Ухвала

іменем україни

02 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про припинення дії
договору поруки, за касаційною скаргою
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду Івано-Франківської області від 18
лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ
«УкрСиббанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
посилаючись на неналежне виконання
ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним
договором від 24 травня 2007 року, у
забезпечення якого з ОСОБА_4 було
укладено договір поруки, унаслідок
чого утворилася кредитна
заборгованість у розмірі 43 331, 09
швейцарських франків, що у гривневому
еквіваленті становить 356 730 грн 15 коп.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася
до суду із зустрічним позовом до ПАТ
«УкрСиббанк» про припинення дії
договору поруки.

Позовні вимоги мотивувала тим, що банк
незаконно, без її повідомлення та
згоди, збільшив процентну ставку за
користування кредитом з 9,99%річних до
19,98% річних.

Ухвалою Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 18
листопада 2013 року вказані позови
об'єднані в одне провадження.

Рішенням Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 30
грудня 2013 року у задоволенні
первісного позову відмовлено;
зустрічний позов задоволено. Припинено
дію договору поруки №115921000, укладеного
24 травня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк»
та ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 18
лютого 2014 року, зазначене рішення
міськрайонного суду скасовано й
ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ
«УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у солідарному порядку
на користь позивача 356 730 грн
заборгованості за кредитним договором,
вирішено питання про судові витрати. У
задоволенні зустрічних позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4
просять рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, і залишити в силі рішення суду
першої інстанції, що було помилково
скасовано.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
не відповідає.

Ухвалюючи рішення й відмовляючи у
задоволенні первісного позову та
задовольняючи зустрічні позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що банк в односторонньому порядку
збільшив відсоткову ставку за
користування кредитними коштами з 9,99%
річних до 19,98% річних, унаслідок чого
обсяг відповідальності позичальника
та поручителя перед банком, без їх
згоди суттєво збільшився.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов ПАТ
«УкрСиббанк» у повному обсязі й
відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4, суд апеляційної
інстанції виходив з доведеності й
обґрунтованості вимог банку та
відсутності підстав для припинення
договору поруки, оскільки основне
зобов'язання, що забезпечено порукою,
без згоди поручителя не змінювалося.

Проте, з такими висновками судів
повністю погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За правилами ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. 611 ЦК України в разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Судом установлено, що 24 травня 2007 року
між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було
укладено договір № про надання
споживчого кредиту в сумі 48 607
швейцарських франків зі сплатою 9, 99%
річних.

У забезпечення належного виконання
зобов'язань за вказаним договором, того
ж дня між банком та ОСОБА_4 було
укладено договір поруки №-П.

Через неналежне виконання ОСОБА_3
взятих на себе за кредитним договором
зобов'язань, виникла кредитна
заборгованість, розмір якої станом на 11
липня 2013 року складає 43 331, 09
швейцарських франків, що за курсом НБУ
становить 356 730 грн 15 коп.

Пунктом 5.2 укладеного між сторонами
кредитного договору, передбачено, що
банк згідно умов п. 1.3.1 може змінити
розмір процентної ставки в сторону
збільшення при умові обов'язкового
повідомлення позичальника. У випадку
неповідомлення позичальника про
встановлення нового розміру
процентної ставки на наступний місяць
строку кредитування відповідно до умов
договору, застосовується розмір
процентної ставки, діючий за цим
договором в попередньому місяці. Крім
того, п. 4.1 цього договору передбачено,
що за порушення позичальником термінів
погашення будь-яких своїх грошових
зобов'язань, встановлених цим
договором, зокрема повернення кредиту
(всієї суми або його частини) та/або
термінів сплати процентів та/або
комісій, банк має право вимагати від
Позичальника додатково сплатити банку
пеню в наступному порядку, а саме: у
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми простроченого платежу, якщо
сума такої заборгованості виражена у
гривні, в розмірі подвійної ставки НБУ
від гривневого еквіваленту суми
простроченого платежу, сума якого
(еквіваленту) розраховується за
офіційним обмінним курсом НБУ гривні
до валюти заборгованості станом на
дату нарахування такої пені, якщо
сумаакої заборгованості виражена у
іноземній валюті.

Також у п. 5.2 кредитного договору
зазначено, що відповідно до
законодавства України, зокрема, статті
651 ЦК України сторони погодили, що банк
згідно умов пункту 1.3.1. Договору може
змінити розмір процентної ставки в
сторону збільшення у разі порушення
позичальником кредитної дисципліни
(зокрема, неналежного виконання умов
цього Договору та/або умов договорів,
за яким надано забезпечення виконання
зобов'язань Позичальника за цим
Договором).

Банк не пізніше ніж за 14 календарних
днів до дати збільшення розміру
процентної ставки повідомляє
Позичальника про встановлення нової
процентної ставки із зазначенням її
розміру та дати початку дії такої
ставки, шляхом направлення поштою за
адресою Позичальника відповідного
рекомендованого листа.

У забезпечення належного виконання
зобов'язань за вказаним договором, між
банком та ОСОБА_4 було укладено договір
поруки, відповідно п. 2.1 якого
визначено, що банк не вправі без згоди
поручителя змінювати умови основного
договору з боржником, внаслідок чого
збільшується обсяг відповідальності
поручителя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4
зазначала про припинення договору
поруки усилу ч. 1 ст. 559 ЦК України,
оскільки збільшення відсоткової
ставки відбулося без її повідомлення
та згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального
права поручитель, хоча і пов'язаний з
боржником певними зобов'язальними
відносинами, є самостійним суб'єктом у
відносинах із кредитором. Поручитель,
зокрема, має право висувати
заперечення проти кредитора і в тому
разі, коли боржник від них відмовився
або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього
Кодексу).

У листі - повідомленні АКІБ
«УкрСиббанк» до ОСОБА_3 за №89287 від 22
лютого 2008 року зазначено про те, що банк
з 12 березня 2008 року запроваджує нову
систему нарахування відсотків за
користування кредитом на прострочену
суму основного боргу, а саме у розмірі
збільшеної вдвічі від діючої
процентної ставки на момент виникнення
такої простроченої суми основного
боргу (а.с.110).

Доказів своєчасного повідомлення
банком про це поручителя, матеріали
справи не містять.

Поза увагою суду апеляційної інстанції
залишилося те, що із розрахунку
кредитної заборгованості (а.с.17-24),
вбачається, що починаючи з 26 вересня 2009
року сума заборгованості визначалася
та стягувалася з відповідачів банком у
підвищеному обсязі.

З яких підстав відбулося таке
підвищення, чи повідомлявся про це та
чи надавав згоду поручитель,
апеляційним судом належним чином не
перевірено.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

До припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання без
згоди поручителя, які призвели або
можуть призвести до збільшення обсягу
відповідальності останнього.
Збільшення відповідальності
поручителя внаслідок зміни основного
зобов'язання виникає в разі: підвищення
розміру процентів; відстрочення
виконання, що призводить до збільшення
періоду, за який нараховуються
проценти за користування чужими
грошовими коштами; установлення
(збільшення розміру) неустойки;
встановлення нових умов щодо порядку
зміни процентної ставки в бік
збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких
беруть участь поручителі, збільшення
кредитної процентної ставки навіть за
згодою банку та боржника, але без згоди
поручителя або відповідної умови в
договорі поруки, не дає підстав
покладення на останнього
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання позичальником
своїх зобов'язань перед банком.

Отже, підставою для припинення
договору поруки може бути здійснення
без згоди поручителя зміни основного
зобов'язання, яке забезпечене порукою.

У п. 22 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
вказано, що якщо в договорі поруки такі
умови сторонами не узгоджені, а з
обставин справи не вбачається
інформованості поручителя і його згоди
на збільшення розміру його
відповідальності, то відповідно до
положень частини першої статті 559 ЦК
України порука припиняється у разі
зміни основного зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності. У цьому випадку
поручитель має право на пред'явлення
позову про визнання договору поруки
припиненим.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції у порушення вимог ст. ст. 213,
214, 303, 304, 316 ЦПК України на зазначені
положення закону уваги не звернув;
належним чином не дослідив умов
кредитного договору та договору
поруки, не з'ясував, чи відбулося
підвищення процентної ставки за
користування кредитом або підвищення
відсотків за користування кредитом
відбулося лише на прострочену суму
основного боргу, а саме у розмірі
збільшеної вдвічі від діючої
процентної ставки на момент виникнення
простроченої суми основного боргу, чи
вплинуло це на збільшення обсягу
відповідальності відповідача ОСОБА_4

Крім того, апеляційний суд не перевірив
чи було дотримано банком порядок
підвищення відсотків за користування
кредитом відносно поручителя, не
встановив дійсного розміру кредитної
заборгованості, не визначився з тим у
якому порядку вона підлягає стягненню
з відповідачів та не перевірив, чи було
припинено дію договору поруки,
укладеного із ОСОБА_4, унаслідок
збільшення обсягу її відповідальності,
а відтак дійшов передчасних висновків
щодо наявності правових підстав для
задоволення первісного позову у
повному обсязі й відсутності таких
підстав для задоволення зустрічних
позовних вимог.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду не можна визнати
законним та обґрунтованим, оскільки
судом при його ухваленні допущено
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи й є
підставою для його скасування з
передачею справи на новий апеляційний
розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 18
лютого 2014 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:

В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко