У Х В А Л А

іменем україни

30 липня2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Криворізького районного
нотаріального округу
Дніпропетровської області ОСОБА_6, про
визнання договору дарування недійсним
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 25 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 13 серпня 2011 року його батько,
ОСОБА_7, уклав із ОСОБА_4 та ОСОБА_5
договір дарування, відповідно до умов
якого відчужив їм житловий будинок
АДРЕСА_1. Лише після смерті батька, яка
сталася ІНФОРМАЦІЯ_1, він дізнався про
укладення зазначеного договору.
Посилаючись на те, що за життя його
батько хворів, у зв'язку з чим не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, а також на те, що має
сумніви у справжності його підпису на
договорі дарування житлового будинку,
позивач просив визнати зазначений
договір недійсним.

Рішенням Криворізького районного суду
Дніпропетровської області від 22 серпня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 25 грудня 2013 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалу апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач не довів відсутності підпису
дарувальника, ОСОБА_7, на договорі
дарування житлового будинку, а його
волевиявлення на укладення цього
правочину було вільним та
усвідомленим, а, відтак, підстави для
визнання його недійсним відсутні.

Апеляційний суд погодився із мотивами
та висновками районного суду,
зазначивши при цьому, що клопотання
позивача про проведення
судово-почеркознавчої та посмертної
судово-психіатричної експертиз
безпідставні, оскільки доказів на
підтвердження необхідності їх
проведення позивачем не надано.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 13 серпня 2011 року
ОСОБА_7 уклав із ОСОБА_4 та ОСОБА_5
договір дарування, відповідно до умов
якого відчужив їм житловий будинок
АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що має сумніви у справжності
підпису його батька, ОСОБА_7, на
договорі дарування та на те, що за життя
його батько через хворобу не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Відмовивши у задоволенні клопотання
позивача про призначення
судово-почеркознавчої експертизи, суд
першої інстанції послався на
встановлення судом усіх фактичних
обставин справи та відсутність
необхідності у проведенні такої
експертизи для встановлення
справжності підпису померлого ОСОБА_7
на договорі дарування житлового
будинку, оскільки виконання цього
підпису іншою особою є лише
припущенням позивача.

Тобто, районний суд, не призначивши та
не провівши судову експертизу,
відмовив у позові фактично визначивши
наперед її результати.

Відмовляючи у задоволенні клопотання
про призначення судово-почеркознавчої
експертизи, яке було заявлено в
апеляційній інстанції, оскільки
зазначене не вчинив районний суд,
апеляційний суд не врахував, що
справжність підпису особи може
встановити лише експерт, який має
відповідні фахову освіту та спеціальні
знання. Вчинення або не вчинення особою
підпису на документі не може
встановлюватись та підтверджуватись
показаннями свідків, оскільки це
суперечить як вимогам ст. ст. 58, 59 ЦПК
України, так і положенням ч. 1 ст. 218 ЦК
України.

Суд апеляційної інстанції у порушення
ч. 4 ст. 10, ч. 2 ст. 303 ЦПК України та без
належного обґрунтування не призначив
експертизу, чим обмежив ОСОБА_3 у праві,
що не дало йому можливості довести
перед судом переконливості своїх
тверджень про наявність або
відсутність юридичних фактів.

За змістом ст. 212 ЦПК України жоден
доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Всупереч
вимогам ст. ст. 213-214 ЦПК України,
апеляційний суд на вказане уваги не
звернув.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд на наведені порушення
норм процесуального права, допущені
судом першої інстанції уваги не
звернув та їх не усунув, чим порушив ст.
303 ЦПК України.

Зазначені процесуальні обов'язки суду
в повній мірі стосуються і суду
апеляційної інстанції. Проте
апеляційний суд клопотання позивача
про призначення судово-почеркознавчої
експертизи спірного договору
дарування не вирішив, витребувавши
ухвалою від 20 листопада 2013 року докази
для її проведення, експертизу не
призначив та ухвалив судове рішення на
припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК
України.

Крім того, у п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» судам
роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
ст. 145 ЦПК України зобов'язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї зі сторін. Справи про визнання
правочину недійсним із цих підстав
вирішуються з урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

На наведене апеляційний суд також
уваги не звернув, не роз'яснив
позивачеві його права на звернення до
суду із клопотанням про призначення
посмертної судово-психіатричної
експертизи та не провів її. При цьому
суд апеляційної інстанції не звернув
уваги на те, що ОСОБА_3 звертався із
таким клопотанням до суду першої
інстанції (а.с. 81), проте розглянуто воно
судом не було.

Зважаючи на наведене та положення п. 4
ст. 129 Конституції України про те, що
основними засадами судочинства є
змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості, ухвала суду
апеляційної інстанції про залишення
рішення районного суду без змін є
передчасною.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, ухвала
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК України щодо
оцінки доказів та законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для її скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ух в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 25 грудня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська