УХВАЛА

іменем україни

23 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності; за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання права власності за
касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою
представником - ОСОБА_5, на рішення
апеляційного суду Київської області
від 25 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що під час перебування сторін у
шлюбі ними було придбано наступне
майно: житловий будинок з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1,
промислові магазини пл. 38,5
кв.м та 93,22 кв.м за адресою: АДРЕСА_2,
автомобіль марки «Mersedes-Benz S-350. У зв'язку
із неприязними стосунками сторони не
можуть дійти згоди про розподіл майна
подружжя. З урахуванням викладеного
позивач просив суд визнати за ним право
власності на 12 частину житлового
будинку, автомобіля,
промислових магазинів, грошових
коштів, які знаходяться на рахунках ФОП
ОСОБА_4, товарно-матеріальних
цінностей

ФОП ОСОБА_4, стягнути з ОСОБА_4 на його
користь 12 частини боргу
відповідно до рішення
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 23 травня 2012 року в сумі 57 304
грн. 45 коп.

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 подала
зустрічний позов про поділ спільного
майна подружжя, посилаючись на те, що за
час перебування у шлюбі з ОСОБА_6 ними
було набуто будинок за адресою:
АДРЕСА_1, автомобіль марки «Mersedes-Benz S-350.
Будинок на даний час є предметом
іпотеки, який забезпечує кредитний
договір, і рішенням
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 23 травня 2012 року за позовом ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_4,
ОСОБА_6 про стягнення боргу було
вирішено стягнути з відповідачів на
користь банку заборгованість за
кредитним договором в сумі 114 608 грн. 90
коп. Просила відмовити в позові ОСОБА_6,
визнати спільною сумісною власністю
подружжя будинок за адресою: АДРЕСА_2 та
автомобіль марки «Mersedes-Benz S-350. Визнати
за нею право власності на Ѕ частину
будинку, стягнути з ОСОБА_6 на її
користь 90 тис. грн. грошової
компенсації за 1/ частини автомобіля,
стягнути з ОСОБА_6 на її користь Ѕ
частини боргового зобов'язання в сумі 57
304 грн. 45 коп.

Рішенням Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 20 грудня 2013 року позов ОСОБА_6
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6
право власності на Ѕ частину
домоволодіння, яке розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, та право власності на
Ѕ частину автомобіля Mercedes-Benz S-350,
державний номерний знак НОМЕР_1, 2003 року
випуску, чорного кольору, типу легковий
седан, з об'ємом двигуна 3 500 куб. см. У
задоволенні решти позову відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_4 право
власності на Ѕ частину домоволодіння,
яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 25 березня 2014 року рішення
місцевого суду скасовано в частині
відмови у задоволенні позову про
визнання права власності на частину
промислових магазинів та ухвалено в
цій частині нове рішення, яким визнано
за ОСОБА_6, ОСОБА_4 за кожним право
власності на Ѕ частину промислового
магазину загальною площею 38, 5
кв. м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2, та промислового магазину з
мансардними спорудами загальною
площею 93, 22 кв. м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2. У решті рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій
представником, ОСОБА_4 просить
скасувати судове рішення апеляційної
інстанції в частині поділу магазинів
та залишити в силі рішення
місцевого суду, посилаючись на
неправильне

застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір та
визнаючи за позивачем та відповідачем
в рівних частинах право власності на
житловий будинок та автомобіль,
виходив із того, що сторони, вимоги про
поділ майна в натурі не заявляли, а лише
просили визнати за ними право
власності на 12 частину спільного майна;
промислові магазини не набули статусу
спільного сумісного майна подружжя, а є
майном фізичної особи-підприємця;
вимоги позивача про визнання за ним
права власності на грошові кошти та
товарно-матеріальні цінності не є
вимогою про визнання права на частку
від одержаних доходів ОСОБА_4 як
підприємцем, а тому не підлягають до
задоволення.

Апеляційний суд скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
визнання права власності на частину
промислових магазинів та ухвалюючи в
цій частині нове рішення про
задоволення позову, виходив із того, що
поділ майна у зазначений спосіб є
рівнозначним та відповідає інтересам
сторін та, посилаючись на рішення
Конституційного суду України від 19
вересня 2012 року № 17-рп/2012 дійшов
висновку, що майно приватного
підприємця є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Проте з такими висновками апеляційного
суду повністю погодитись не можна.

Судом установлено, що 28 лютого 1997 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстровано
шлюб.

20 березня 1999 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6
укладено договір купівлі-продажу, за
яким ОСОБА_6 придбав житловий будинок
за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 3 грудня 2004 року
ОСОБА_4 на праві приватної власності
належить нежитлова будівля, а саме,
промисловий магазин 1-а, загальною
площею 38,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 1 лютого 2008 року визнано за
ОСОБА_4 право власності на

самочинно збудоване нерухоме майно, а
саме, промисловий магазин площею
93,22 кв м. за адресою: АДРЕСА_2.

21 вересня 2009 року на підставі договору
купівлі-продажу ОСОБА_6
придбав автомобіль марки «Mersedes-Benz S-350
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Судом також установлено, що рішенням
Хмельницького міськрайонного суду
Київської області від 23 травня 2012 року
стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 солідарно
заборгованість за кредитним договором
на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у
розмірі 114 608 грн. 90 коп.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно п. 1 ст. 61 цього Кодексу об'єктами
права спільної сумісної власності
подружжя можуть бути будь-які речі, за
винятком тих, які виключені з
цивільного обороту.

Конституційний Суд України у рішенні
від 19 вересня 2012 року №
17-рп/2012 щодо офіційного тлумачення
положення ч. 1 ст. 61 СК України дійшов
висновку, що статутний капітал та майно
приватного підприємства є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Зокрема, Конституційний Суд України
зазначив, що приватне підприємство (або
його частина), засноване одним із
подружжя, - це окремий об'єкт права
спільної сумісної власності подружжя,
до якого входять усі види майна, у тому
числі вклад до статутного капіталу та
майно, виділене з їх спільної сумісної
власності.

Таким чином, Конституційний Суд
України дійшов висновку, що статутний
капітал та майно приватного
підприємства, сформовані за рахунок
спільної сумісної власності подружжя,
є об'єктом їх спільної сумісної
власності.

При цьому апеляційний суд не врахував,
що у разі, якщо майно придбане за
спільні кошти, то це майно відноситься
до правового режиму спільної сумісної
власності подружжя, при якому при
передачі майна для здійснення
підприємницької діяльності воно
належить ОСОБА_4, як приватному
підприємцю, але другий з подружжя має
право вимоги (майнове право) щодо
виплати сум у разі поділу майна між
подружжям. Це майно при поділі між
подружжям має включатись до спільної
майнової маси і враховуватись
при поділі. Визнання за кожним із
подружжя права власності по 12 частці
на

майно, яке належить приватному
підприємцю та використовується для
підприємницької діяльності,
суперечить зазначеним нормам
матеріального права та порушає права
підприємця й унеможливлює здійснення
ним своєї підприємницької діяльності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 23 постанови від
21 грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК),
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
положення закону уваги не звернув,
доводів сторін по суті позовних вимог
не перевірив; фактичні обставини
справи, від яких залежить правильне
вирішення спору, належним чином не
встановив; не встановив за рахунок яких
коштів придбане спірне майно, не
мотивував свого висновку, чому включив
це майно до спільної майнової маси та
дійшов передчасного висновку про
можливість його поділу по Ѕ між
подружжям, не врахувавши того, що інший
із подружжя має право вимоги (майнове
право) виплати сум у разі поділу майна
між подружжям.

За таких обставин, висновок
апеляційного суду про те, що
ОСОБА_3 має права на Ѕ частину
спірних магазинів, що набуті подружжям
за час шлюбу, є передчасним.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні
обставини для правильного вирішення
справи не встановлені, рішення
апеляційного суду не може вважатись
законним і обґрунтованим та в силу ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню, а
справа - передачі на новий апеляційний
розгляд в частині позовних вимог про
визнання права спільної сумісної
власності на 1/2 частку магазинів, під
час розгляду якої суду належить
урахувати викладене, дати відповідну
правову оцінку доводам і запереченням
сторін та ухвалити судове рішення
відповідно до установлених обставин і
вимог закону.

У решті судове рішення до суду
касаційної інстанції не оскаржене та
предметом перегляду не є (ст. 335 ЦПК
України).

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданою
представником - ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 25 березня 2014 року в частині
позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання за
ним права власності на частину Ѕ
частину промислового магазину
загальною площею 38, 5 кв. м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та
промислового магазину з мансардними
спорудами загальною площею 93, 22 кв. м.,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2
скасувати, справу у цій частині
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А.
Черненко