Справа № 461/5449/13
Головуючий у 1 інстанції: Курилець А.Р.
Провадження № 22-ц/783/4506/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: прокурора прокуратури
Львівської області Лящука Т.І.,
представника Львівської міської ради
Гринихи Х.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою прокурора
Галицького району м. Львова в інтересах
Львівської міської ради на рішення
Галицького районного суду м. Львова від
24 травня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Відділу приватизації
державного житлового фонду Галицького
району м. Львова, ОСОБА_5 про визнання
права власності на нерухоме майно,
зобов'язання до вчинення дій, -

встановила:

рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 24 травня 2013 року
вищевказаний позов задоволено
частково. Зобов'язано ОСОБА_5 звільнити
нежитлове приміщення площею 35,3 м. кв.
розміщене в цокольному поверсі будинку
АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
нежитлове приміщення площею 35,3 м. кв.,
що складається з приміщень під літ 1-1
площею 21,3 кв. м., під літ 1-2 площею 2,7 кв.
м., під літ. 1-3 площею 2,6 кв. м, під літ.1-4
площею 8,7 кв. м. та розміщене в
цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржив прокурор
Галицького району м. Львова в інтересах
Львівської міської ради, просить його
скасувати й ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні вимог
позивачу, посилаючись на те, що рішення
є незаконним, необґрунтованим, не
відповідає фактичним обставинам
справи та судом порушено норми
матеріального та процесуального права.
Зокрема, апелянт посилається на те, що
суд не взяв до уваги, що у справі
відсутні правовстановлюючі документи,
які б підтверджували право власності
позивача на спірне приміщення; право
власності на нежитлові приміщення, які
є предметом спору належать
територіальній громаді м. Львова в
особі Львівської міської ради.

Позивач ОСОБА_4, представник
відповідача - Відділу приватизації
державного житлового фонду Галицького
району м. Львова та відповідач ОСОБА_5 в
судове засідання не з'явилися, хоча
належним чином були повідомлені про
час та місце розгляду справи, що
підтверджується рекомендованими
повідомленнями про вручення поштового
відправлення щодо часу та місця
розгляду справи.

За таких обставин, у відповідності до
ч.2 ст.305 ЦПК України, їх неявка не
перешкоджає розглядові справи.

Клопотання ОСОБА_5 про відкладення
розгляду справи відхилено, оскільки
будь-яких доказів поважності причин
неявки до суду не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу на підтримання апеляційної
скарги, вивчивши матеріали і обставини
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та позовних
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема,
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити.

Зазначеним вимогам закону рішення
районного суду не відповідає.

Встановлено, що в травні 2013 року
позивач звернувся до суду із
зазначеним позовом. На обґрунтування
своїх вимог посилався на те, що 01 липня
2011 року між ним та ОСОБА_5 був укладений
договір оренди нежитлового приміщення
площею 35,3 м. кв., що складається з
приміщень під літ 1-1 площею 21,3 кв. м., під
літ.1-4 площею 8,7 кв. м., під літ. 1-3 площею
2,6 кв. м, під літ 1-2 площею 2,7 кв. м. в
будинку АДРЕСА_1 терміном на шість
місяців. Однак, відповідач всупереч
умовам договору оренди, передала
орендоване приміщення в суборенду та
відмовляється його звільнити після
закінчення строку договору оренди,
мотивуючи свою відмову тим, що має
право на безоплатне безстрокове
використання цього приміщення,
оскільки позивачем не виконано
домовленості про відчуження їй
орендованого приміщення. Крім того,
позивач зазначав, що Відділ
приватизації державного житлового
фонду Галицького району управління
комунальної власності департаменту
економічної політики Львівської
міської ради відмовив йому у видачі
нових документів на приміщення, які є
необхідним для повторної реєстрації
права власності у зв'язку зі змінами в
чинному законодавстві щодо реєстру
прав на нерухоме майно. Посилаючись на
викладене просив визнати
безпідставною відмову Відділу
приватизації державного житлового
фонду Галицького району м. Львова у
видачі нових правовстановлюючих
документів, видати свідоцтво про право
власності на вказані вище нежитлове
приміщення, визнати за ним право
власності на ці нежитлове приміщення
та зобов'язати ОСОБА_5 звільнити
розміщене в цокольному поверсі
нежитлове приміщення площею 35,3 м. кв. в
будинку АДРЕСА_1.

Районний суд, задовольняючи частково
вимоги позивача, виходив з того, що
оскільки відповідач ОСОБА_5
відмовляється звільняти орендоване
нею приміщення та заявляє про право на
його безоплатне використання, відтак,
за таких умов, позовні вимоги в частині
визнання права власності позивача та
зобов'язання ОСОБА_5 звільнити
орендоване приміщення підлягають до
задоволення. При цьому суд керувався
тим, що власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
згідно ч.2 ст.386 ЦК України може
звернутися до суду з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню, Зокрема, згідно ст.392
ЦК України - власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до ст.785 ЦК України - у разі
припинення договору найму, наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі.

Однак повністю з таким висновком
колегія суддів погодитись не може з
наступних підстав.

Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має
право на захист свого цивільного права
в разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Частина 2 цієї статті передбачає
підстави виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема такими є договори
та інші правочини.

Частина 5 ст.11 ЦК передбачає, що
цивільні права можуть виникати з
рішення суду лише у випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства.

Щодо прав власності, то ЦК України
передбачає можливість його виникнення
на підставі рішення суду у випадках,
встановлених ст.376 ЦК, а підтвердження
рішенням суду наявного в особи права
власності - у випадках, встановлених
ст.392 ЦК. В інших випадках право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів (ч.1 ст.328 ЦК)

Відповідно до ст.41 Конституції України,
ч.1 ст.321 ЦК право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права
чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК право власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами 1, 2 ст.321 ЦК України
передбачено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно зі ст.392 ЦК власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Таким чином, звернутися з позовом про
захист права власності шляхом його
визнання може саме власник цього майна,
якщо це право оспорюється або не
визнається іншою особою, і це право
повинно підтверджуватися відповідними
правовстановлюючими документами, на
підставі яких у встановлених законом
випадках здійснюється реєстрація
права власності.

Визнаючи право власності позивача на
нежитлові приміщення площею 35,3 м. кв.,
що складається з приміщень під літ 1-1
площею 21,3 кв. м., під літ.1-4 площею 8,7 кв.
м., під літ. 1-3 площею 2,6 кв. м, під літ 1-2
площею 2,7 кв. м. в будинку АДРЕСА_1, суд не
взяв до уваги, що будь-яких доказів
первинного правомірного набуття цього
нерухомого майна в справі немає, а
позивачем не представлено.

В той же час, як вбачається з витягу
рішення виконавчого комітету
Ленінської районної ради народних
депутатів від 14.04.1987 р. № 222 «Про
затвердження реєстру житлових
будинків належних місцевим радам»
будинок АДРЕСА_1 належить місцевй раді
та перебуває на балансі ЖЕД-106 (а.с.55).

Ухвалою № 2347 від 16.02.2009 р. 12-ї сесії 5-го
скликання Львівської міської ради «Про
надання в оренду нежитлових приміщень
Галицькому РВ ЛМУ ГУ МВС України у
Львівській області» цокольний поверх
площею 35,2 кв. м. на АДРЕСА_1 переданий в
оренду Галицькому РВ ЛМУ ГУ МВС України
у Львівській області на 2 роки 364 дні
(а.с.56).

Договір оренди № Л-7310-9 від 23.10.2009 р.
підтверджує виконання вищевказаної
ухвали (а.с.57-60).

За таких обставин правових підстав для
задоволення позову щодо визнання права
власності на спірні нежитлові
приміщення, з урахуванням доводів
позивача на обґрунтування його вимог
щодо визнання за ним права власності на
зазначені вище приміщення, немає.

Відповідно до ст.387 ЦК власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, яка без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Таким чином власник має право
витребувати своє майно тоді, коли особа
незаконно заволоділа річчю, або у разі
якщо майно було передано за договором,
проте строк дії такого договору
закінчився

За положеннями ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядженням своїм
майном.

Відтак, коли позивач не є власником та
належним користувачем (оскільки
доказів правомірності знаходження у
нього спірного майна не представлено),
позивач немає права на задоволення
його вимог щодо визнання безпідставною
відмову Відділу приватизації
державного житлового фонду Галицького
району м. Львова у видачі нових
правовстановлюючих документів на
спірне приміщення, видачі свідоцтва
про право власності на вказане вище
нежитлове приміщення та зобов'язання
ОСОБА_5 звільнити розміщене в
цокольному поверсі нежитлове
приміщення площею 35,3 м. кв. в будинку
АДРЕСА_1.

А тому рішення Галицького районного
суду м. Львова від 24 травня 2013 року
підлягає до скасування з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні вимог.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.2 ч.1 ст.307, п.п.2, 4
ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу прокурора
Галицького району м. Львова в інтересах
Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 24 травня 2013 року скасувати й
ухвалити нове, яким в задоволені
позовних ОСОБА_4, відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.