СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Побірченко Т.І.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 11 червня
2014р. по цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» до
ОСОБА_1

про повернення грошових коштів,
сплачених за навчання працівника,

встановила:

у січні 2014р. позивач звернувся до суду з
позовом про стягнення з відповідача 4 750
доларів США, що еквівалентно 37 966грн.
75коп.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що з 6 квітня 2012р.
відповідач була прийнята безстроково
на посаду начальника управління
документування, контролю і супроводу
бюджету та договорів ІТ департаменту
інформаційних технологій Дирекції
інформаційних технологій і супроводу
роздрібного бізнесу. 6 квітня 2012р. з
відповідачем була укладена трудова
угода, а 4 листопада 2012р. додаткова
угода до трудового договору.

На підставі запрошення та заяви
відповідача від 4 листопада 2013р. їй
надано дозвіл на проходження навчання
в закордонній компанії та проведено
оплату за навчання у сумі 4750 доларів
США. Відповідно до умов додаткової
угоди відповідачка зобов'язана після
навчання відпрацювати у банку 3 роки, а
у разі звільнення за власним бажанням,
відповідач зобов'язалася відшкодувати
банку вартість навчання пропорційно
залишку часу до закінчення зазначеного
періоду. Відповідач написала заяву про
звільнення за власним бажанням 26
листопада 2013р. і була звільнена
відповідно до наказу від 28 листопада
2013р., проте відмовилася відшкодувати
банку вартість навчання.

Рішенням суду від 11 червня 2014р.
позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі
представник відповідача просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Апелянт посилається на неповно
встановлені судом обставини справи,
безпідставне не врахування судом, що
відповідач була вимушена звільнитися у
зв'язку із порушенням позивачем
трудового законодавства переведенням
її на нижчу посаду та відмовою у
звільненні датою, яка була зазначена у
заяві, а також, що судом були
неправильно застосовані норми
матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта та її
представника, які підтримали
апеляційну скаргу, пояснення
представника позивача, яка
заперечувала проти апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/9590/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Сирбул О.Ф.Доповідач
у суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.вважає, що вона підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що 6
квітня 2012р. між

- 2 -

Публічним акціонерним товариством
«Акціонерний промислово-інвестиційний
банк» та ОСОБА_1 укладено трудовий
договір, відповідно до якого вона
зарахована на посаду начальника
управління документування, контролю і
супроводу бюджету та договорів ІТ
департаменту інформаційних технологій
Дирекції інформаційних технологій і
супроводу роздрібного бізнесу.

4 листопада 2012р. між сторонами
укладено додаткову угоду до трудового
договору про доповнення договору п. 4.3.,
згідно якого у випадку направлення
працівника на навчання, вартість якого
коливається в межах від 10 000грн. до 20
000грн., працівник зобов'язується після
проходження навчання відпрацювати в
банку 1 рік; якщо вартість навчання
знаходиться в рамках від 20 000грн. до 30
000грн., працівник зобов'язується після
проходження навчання відпрацювати в
банку 2 роки; якщо вартість навчання
перевищує 30 000грн., працівник
зобов'язується після проходження
навчання відпрацювати у банку 3 роки. У
разі дострокового звільнення за
власним бажанням або за ініціативою
банку у зв'язку з не належним
виконанням працівником своїх
посадових обов'язків, працівник
зобов'язується відшкодувати банку
вартість навчання пропорційно залишку
часу до закінчення періоду, відповідно
до зазначеного вище (1,2,3) роботи в ПАТ
«Промінвестбанк» після дати
завершення такого навчання без
відшкодування проживання в готелі,
проїзду і т.д.

4 листопада 2013р. відповідач
звернулася до позивача із заявою про
надання дозволу проходження навчання в
компанії у період з 11 листопада по 15
листопада 2013р., вартість якого складає 4
750 доларів США.

Відповідно до наказу № 2186 від 23
жовтня 2013р., до якого було внесено зміни
наказом № 2261 від 4 листопада 2013р.,
відповідач була відряджена у м. Женева
з 10 по 15 листопада 2013р. з метою участі у
конференції.

26 листопада 2013р. відповідач
подала заяву про звільнення за власним
бажанням.

Наказом № 4655-к від 28 листопада
2013р. відповідача було звільнено з 10
грудня 2013р. на підставі ст. 38 КЗпП
України.

Задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
сторони уклали договір, на підставі
якого позивач оплатив навчання
відповідача у закордонній компанії,
тому відповідач у зв'язку із
достроковим звільненням зобов'язана
повернути позивачу оплачену суму.

Проте, повністю погодитися з
таким висновком суду першої інстанції
не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч. 1 ст. 34 Закону України
«Про зайнятість населення» професійне
навчання - набуття та удосконалення
професійних знань, умінь та навичок
особою відповідно до її покликання і
здібностей, що забезпечує відповідний
рівень професійної кваліфікації для
професійної діяльності та
конкурентоспроможності на ринку праці.

Частиною 2 даної норми визначена
система професійного навчання, яка
охоплює: 1) осіб, які проходять первинну
професійну підготовку в навчальних
закладах та інших установах, що
здійснюють або забезпечують
підготовку кваліфікованих робітників
і фахівців; 2) працівників, які
проходять первинну професійну
підготовку, перепідготовку і
підвищення кваліфікації впродовж
трудової діяльності; 3) безробітних, які
шукають роботу і потребують первинної
професійної підготовки,
перепідготовки або підвищення
кваліфікації.

