
встановлено, що місце проживання
матері ОСОБА_1 - ОСОБА_3
зареєстроване у спірній квартирі.

Отже доводи апеляційної скарги про те,
що спірна квартира 06 грудня 2011 року.
була придбана ОСОБА_1 для своєї матері
на виручені кошти за 135500 грн. є
обґрунтованими.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що відповідач надала
належні та допустимі докази на
спростування того, квартира АДРЕСА_1 є
спільною сумісною власністю подружжя,
придбана під час спільного проживання
у шлюбних відносинах на спільні кошти
подружжя.

За таких обставин, висновок суду першої
інстанції про придбання ОСОБА_1 за
спільні кошти подружжя спірної
квартири в період шлюбу з позивачем не
ґрунтується на вимогах закону та
матеріалах справи, відповідно,
відсутні законні підстави для
задоволення позовних вимог позивача
про визнання спірної квартири спільним
майном подружжям, визнання права на ?
частину квартири.

Суд уваги на вказані обставини не
звернув, дав неправильну оцінку
встановленим по справі доказам,
постановивши незаконне та
необґрунтоване рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції не відповідає матеріалам
справи, ухвалене з порушенням норм
матеріального права та повинне бути
скасоване з ухваленням нового про
відмову в задоволенні позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України з позивача
ОСОБА_2 та користь відповідача ОСОБА_1
підлягають стягненню судові витрати у
розмірі 269 грн. 69 коп., сплачені
останньою в якості судового збору за
подачу апеляційної скарги ( а.с.79).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 квітня 2014 року скасувати та
ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та
визнання права приватної власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати у розмірі 269 грн. 69 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий

Судді: