Справа №705/4869/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року
м.
Умань

Уманський міськрайонний суд
Черкаської області в складі :

головуючої - судді
Резнік Ю.В.

при секретарі
Щербаковій Л.А.

за участю адвоката
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Умань
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності на майно ,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2014 року позивач звернувся до
Уманського міськрайонного суду
Черкаської області з позовом до ОСОБА_3
про визнання договору-купівлі-продажу
дійсним та визнання права власності. В
позовній заяві вказано, що 26 травня 2014
року між позивачем та відповідачем
було укладено договір купівлі-продажу
7/10 частин житлового будинку і
земельної ділянки площею 578 кв.м по
АДРЕСА_1. Позивач в позові зазначає, що
факт укладення договору між сторонами
про продаж нерухомого майна : 7/10
частин житлового будинку і земельної
ділянки площею 578 кв.м по АДРЕСА_1 та
отримання коштів у сумі 5 000 дол. США
підтверджується розпискою від 26.05.2014
року, що була видана відповідачем та
копіями правовстановлюючих
документів на нерухоме майно. Також у
вказаній розписці міститься положення
про те, що відповідач зобов»язується
нотаріально оформити укладений між
сторонами договір купівлі-продажу в
місячний термін, тобто до 26.06.2014 року.
Однак відповідач порушує взяті на себе
зобов»язання по нотаріальному
посвідченню договору купівлі-продажу
і ухиляється від його виконання. Тому
позивач з посиланням на ст..ст. 526, 530, 220,
657, 392, 328,335 ЦК України, просить суд
визнати договір купівлі-продажу
нерухомого мана, що укладений 26.05.2014
року дійсним і визнати за позивачем
право власності на відповідні об»єкти
нерухомості : 7 /10 частин житлового
будинку і земельної ділянки площею 578
кв.м по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
його представник - адвокат ОСОБА_1
позовні вимоги підтримали та просили
їх задоволити в повному обсязі,
посилаючись на викладені в ньому
обставини.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні позов визнав і вказував, що
він не заперечує проти визнання права
власності на відповідні об»єкти
нерухомості за позивачем. Він
підтвердив усі факти викладені в
позові стосовно укладення між
сторонами договору купівлі-продажу
об»єктів нерухомості, який через брак
коштів в даний час він не може
оформити нотаріально. Він в судовому
засіданні підтвердив факт написання
відповідної розписки і факт отримання
коштів відповідно до умов укладеного
договору в сумі - 5 000 дол. США ( за обидва
об»єкти). З приводу нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
він пояснив, що коштів у нього не має і
тому він не можу виконати взяте на себе
зобов»язання.

Суд, вислухавши пояснення позивача і
його представника, відповідача,
вивчивши матеріали справи, повно і
всебічно з'ясувавши всі фактичні
обставини справи, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і
відповідні їм правовідносини.

Згідно даних технічного паспорта на
житловий будинок, який виданий 20.12.2005
року - 7/10 житлового будинку, який
розташований в АДРЕСА_1, належить
ОСОБА_3 ( а.с. 13-17).

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
15.09.2006 року - 7/10 житлового будинку,
який розташований в АДРЕСА_1, належить
ОСОБА_3 ( форма власності приватна
часткова) (а.с. 12).

В державному акті на право власності
на земельну ділянку серії ЯЕ №124861
вказано, що ОСОБА_3 належить земельна
ділянка площею - 0,0578 га за адресою :
АДРЕСА_1 ( цільове призначення - для
обслуговування житлового будинку).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутись
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 15
ЦПК України, суди розглядають у порядку
цивільного судочинства справи про
захист порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин,
а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст.. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способи захисту цивільних
прав передбачені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Судом встановлено, що такий спосіб та
механізм захисту цивільного права,
який обрав позивач, - не передбачений
ст.16 ЦК України, а ч. 2 ст. 215 цього
Кодексу визначає таку можливість щодо
нікчемного правочину й лише у випадках
визначених ч.2 ст.218, ч.2 ст.219, ч.2 ст.220, ч.2
ст.224 та ч.2 ст.226 ЦК України.

Згідно до ст. 218 ЦК України, якщо
правочин, для якого законом
встановлена його недійсність у разі
неодержання вимоги щодо письмової
форми, укладений усно і одна із сторін
вчинила дію, а друга сторона
підтвердила її вчинення, зокрема
шляхом прийняття виконання, такий
правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
передбачено презумпцію правомірності
правочину, відповідно до якої правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема з
правочинів і відповідно до вимог
статті 344 ЦК України право власності
переходить до набувача майна з моменту
його передачі.

Водночас, ч.4 ст. 334 ЦК України
встановлено, що якщо договір про
відчуження майна підлягає державній
реєстрації, право власності у набувача
виникає з моменту такої реєстрації.
Проте, як вбачається з приписів ч. 2 ст.
210 ЦК України, державна реєстрація
правочину має проводитися у порядку,
встановлену Законом.

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Відповідно до ст..665 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає майно (товар) у
власність другій стороні, а покупець
приймає або зобов»язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Частина 5 стаття 656 ЦК України (Предмет
договору купівлі-продажу) вказує, що
особливості договору купівлі-продажу
окремих видів майна можуть
встановлюватися законом.

В свою чергу, відповідно вимогам ст..657
ЦК України договір купівлі-продажу
іншого нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Відповідно до частини 2 статті 220
ЦК України якщо сторони домовилися
щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, проте одна із сторін
ухилилася від його нотаріального
посвідчення, суд може визнати такий
договір дійсним.

Таким чином, законодавець
відрізняє договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню від
договорів, які підлягають державній
реєстрації, та від договорів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню і державній реєстрації.

Як вбачається з конкретного
змісту частини 2 статті 220 ЦК України,
вказана норма матеріального закону
передбачає можливість визнання
дійсними тільки договорів, які
підлягають лише нотаріальному
посвідченню, і не передбачає
можливість визнання дійсними
договорів, які підлягають
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації.

Відповідно до положень частини 2
статті 55 Закону України «Про нотаріат»,
частини 2 статті 182 ЦК України правочини
щодо нерухомості підлягають і
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації.

Згідно частини 2 пункту 13
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
вирішуючи спір про визнання правочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма частини другої
статті 220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають, і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК України пов»язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов»язків для сторін.

З огляду на вказане, законодавче
закріплення судового захисту
цивільних прав та інтересів таким
способом, як визнання дійсними
договорів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації - відсутнє.

Таким чином, діюче законодавство
взагалі виключає правову можливість
визнання у судовому порядку дійсним
договору, який підлягає нотаріальному
посвідченню і державній реєстрації.
Тому, позов у частині визнання
договорів купівлі-продажу частини
житлового будинку та земельної
ділянки дійсними - не підлягає до
задоволення.

Згідно з положеннями ст.. 392 ЦК
України власник майна може пред»явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Що стосується позовних вимог в частині
визнання за позивачем права власності
на відповідну земельну ділянку та
частину житлового будинку, то вони
також не підлягають до задоволення із
врахуванням вищевикладеного та
відповідних положень чинного
законодавства України.

На позивача покладений обов'язок з
врахуванням предмету і підстав позову
довести в суді ті обставини на які він
посилається, як на підставу своїх
позовних вимог і відповідно, що є
підстави до застосування до спірних
правовідносин відповідних положень
Цивільного кодексу України. Тобто,
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України -
позивач повинен був довести за
допомогою належних та допустимих
доказів, з урахуванням положень ст. ст.
57-59 ЦПК України, зазначені ним
обставини. Однак таких доказів він не
надав і не ставив перед судом питання
про їх витребування. . Тому позов в
частині визнання за позивачем права
власності на земельну ділянку на
частину житлового будинку - також не
підлягає до задоволення.

Беручи до уваги відповідні положення
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
керуючись ст. ст. 203, 209, 210, 218, 220, 328, 392, 655,
656, 657 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 208, 209,
212, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні
позову до ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним і про визнання
права власності на майно.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Черкаської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги, а особами, які беруть участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, протягом 10-и днів з
дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Ю.В. Резнік