Відповідно до ч. 4 зазначеної статті
роботодавець має право укладати з
працівниками або іншими особами, які не
перебувають з ним у трудових
відносинах, за їх згодою договори про
направлення їх до навчальних закладів
для професійної підготовки,
перепідготовки та

- 3 -

підвищення кваліфікації. Зазначеним
договором на працівника або іншу особу,
яка направляється на навчання, може
бути покладено обов'язок відпрацювати
на посаді відповідно до отриманої
кваліфікації в такого роботодавця
після закінчення навчання протягом
погодженого сторонами строку, який
повинен бути порівнянний з обов'язками,
що взяв на себе роботодавець щодо
оплати та строку навчання, але не
більше ніж три роки.

Частиною 5 даної статті передбачено, що
у разі відмови працівника або іншої
особи відпрацювати в роботодавця
протягом погодженого з ним строку,
звільнення з роботи до закінчення
такого строку працівник або інша особа
зобов'язані відшкодувати роботодавцю
витрати, пов'язані з оплатою навчання,
або їх частину пропорційно
відпрацьованому строку на умовах, що
визначаються договором.

Аналіз зазначених норм матеріального
права свідчить про необхідність
укладення угоди між роботодавцем та
працівником про направлення
працівника на навчання, в якій
необхідно визначити всі істотні умови,
як навчання, так і його оплати, а також
умови повернення сплаченої суми
роботодавцю.

Крім того, із зазначених норм
матеріального права вбачається, що
професійне навчання передбачає
набуття працівником додаткової
кваліфікації, удосконалення
професійних знань, підвищення
кваліфікації, а роботодавець має право
покласти на працівника обов'язок
відпрацювати певний строк на посаді
відповідно до отриманої кваліфікації,
у разі направлення працівника на
навчання. У цьому ж випадку
роботодавець має право покласти на
працівника обов'язок повернути кошти,
які були оплачені за його навчання, у
разі звільнення працівника за власним
бажанням.

Позивачем суду не було надано
документів, які б підтверджували
направлення відповідача на навчання,
отримання відповідачем певної
кваліфікації у результаті навчання.

З наданих суду документів вбачається,
що 4 листопада 2013р. відповідач
звернулася до директора департаменту
управління персоналом ПАТ
«Промінвестбанк» із заявою про надання
дозволу проходження навчання у період
з 11 листопада по 15 листопада 2013р. Однак,
заява не містить прохання про
направлення на навчання та провести
оплату такого навчання, а також
відповідних відміток керівника з
даного приводу.

Відповідно до наказів позивача від 23
жовтня 2013р. та від 4 листопада 2013р.,
відповідач була направлена у
відрядження з 10 по 15 листопада 2013р. для
взяття участі у конференції, по
закінченні якої не отримала будь-якого
сертифікату або іншого документу, який
би підтвердив проходження навчання.
Також наказом встановлено оплату
добових витрат згідно додатку 4
Положення про службові відрядження
працівників ПАО «Промінвестбанк».

Висновок суду, що перебування
відповідача на навчанні у період з 11
листопада 2013р. по 15 листопада 2013р.
підтверджується табелем обліку
робочого часу працівників, в якому
зазначено перебування відповідача на
навчальних курсах (УК), не відповідає
наданому суду позивачем витягу з
табелю обліку робочого часу, оскільки
вказаний документ, крім відмітки УК,
містить відмітку ВД - відрядження,
відповідно до виданого наказу.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд не мав достатніх
правових та доказових підстав вважати,
що позивач направив відповідача на
навчання у період з 11 листопада по 15
листопада 2013р.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Стверджуючи про здійснення оплати за
навчання відповідача у вищезазначений
період в іноземній компанії, позивач
надав суду рахунок-фактуру, який суд
прийняв, як належний доказ.

Частиною 1 статті 57 ЦПК України
визначено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин
які мають значення для вирішення
справи.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

- 4 -

У порушення зазначених норм
процесуального права суд першої
інстанції не звернув увагу на те, що
рахунок-фактура є пропозицією
здійснити оплату, в якій зазначається
сума оплати та спосіб оплати. Проте,
вказаний документ не підтверджує
проведення оплати.

За таких обставин, рахунок-фактура не
може бути належним доказом проведення
позивачем оплати за навчання
відповідача у розмірі 4750 доларів США, а
відтак, позивач не довів суду свого
права вимагати повернення коштів.

Доводи представника позивача у
апеляційному суді, що відповідач не
заперечувала проведення оплати банком,
колегія суддів вважає безпідставним,
так як у запереченнях проти позову
відповідач посилалася на те, що
позивачем не надано належних доказів у
підтвердження проведеної оплати, а
матеріали справи не містять даних про
визнання відповідачем даної обставини
при розгляді справи судом.

На вказані обставини та норми
матеріального права не звернув уваги
суд першої інстанції і прийшов до
помилкового висновку про доведеність
позовних вимог.

Разом з тим, доводи апелянта про
порушення позивачем трудового
законодавства при переведенні
відповідача на іншу посаду та при її
звільненні, колегія суддів вважає
безпідставними, так як з матеріалів
справи вбачається, що переведення та
звільнення відповідача було здійснено
відповідно до її заяв, де підставою для
звільнення було зазначено власне
бажання відповідача, а не порушення
трудового законодавства позивачем.

Крім того, відповідачем не було
оскаржено у встановленому законом
порядку ні переведення, ні звільнення з
роботи.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції не були повно з'ясовані
обставини справи, не оцінені
відповідно до положень ст. 58 ЦПК
України надані позивачем та
відповідачем докази, неправильно
застосовані норми матеріального права,
тому рішення суду підлягає скасуванню,
а колегія суддів ухвалює нове рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог у зв'язку із їх недоведеністю.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 11 червня 2014р.
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
у позові Публічного акціонерного
товариства «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» до
ОСОБА_1 про повернення грошових коштів,
сплачених за навчання працівника,
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: