Справа № 363/2628/13-ц Головуючий у І
інстанції Рудюк О.Д.Провадження №
22-ц/780/3511/14 Доповідач у 2 інстанції
ВерлановКатегорія 26
РІШЕННЯ

Іменем України

11 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Білоконь О.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Вишгородського районного
суду Київської області від 27 березня 2014
року у справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя
особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
вказаним позовом та просило в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором від 16 грудня 2007 року, яка
утворилася станом на 09 квітня 2013 року у
розмірі 282 403,25 доларів США, що згідно з
офіційним курсом Національного банку
України становить 2 256 401 грн. 99 коп.
звернути стягнення на предмет іпотеки -
житловий будинок загальною площею 379,90
кв.м., житловою площею 220,40 кв.м. та
земельну ділянку, які розташовані по
АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_1, шляхом
продажу предмету іпотеки ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру прав на нерухоме
майно, з реєстрацією правочину
купівлі-продажу предмету іпотеки у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно, з проведенням дій щодо
коригування технічної документації
відповідно до поточного стану
нерухомості, її перепланування та
перебудови, з проведенням дій щодо
оформлення та з отриманням
кадастрового номеру земельної ділянки,
з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмету іпотеки.

Також позивач просив виселити
відповідача та інших осіб, які
зареєстровані та/або проживають у
житловому будинку по АДРЕСА_1 зі
зняттям з реєстраційного обліку у
територіальному органі державної
міграційної служби України та стягнути
з відповідача судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що
позичальник ОСОБА_2 належним чином не
виконує взяті на себе зобов'язання за
кредитним договором від 16 грудня 2007
року, укладений між нею та ПАТ КБ
«ПриватБанк», внаслідок чого
утворилась заборгованість у
зазначеній вище сумі і банк відповідно
з умовами договору має право на
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 27 березня 2014
року позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № KIL0GA00000104 від 06
грудня 2007 року у розмірі 282 403,25 доларів
США, що згідно з офіційним курсом
Національного банку України становить
2 256 401 грн. 99 коп., звернуто стягнення на
предмет іпотеки: житловий будинок
загальною площею 379,90 кв.м., житловою
площею 220,40 кв.м. та земельну ділянку, що
розташовані по АДРЕСА_1 та належать
ОСОБА_1 на праві власності, шляхом
продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ
КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені
ОСОБА_1 договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням всіх
повноважень, необхідних для здійснення
продажу.

В решті позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовити, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь - судді доповідача,
пояснення учасників процесу, які
з'явилися в судове засідання, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не в повному
обсязі відповідає зазначеним вимогам
закону.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що 06
грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_2 укладений кредитний договір
№КІL0GA00000104, за яким банк зобов`язався
надати позичальнику кредит у вигляді
не поновлювальної кредитної лінії у
розмірі 180 270 доларів США на наступну
цілі: на споживчі цілі у розмірі 150 000
доларів США, а також у розмірі 30 270
доларів США на сплату страхових
платежів зі сплатою 0,92% на місяць на
суму залишку заборгованості за
кредитом, винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 2%
від суми наданого кредиту у момент
надання кредиту, винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 0,2%
від суми виданого кредиту щомісяця в
період сплати, відсотки за дострокове
погашення кредиту згідно з п.3.10
договору та винагороди за проведення
додаткового моніторингу згідно з п.6.2
договору. Кінцевий термін погашення
кредиту 05 грудня 2022 року.

В якості забезпечення взятих на себе
зобов'язань за кредитним договором, 06
грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_1 було укладено договір
іпотеки, за яким ОСОБА_1 передав банку в
іпотеку: житловий будинок по АДРЕСА_1
загальною площею 379,90 кв.м., житловою
площею 220,4 кв.м. та земельну ділянку
площею 0,250 га з цільовим призначенням
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, яка розташована по
АДРЕСА_1 що належать ОСОБА_1 на праві
власності.

При цьому у п. 27 договору іпотеки
передбачено, що звернення стягнення на
предмет іпотеки за вибором
іпотекодержателя може бути здійснено у
позасудовому порядку, зокрема, шляхом
продажу предмету іпотеки будь-якій
особі та будь-яким способом на підставі
договору купівлі-продажу у порядку ст.
38 Закону України «Про іпотеку».

По справі встановлено, що 05 березня 2013
року позивач надіслав на адресу ОСОБА_2
та ОСОБА_1. вимогу від 25 лютого 2013 року
про усунення порушень кредитного
договору та попередження про звернення
стягнення на предмет іпотеки (а.с.13-17).

У зв'язку з неналежним виконанням
взятих на себе зобов'язань за кредитним
договором утворилась заборгованість
ОСОБА_2 перед банком, яка станом на 09
квітня 2013 року становить 282 403, 25 доларів
США, що згідно з офіційним курсом
Національного Банку України становить
2 256 401 грн. 99 коп., з яких: 142 848,60 доларів
США - заборгованість за кредитом; 54 862,96
доларів США - заборгованість за
відсотками за користування кредитом;
9 000 доларів США - заборгованість по
комісії за користування кредитом; 62 214,
12 доларів США - пеня; 31,29 доларів США -
штраф (фіксована частина) та 13 446,28
доларів США - штраф (процентна складова)
(а.с.8-11).

Згідно з п.18.12 договору іпотеки ,
іпотекодержатель набуває право
звернути стягнення на предмет іпотеки
в разі порушення позичальником умов
кредитного договору, а саме, затримання
сплати частини кредиту та /або
відсотків щонайменше на один
календарний місяць; перевищення сумою
заборгованості суми кредиту більш як
на 10% або несплати іпотекодавцем чи
позичальником більше однієї вплати,
яка перевищує 5% суми кредиту; іншого
істотного порушення умов кредитного
договору.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

При цьому ст.39 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що у разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки у рішенні
суду зазначаються спосіб реалізації
предмета іпотеки шляхом проведення
прилюдних торгів або застосування
процедури продажу, встановленої
статтею 38 цього Закону.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку»
встановлено, що якщо рішення суду або
договір про задоволення вимог
іпотекодержателя (відповідне
застереження в іпотечному договорі)
передбачає право іпотекодержателя на
продаж предмета іпотеки будь-якій
особі-покупцеві, іпотекодержатель
зобов'язаний за 30 днів до укладення
договору купівлі-продажу письмово
повідомити іпотекодавця та всіх осіб,
які мають зареєстровані у
встановленому законом порядку права чи
вимоги на предмет іпотеки, про свій
намір укласти цей договір. У
разі невиконання цієї умови
іпотекодержатель несе
відповідальність перед такими особами
за відшкодування завданих збитків.

Отже, встановивши, що позичальник
ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним
договором від 06 грудня 2007 року належним
чином не виконала, внаслідок чого
станом на 09 квітня 2013 року у неї
утворилась заборгованість у розмірі 282
403, 25 доларів США, що згідно з офіційним
курсом Національного Банку України
становить 2 256 401 грн. 99 коп., колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
позивач згідно із Законом України «Про
іпотеку» і умовами іпотечного
договору має право на звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Однак, задовольняючи позов ПАТ КБ
«Приватбанк» про звернення стягнення
на предмет іпотеки, суд у порушення
вимог ст.ст.213-214 ЦПК України не звернув
увагу на роз'яснення, які містяться у
п.42 (абз.1) постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
про те, що резолютивна частини рішення
суду в разі задоволення позову про
звернення стягнення на предмет іпотеки
має відповідати вимогам як статті 39
Закону України «Про іпотеку», так і
положенням пункту 4 частини першої
статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в
обов'язковому порядку має зазначатись:
загальний розмір вимог та всі його
складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; спосіб реалізації предмета
іпотеки - шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
(при цьому суд може зазначити, що
початкова ціна встановлюється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій).

Як вбачається з резолютивної частини
оскаржуваного рішення суду,
задовольнивши позов ПАТ КБ
«Приватбанк» про звернення стягнення
на предмет іпотеки, суд першої
інстанції не визначив всі складові
боргу, що підлягає сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки та початкову ціну предмета
іпотеки для його подальшої реалізації.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову
ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення
стягнення на предмет іпотеки підлягає
зміні на підставі ст.309 ЦПК
України у зв'язку з порушенням судом
норм матеріального і процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції на врахував, що
рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська вже стягнуто з ОСОБА_2
заборгованість за вказаним кредитним
договором у розмірі 1 062 198 грн. 46 коп.,
не заслуговують на увагу з наступних
підстав.

У п.9 (абз.2) постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз`яснено, що задоволення позову
кредитора про стягнення
заборгованості з поручителя не є
перешкодою для пред'явлення позову про
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави з метою погашення
заборгованості за тим самим договором
кредиту у разі, якщо на час розгляду
спору заборгованість за кредитом не
погашена.

При апеляційному розгляді справи
встановлено, що заборгованість за
кредитним договором № KIL0GA00000104 не
погашена, що підтверджується довідкою
ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 169).

Твердження в апеляційній скарзі про
порушення строків позовної давності, є
необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а відповідно до
вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

Цивільний Кодекс України не передбачає
заборони пред'явлення окремих вимог у
зв'язку з пропущенням позовної
давності.

Відповідно до п.4.5 кредитного договору
терміни позовної давності по вимогах
про стягнення кредиту, процентів за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором встановлюється сторонами
тривалістю у п'ять років.

Таким чином, сторони у письмовій формі
домовились про збільшення строку
позовної давності відносно стягнення
заборгованості за кредитом до п'яти
років, що не заборонено ст. 259
ЦК України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК
України перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

У дослідженні обставин, пов'язаних із
вчиненням зобов'язаною особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку суду необхідно у
кожному випадку встановлювати, коли
конкретно вчинені боржником
відповідні дії, маючи на увазі, що
переривання перебігу позовної
давності може мати місце лише в межах
строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу
або іншого обов'язку, з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
належати: визнання пред'явленої
претензії; зміна договору, з якої
вбачається, що боржник визнає
існування боргу, а так само прохання
боржника про таку зміну договору;
письмове прохання відстрочити сплату
боргу; підписання уповноваженою на це
посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір; письмове звернення
боржника до кредитора щодо
гарантування сплати суми боргу;
часткова сплата боржником або з його
згоди іншою особою основного боргу
та/або сум санкцій.

По справі встановлено, що кредитний
договір було укладено 06 грудня 2007 року,
а з вказаним позовом до суду ПАТ КБ
«Приватбанк» звернулося 10 липня 2013
року.

З розрахунку заборгованості за
кредитним договором вбачається, що
ОСОБА_2 періодично частково сплачувала
щомісячні платежі за кредитним
договором та останній щомісячний
платіж вона здійснила 18 жовтня 2010 року,
а саме, частково сплатила тіло кредиту,
проценти та пеню. Тобто, ОСОБА_2 вчиняла
дії, що свідчать про виконання нею
зобов'язань з погашення кредиту, тому
перебіг позовної давності переривався
вчиненням нею таких дій.

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про виселення не оскаржується,
тому відповідно до ст. 303 ЦПК України
апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 27 березня 2014 року
в частині звернення стягнення на
предмет іпотеки змінити, виклавши його
резолютивну частину в наступній
редакції:

В рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_2 за кредитним договором №
KIL0GA00000104 від 06 грудня 2007 року у розмірі
282 403, 25 доларів США, що згідно з
офіційним курсом Національного Банку
України становить 2 256 401 грн.
99 коп., з яких: заборгованість за
кредитом у розмірі 142 848,60 доларів США,
заборгованість за відсотками за
користування кредитом у розмірі 54 862,96
доларів США, заборгованість по комісії
за користування кредитом у розмірі 9 000
доларів США, пеня у розмірі 62 214, 12
доларів США, штраф (фіксована частина) у
розмірі 31,29 доларів США та штраф
(процентна складова) у розмірі 13 446,28
доларів США, звернути стягнення на
предмет іпотеки: житловий будинок по
АДРЕСА_1 загальною площею 379,90 кв.м.,
житловою площею 220,4 кв.м. та земельну
ділянку площею 0,250 га з цільовим
призначенням для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, яка
розташована по АДРЕСА_1 що належать на
праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу
вказаного предмету іпотеки публічним
акціонерним товариством комерційний
банк «ПриватБанк» з укладанням від
імені відповідача договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем. Встановити
початкову ціну реалізації предмета
іпотеки на рівні не нижчому за звичайні
ціни на цей вид майна, на підставі
оцінки, проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді