22-ц/775/1271/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Кулик С.В.
У Х В А Л А

Іменем України

12 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого судді Баркової
Л.Л.

суддів Гаврилової Г.Л., Ткаченко
Т.Б.

при секретарі Забавіній М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
заборгованої індексації та
компенсації по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та моральної
шкоди за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
Донецької області від 27 червня 2014 року

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року позивачка
звернулась до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що
працювала з 01.02.2003 року по 15.02.2011 року в
ПАТ «ММК ім. Ілліча», з березня 2003 року
їй не виплачувались суми індексації
заробітної плати. Просила стягнути з
відповідача на свою користь суми
індексації заробітної плати та
компенсації втрати частини заробітної
плати за період з 01 березня 2003 року по
15.02.2011 року, а також середній заробіток
за час затримки виплати індексації з
компенсацією в розмірі 76898,63 грн., та 1000
грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 27
червня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково, стягнуто з ПАТ «ММК ім.
Ілліча» на користь ОСОБА_1 індексацію
заробітної плати з компенсацією
заборгованості за період з 01 березня 2003
року по 31 липня 2006 року в сумі 436 грн. 66
коп. з утриманням ПАТ "ММК ім. Ілліча" з
цих сум передбачених законом податків
та обов'язкових платежів при їх
виплаті, Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча»
на користь держави судовий збір у
розмірі 243 грн. 60 коп. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити у повному обсязі,
посилається на порушення судом норм
процесуального права і неправильне
застосування положень матеріального
закону.

У відповідності до вимог ч.2 ст.305
ЦПК України апеляційний суд розглядає
справу без участі позивачки ОСОБА_1, яка
належним чином повідомлена про час і
місце судового розгляду справи за
допомогою телефонограми,
зареєстрованої в журналі передачі
телефонограм під №1235.

Ухвалою апеляційного суду від 12 серпня
2014 року прийнято відмову представника
позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від
апеляційної скарги в частині
відшкодування моральної шкоди та
стягнення індексації заробітної плати
з компенсацією і провадження в цій
частині закрито.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2,
який доводи апеляційної скарги
підтримав, представника відповідача
Новгородської В.В., яка заперечувала
проти скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

У відповідності з вимогами ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні справи, судом
встановлено, що ОСОБА_1 з 01 лютого 2003
року по 15 грудня 2011 року перебувала у
трудових відносинах з ПАТ «ММК ім.
Ілліча». З березня 2003 року по день
звільнення з роботи відповідачем не
нараховувалась їй індексація
заробітної плати. Загальна сума
індексації заробітної плати і
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку з несвоєчасністю
виплати за період з березня 2003 року по
липень 2006 року становить 436,88 грн. (а.с.22).

Частково задовольняючи позовні вимоги
та відмовляючи у стягненні середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
суд виходив з того, що середній
заробіток не підлягає стягненню,
оскільки за весь час позивач не
звертався з вимогами про стягнення
індексації та компенсації до
підприємства.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року N 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при непроведенні його до розгляду
справи - по день постановлення рішення,
якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності. У
разі непроведення розрахунку у зв'язку
із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи. Не можна
вважати спором про розмір сум, належних
до виплати при звільненні, спір про
відрахування із заробітної плати (на
відшкодування матеріальної шкоди, на
повернення авансу тощо), оскільки він
вирішується в іншому встановленому для
нього порядку.

Зі справи вбачається, що 30 листопада 2011
року ОСОБА_1 звернулась до відповідача
із заявою про звільнення з роботи за
власним бажанням з 15 грудня 2011 року.
Розпорядженням по підприємству вона
звільнена з роботи з 15 грудня 2011 року за
ст. 38 КЗпП України (а.с.58).

Згідно з даними табелю обліку робочого
часу за грудень 2011 року, наданому
апеляційному суду, ОСОБА_1 15 грудня 2011
року не працювала, оскільки перед
звільненням вона відпрацювала останню
зміну 10-11 грудня 2011 року, до роботи
повинна була заступити 14 грудня 2011
року, однак ні 14 грудня 2011 року, ні 15
грудня 2011 року на роботу не вийшла (а.с.
57).

З вимогами про зобов'язання сплатити їй
суми індексації з компенсацією по
заробітній платі та середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні вона звернулась 11
березня 2014 року (а.с.1-2).

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Таким чином, оскільки встановлено, що
ОСОБА_1 не працювала в день звільнення і
вимоги про розрахунок пред'явила 11
березня 2014 року, законних підстав для
висновку про те, що саме з вини
відповідача з нею не проведено
розрахунок з 15 грудня 2011 року по 11
березня 2014 року, а тому підстав для
стягнення за цей період середнього
заробітку за час затримки розрахунку
немає.

Інші доводи апеляційної скарги
не приводять судову колегію до
висновку щодо наявності підстав для
скасування оскаржуваного рішення та
відмови у задоволенні позову.

За таких обставин апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
27 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді