Справа № 357/4515/14-ц Головуючий у І
інстанції Дмитренко А.М.Провадження №
22-ц/780/4363/14 Доповідач у 2
інстанції Суханова Є.М.Категорія 46
УХВАЛА

Іменем України

23 липня 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

при секретарі: Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві матеріали
цивільної справи з апеляційною скаргою
ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення
Білоцерківський міськрайонний суд
Київської області від 27 травня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
Білоцерківської міської ради
Київської області про визнання права
на приватизацію земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулися до суду з вказаним
позовом мотивуючи тим, що 20.01.2009 року
вони отримали свідоцтва про право на
спадщину за законом на спадкове майно,
до складу якого входить 7/50 частин
житлового будинку АДРЕСА_1, - по 7/100
часток спадкового майна кожний, їхні
частки складають одну квартиру у
житловому будинку (кв. № 6), згідно
рішення виконавчого комітету
Білоцерківської міської ради від 29.03.1961
року зареєстровано за вказаним
будинком земельну ділянку розміром 3776
кв. м , ОСОБА_2 звернулася до
Білоцерківської міської ради із заявою
про надання їй дозволу на приватизацію
земельної ділянки, після чого
відповідачем було надано їй витяг з
рішення, а усно було пояснено, що до
прибудинкової території будинку, який
складається із 6 квартир, може бути
віднесено тільки 0,10 га землі, решту
площі земельної ділянки можна
приватизувати за іншим цільовим
призначенням, їй вказали на те, що вона
може приватизувати невелику частину
земельної ділянки із цільовим
призначенням-для обслуговування
житлового будинку, іншу частину
земельної ділянки із цільовим
призначенням-для садівництва. Позивачі
просили суд надати дозвіл на
приватизацію земельної ділянки, яка
призначена для обслуговування
житлового будинку АДРЕСА_1, з
урахуванням положень ст.121 ЗК України в
розмірі 0,0524 га.

До початку розгляду справи по суті
позивачами було подано письмову заяву
про уточнення позовних вимог, в якій
вони просили суд визнати за ними право
на приватизацію земельної ділянки, яка
призначена для обслуговування
житлового будинку АДРЕСА_1, з
урахуванням положень ст.121 ЗК України в
розмірі 0,0524 га одним цільовим
призначенням-для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2
підтримала позовні вимоги, позивач
ОСОБА_3 до суду не з'явився, надав
письмову заяву щодо розгляду справи
без його участі, в якій просив суд позов
задовольнити.

Представник Білоцерківської міської
ради Київської області в судове
засідання не з'явився, про час розгляду
справи повідомлений належним чином,
суду надано листа щодо розгляду даної
справи без участі представника
відповідача.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 27 травня 2014 року в задоволенні
позову - відмовлено.

Не погодившись з висновками,
наведеними в рішенні суду, апелянт
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити по справі нове рішення, яким
задовольнити позов позивачів.

Колегія суддів вислухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги вважає, що вона не
обґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
наступних обставин та доказів.

Так, по справі встановлено, що за
позивачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3
зареєстровано право спільної
часткової власності на 7/100 частин за
кожним будинку АДРЕСА_1 з відповідною
частиною господарських та побутових
будівель та споруд на підставі
свідоцтв про право на спадщину за
законом, які оформлені державним
нотаріусом Першої Білоцерківської
міської державної нотаріальної
контори Т.Г. Дворко 20.01.2009 року на
спадкове майно ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: на 7/50 часток
житлового будинку з частиною
господарських та побутових будівель та
споруд під АДРЕСА_1, що стверджується
копіями вказаних свідоцтв,
зареєстрованих в реєстрі за № 2-232 та №
2-234, копіями витягів з реєстру про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно Білоцерківського МБТІ від 20.02.2009
року.

З матеріалів справи вбачається, що
спадкодавцю вказана вище частина
будинку належала на праві власності
відповідно до договору купівлі-продажу
від 12.04.1990 року, за яким продавцем є
Об'єднання «Білоцерківсільмаш», що
слідує з копії цього договору.

Як вказано в договорі, покупець буде
користуватися частиною будинку з двох
жилих кімнат розмірами 17,00 кв.м та 14,10
кв.м, зазначених в плані 6-2 та 6-3, кухні
розміром 11,00 кв.м, зазначеної в плані 6-4,
вх. крильце «а 8», козирьок «а 2», сарай
«Г», вбиральня «М», 1/6 частина вбиральні
«О» та «Н».

Згідно технічного паспорта МБТІ на
садибний (індивідуальний) житловий
будинок АДРЕСА_1, копію якого надано до
суду, співвласниками цього будинку,
крім позивачів, є ОСОБА_6 - на 1/25 частину
будинку (кв.5), ОСОБА_7-на 4/25 частини
будинку (кв.4), ОСОБА_8 -на 4/25 частини
будинку (кв.2), ОСОБА_9 -на 23/100 частини
будинку (кв.1), ОСОБА_10-на 27/100 частин
будинку (кв.3).

Рішенням виконавчого комітету
Білоцерківської міської ради від 29.03.1961
року № 192 було затверджено матеріали по
обміру земель будівельних кварталів
Білоцерківського бюро технічної
інвентаризації, зареєстровано за
землекористувачами будівельних
кварталів № 308-311, зокрема, по АДРЕСА_1
зареєстровано присадибну ділянку в
кв.м - 3776, лишків присадибної ділянки
немає, що стверджується архівним
витягом з цього рішення, який видано
31.01.2014 року архівним відділом
Білоцерківської міської ради.

Але, згідно з рішенням Білоцерківської
міської ради від 28.11.2013 року № 1095-48-УІ,
надано дозвіл на розробку технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) межі
земельної ділянки в натурі /на
місцевості/ за домоволодінням АДРЕСА_1
для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд орієнтовною площею 0,3320 га за
рахунок земель населеного пункту м.
Біла Церква, що стверджується витягом з
даного рішення.

Відповідно до довідки КП
Білоцерківської міської ради ЖЕК № 7
від 13.05.2014 року, багатоквартирний
житловий будинок по АДРЕСА_1 на балансі
ЖЕК не перебуває, відомостями щодо
закріплення за даним будинком
земельної ділянки, як прибудинкової
території, ЖЕК не володіє.

Позивачі, як співвласники вказаного
будинку, просили суд першої інстанції
визнати за ними право на приватизацію
земельної ділянки, яка призначена для
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1, з урахуванням положень ст.121 ЗК
України в розмірі 0,0524 га одним цільовим
призначенням - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд.

При вирішенні спору суд першої
інстанції виходив з наступного.

За ст. 116 ЗК України громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян провадиться у
разі, зокрема, приватизації земельних
ділянок, які перебувають у
користуванні громадян; одержання
земельних ділянок із земель державної
і комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
цим Кодексом.

В ст. 118 ЗК України визначено порядок
безоплатної приватизації земельних
ділянок громадянами.

Відповідно до ч.ч.1-П цієї статті,
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри.

До клопотання додаються графічні
матеріали, на яких зазначено бажане
місце розташування земельної ділянки,
погодження землекористувача (у разі
вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки розробляється за
замовленням громадян суб'єктами
господарювання, що є виконавцями робіт
із землеустрою згідно із законом, у
строки, що обумовлюються угодою сторін.
У разі якщо у місячний строк з дня
реєстрації клопотання відповідний
орган виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування, який передає
земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність не
надав дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або мотивовану відмову у його
наданні, то особа, зацікавлена в
одержанні безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності, у місячний
строк з дня закінчення зазначеного
строку має право замовити розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки без надання такого
дозволу, про що письмово повідомляє
відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування. До
письмового повідомлення додається
договір на виконання робіт із
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки погоджується в
порядку, встановленому ст. 186-1 цього
Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність у
двотижневий строк з дня отримання
погодженого проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки приймає
рішення про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
або залишення клопотання без розгляду
можуть бути оскаржені до суду. У разі
відмови органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
або залишення заяви без розгляду
питання вирішується в судовому
порядку.

В ч. 1 ст. 122 ЗК України передбачено, що
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Як встановлено в судовому засіданні,
позивач ОСОБА_2 зверталася до
Білоцерківської міської ради 06.11.2012
року із заявою з приводу надання їй
дозволу на розробку технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку
для ведення садівництва АДРЕСА_1 площею
0,0320 га, її заява була розглянута на
засіданні постійної комісії з питань
ефективного використання земель всіх
форм власності, комісією було
рекомендовано ОСОБА_2 надати
відповідні документи, про що свідчить
копія листа за підписом начальника
відділу з питань землекористування
Білоцерківської міської ради від 12.11.2012
року №10-14-934.

З матеріалів справи вбачається, що на
заяву позивача ОСОБА_2 від 18.03.2014 року
постійною комісією з питань
ефективного використання земель всіх
форм власності Білоцерківської
міської ради надано відповідь , в якій
зазначено про те, що кожний із
співвласників будинку АДРЕСА_1 має
право приватизувати свою частину
земельної ділянки в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
ст.121 ЗК України, для чого необхідно
виготовити зведений кадастровий план
земельної ділянки та погодити його зі
всіма співвласниками, після чого
необхідно звернутися з відповідною
заявою про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки у власність.

Апелянтом-позивачем надано до суду
копію зведеного кадастрового плану
земельної ділянки по АДРЕСА_1, який
погоджений всіма співвласниками
будинку, виготовлений ТОВ «Геоцентр»,
на якому відображено розміри та місце
розташування земельних ділянок всіх
співвласників будинку з цільовим
призначенням-для будівництва та
обслуговування жилого будинку, для
ведення садівництва, під
індивідуальними гаражами (окремо за
кожним цільовим призначенням), частина
земельної ділянки, яка має залишатися у
спільному користуванні.

Але, з відповідною заявою до
Білоцерківської міської ради, як
органу місцевого самоврядування», в
порядку, визначеному ст. 118 ЗК України,
апелянти не зверталися, дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або
мотивована відмова Білоцерківською
міською радою не надавалися, проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки не розроблявся, оскільки таких
доказів суду першої інстанції, а також
колегії суддів, не було надано.

В ст. 50 Закону України «Про
землеустрій» передбачено, що проекти
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок включають: завдання на
розроблення проекту землеустрою;
пояснювальну записку; копію клопотання
(заяви) про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (у разі
формування та/або зміни цільового
призначення земельної ділянки за
рахунок земель державної чи
комунальної власності); рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування
про надання дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки (у випадках,
передбачених законом); письмову згоду
землевласника (землекористувача),
засвідчену нотаріально (у разі викупу
(вилучення) земельної ділянки в
порядку, встановленому
законодавством), або рішення суду;
довідку з державної статистичної
звітності про наявність земель та
розподіл їх за власниками земель,
землекористувачами, угіддями;
матеріали геодезичних вишукувань та
землевпорядного проектування (у разі
формування земельної ділянки);
відомості про обчислення площі
земельної ділянки (у разі формування
земельної ділянки); копії
правовстановлюючих документів на
об'єкти нерухомого майна, розташовані
на земельній ділянці (за наявності
таких об'єктів); розрахунок розміру
втрат сільськогосподарського та
лісогосподарського виробництва (у
випадках,

передбачених законом); розрахунок
розміру збитків власників землі та
землекористувачів (у випадках,
передбачених законом); акт
приймання-передачі межових знаків на
зберігання (у разі формування
земельної ділянки); акт перенесення в
натуру (на місцевість) меж охоронних
зон, зон санітарної охорони,
санітарно-захисних зон і зон
особливого режиму використання земель
за їх наявності (у разі формування
земельної ділянки); перелік обмежень у
використанні земельних ділянок;
викопіювання з кадастрової карти
(плану) або інші графічні матеріали, на
яких зазначено бажане місце
розташування земельної ділянки (у разі
формування земельної ділянки);
кадастровий план земельної ділянки;
матеріали перенесення меж земельної
ділянки в натуру (на місцевість) (у разі
формування земельної ділянки);
матеріали погодження проекту
землеустрою.

Відповідно, до наведених вище правових
норм, апелянти могли оскаржувати до
суду відмову органу місцевого
самоврядування у передачі земельної
ділянки у власність або залишення
клопотання без розгляду, але це питання
Білоцерківською міською радою не
вирішувалося, оскільки апелянти не
зверталися за його вирішенням у
визначеному законом порядку, на що
вказано вище.

В п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 19.03.2010 року № 2 «Про
внесення змін та доповнень до
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» роз'яснено, що при
розгляді справ за позовами до органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування у разі незгоди з
рішеннями з питань, віднесених у галузі
земельних відносин до їх компетенції
(зокрема, про відмову в передачі
земельної ділянки у власність чи
користування, в наданні дозволу і вимог
на розроблення проекту відведення
земельної ділянки тощо), суд за
наявності підстав для задоволення
позову визнає рішення такого органу
недійсним і зобов'язує його залежно від
характеру спору виконати певні дії,
передбачені його компетенцією (або не
вчиняти чи припинити їх), на захист
порушеного права, як цього вимагає
законодавство. Суд вирішує питання по
суті, якщо це відповідає закону. В інших
випадках суд не може вирішувати
питання, віднесені до компетенції
органів виконавчої влади чи органів
місцевого самоврядування.

В даному випадку, питання щодо
приватизації земельної ділянки має
вирішуватися органом місцевого
самоврядування, а не судом, рішення
щодо передачі земельної ділянки у
власність апелянтом або щодо відмови в
цьому, яке позивачі мають право
оскаржити до суду, Білоцерківською
міською радою не приймалося.

Щодо переходу права власності на
земельну ділянку до позивачів в зв'язку
з тим, що вони набули права власності на
жилий будинок, за приписами ст.120 ЗК
України, на яку посилалася в суді
позивач ОСОБА_2, то необхідно врахувати
наступне.

На цей час діє ЗК України у редакції
25.10.2001 року зі змінами, який введено в
дію з 01.01.2002 року, договір
купівлі-продажу частини будинку по
АДРЕСА_1 був укладений спадкодавцем
12.04.1990 року.

В п.10 наведеної вище Постанови Пленуму
Верховного Суду України вказується на
те, що при переході права власності на
будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами, укладеними
до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями
чинної до цієї дати статті 30 ЗК до
набувача від відчужувача переходило
належне йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження.

Доказів того, що Об'єднанню
«Білоцерківсільмаш», як відчужувачу за
договором купівлі-продажу, належало
право власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1, суду першої інстанції, а також
колегії суддів, не було надано.

А тому до ОСОБА_5, як набувача частини
житлового будинку за цим договором, не
могло перейти право власності на
частину земельної ділянки.

Як роз'яснено в п. 22-1 вказаної Постанови
Пленуму Верховного Суду України,
відповідно до ст. 1225 ЦК України, право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення. До спадкоємців житлового
будинку, інших будівель та споруд
переходить право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, а також право
власності або право користування
земельною ділянкою, яка необхідна для
їх обслуговування.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Отже, оскільки спадкодавець не мав
права власності на частину земельної
ділянки по АДРЕСА_1, то це право не могло
перейти і до позивачів-апелянтів, як
його спадкоємців.

Крім того, колегії суддів й суду першої
інстанції не було надано і доказів
того, яка саме частина земельної
ділянки біля вказаного будинку і в
якому розмірі, перебувала у
користуванні спадкодавця.

А тому, на підставі наведеного вище, суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, з яким
погоджується колегія суддів, що
позивачам-апелянтам, які набули права
власності на частину будинку,
необхідно вирішувати питання про
одержання безоплатно у власність
земельної ділянки із земель
комунальної власності у визначеному
законом порядку.

Законом України «Про державний
земельний кадастр» від 07.07.2011 року (зі
змінами), який діє з 01.01.2013 року,
передбачено, що державна реєстрація
земельної ділянки здійснюється при її
формуванні шляхом відкриття
Поземельної книги на таку ділянку.

Державна реєстрація земельних ділянок
здійснюється за місцем їх розташування
відповідним Державним кадастровим
реєстратором центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері земельних відносин.

А згідно ч. 3 цієї статті, державна
реєстрація земельних ділянок
здійснюється за заявою, зокрема, особи,
якій за рішенням органу виконавчої
влади, органу місцевого самоврядування
надано дозвіл на розроблення
документації із землеустрою, що є
підставою для формування земельної
ділянки при передачі її у власність чи
користування із земель державної чи
комунальної власності, або
уповноваженої нею особи.

В ст. 16 ЦК України визначено способи
захисту цивільних прав та інтересів,
але цей перелік не є вичерпним,
оскільки згідно ч.2 цієї статті, суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

За ч. 2 ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Відповідно до ч. 3 цієї статті, захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Але, колегія суддів вважає, що обраний
апелянтами, спосіб захисту їх прав, на
що вказано вище, не узгоджується з
нормами діючого законодавства і
встановленими по справі обставинами,
оскільки звернення позивачів до суду є
передчасним.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

До доказів того, що право позивачів на
приватизацію частини земельної
ділянки по АДРЕСА_1 з відповідним
цільовим призначенням є порушеним на
час розгляду даної справи, суду не
надано.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку, з
яким погоджується колегія суддів, про
відмову в задоволенні позову за його
необґрунтованості.

Нових доказів або обставин, які б могли
спростувати висновки суду та призвести
до скасування рішення суду, апелянти не
надали, а колегія суддів їх не
встановила.

Підстав, передбачених вимогами ст. 309
ЦПК України не встановлено.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 293, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Білоцерківський міськрайонний
суд Київської області від 27 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: