АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6071/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Залімська Н. В. Доповідач - Варенко
О.П. Категорія 5
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Кондратенко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014
року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, виконавчого комітету
Ленінської районної у
м.Дніпропетровську ради, Комунального
підприємства «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради, Реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, третя особа: Шоста
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора, про визнання рішення
недійсним та його скасування, визнання
договору дарування частково недійсним,
визнання дій незаконними, зобов'язання
вчинити певні дії та стягнення
моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом до
відповідачів, в обґрунтування вимог
посилався на те, що йому належить 16/36
частин домоволодіння АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 11 жовтня 1991
року. Згідно технічних паспортів у його
користуванні знаходиться квартира
НОМЕР_1. 20/36 частини вищезазначеного
домоволодіння належить ОСОБА_3 на
підставі договору дарування від 17
січня 2006 року. До 17 січня 2006 року 20/36
частин домоволодіння належало його
бабусі ОСОБА_4, з якою він безперешкодно
користувався спірним домоволодінням.
Раніше у користуванні ОСОБА_4
знаходилась квартира НОМЕР_2. Восени 2007
року він прийшов у спірне
домоволодіння і побачив, що в будинку
мешкають сторонні люди ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, які не допускали його в
домоволодіння. Таким чином, він
позбавлений можливості користуватись
своєю частиною домоволодіння і
земельною ділянкою. В лютому 2010 року
він звернувся до Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про поділ
домоволодіння в натурі, визначення
порядку користування земельною
ділянкою, усунення перешкод у
користуванні домоволодінням шляхом
виселення та вселення. У жовтні 2012 року
він звернувся до ДНДІСЕ з метою
з'ясування готовності висновку та від
експерта дізнався, що розподіл
домоволодіння між співвласниками
неможливий через те, що рішенням
виконкому від 16 грудня 2005 року
узаконені сараї літ. Е, Д, Ж, З за ОСОБА_4
Отже, він лише у жовтні 2012 року дізнався
про наявність зазначеного рішення,
після чого звернувся до виконкому
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради, а у листопаді 2012
року отримав копію зазначеного
рішення. Після ознайомлення зі змістом
рішення він побачив, що в ньому
зазначено, що він начебто відсутній з
1998 року та неправильно вказано його
прізвище. Тому він прийшов до висновку,
що до виконкому з заявою про узаконення
сараїв зверталась не ОСОБА_4 22
листопада 2012 року він звернувся до
виконкому Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради з заявою про
скасування рішення від 16 грудня 2005
року, однак йому було відмовлено. Заява
про узаконення сараїв була написана не
ОСОБА_4 Крім того, сараї, які були
узаконені за ОСОБА_7 та ОСОБА_8, були
побудовані ним та ОСОБА_2 за власні
кошти. ОСОБА_4 участі в їх побудові не
приймала. Він неодноразово звертався
до КП «ДМБТІ» з заявами від 10 грудня 2012
року, 22 січня 2013 року та 03 квітня 2013
року, в яких просив надати інформацію
про те, на підставі чого і за ким були
зареєстровані господарські споруди та
ін. З відповіді КП «ДМБТІ» йому стало
відомо, що право власності на сараї літ.
Е, Д, Ж, З зареєстровано за ОСОБА_4, а за
ОСОБА_2 не зареєстровано. Він вважає, що
КП «ДМБТІ» допустило грубе порушення
при реєстрації сараїв на підставі
рішення від 16 грудня 2005 року, тому що
зареєстрували сараї лише за ОСОБА_4, не
дивлячись на те, що споруди були
узаконені за ОСОБА_4 та ОСОБА_8 Це
порушення призвело до того, що при
оформленні договору дарування від 17
січня 2006 року в ньому були незаконно
вказані сараї літ. Е, Д, Ж, З. З
відповідей йому стало відомо, що ОСОБА_3
без його відома і згоди було зроблено
внутрішнє перепланування приміщень,
були зруйновані стіни приміщення 1-2 у
квартирі НОМЕР_1. Він вважає, що своїми
незаконними діями ОСОБА_3 та КП «ДМБТІ»
завдали йому моральної шкоди, що
виразилась в тому, що він був вимушений
ходити по інстанціям та установам з
метою поновлення порушених прав,
займатися збором документів,
оформленням позову, що призвело до
душевних травм, втрати особистого часу
та додаткових матеріальних витрат.
Моральну шкоду оцінює в 5000 грн.

Просив суд рішення виконкому
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради від 16 грудня 2005
року визнати недійсним та скасувати;
договір дарування частини
домоволодіння від 17 січня 2006 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, визнати
частково недійсним у п.2 в частині Д -
сарай, Е - сарай, Ж - сарай, З - сарай;
визнати дії КП «ДМБТІ», які виразилися
в реєстрації права власності на сараї
літ. Д, Е, Ж, З лише за ОСОБА_4 на підставі
рішення виконкому Ленінської районної
у м. Дніпропетровську ради від 16 грудня
2005 року, незаконними; зобов'язати
Реєстраційну службу
Дніпропетровського міського
управління юстиції анулювати
реєстрацію права власності на сараї
літ. Д, Е, Ж, З, розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, за ОСОБА_4, а в подальшому і за
ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради від 16 грудня 2005
року та договору дарування частини
домоволодіння від 17 січня 2006 року;
зобов'язати ОСОБА_3 поновити зруйновані
ним стіни приміщення 1-2 у квартирі
НОМЕР_1, розташованій у домоволодінні
АДРЕСА_1 згідно технічних паспортів від
1986 року та 1991 року; стягнути з ОСОБА_3 та
КП «ДМБТІ» на його користь моральну
шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його позовні вимоги
у повному обсязі.

Вислухавши учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_2 є
власником 16/36 частин домоволодіння
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від 11
жовтня 1991 року, посвідченого старшим
державним нотаріусом Другої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Якушевою Г.С. за
реєстровим № 1-4753, зареєстрованого в КП
«ДМБТІ» 12 листопада 1991 року в реєстрову
книгу за № 450 за реєстровим № 43 (т.1 а.с. 4,
5, 8).

ОСОБА_3 належить 20/36 частин
вищезазначеного домоволодіння на
підставі договору дарування частини
домоволодіння від 17 січня 2006 року,
посвідченого державним нотаріусом
Шостої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Драпатою О.М. за
реєстровим № 3-183. В договорі зазначено,
що на земельній ділянці площею 1241 кв.м.
(у фактичному користуванні)
розташовано: А-1 - житловий будинок,
житловою площею 34,7 кв.м., загальною
площею 64,3 кв.м.; Б - літня кухня; Д - сарай;
Е -сарай; Ж - сарай; З - сарай; И -
вбиральня; К, 1-3 - споруди (т.1 а.с. 6).

Рішенням виконавчого комітету
Ленінської районної у місті ради від 16
грудня 2005 року № 1424 вирішено в зв'язку з
відсутністю співвласника
домоволодіння ОСОБА_8 з 1998 року по
теперішній час узаконити сараї Е, Д, Ж, З
по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (т.1 а.с.
14). Зазначене рішення прийнято на
підставі особистої заяви ОСОБА_4 від 05
грудня 2005 року (т.1 а.с. 15).

Позивач неодноразово звертався до КП
«ДМБТІ» Дніпропетровської обласної
ради з заявами про надання інформації
від 10 грудня 2012 року, 22 січня 2013 року та
03 квітня 2013 року, на які КП «ДМБТІ»
Дніпропетровської обласної ради йому
були надані відповіді від 03 січня 2013
року за № 135, 21 лютого 2013 року за № 1546 та
16 квітня 2014 року за № 3475 (т.1 а.с. 90, 91, 92,
93-94, 95-97, 98-99).

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 30 січня 2009 року в
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
треті особи - КП «ДМБТІ», Шоста
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора, ОСОБА_2, про визнання договору
дарування недійсним відмовлено.
Зазначеним рішенням, зокрема,
встановлено, що ОСОБА_4 самостійно
зверталась до КП «ДМБТІ» для отримання
необхідних документів для укладення
договору дарування, була заявником та
ставила свій підпис на заявах, що
свідчить про її бажання розпорядитись
своєю власністю та подарувати належне
їй домоволодіння ОСОБА_3 (т.1 а.с. 148-152).

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 09 липня
2009 року рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2009
року залишено без змін (т.1 а.с. 147).

Позивачем в порушення ст. ст. 10, 59-60 ЦПК
України не було надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
недійсності рішення виконавчого
комітету Ленінської районної у місті
ради від 16 грудня 2005 року № 1424.

Під час розгляду справи судом не було
встановлено порушень з боку КП «ДМБТІ»
Дніпропетровської обласної ради при
реєстрації права власності на сараї
літ. Д, Е, Ж, З, розташовані за адресою:
АДРЕСА_1.

Позивач в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60
ЦПК України не надав суду належних
доказів, які підтвердили б заподіяння
ОСОБА_3 та КП «ДМБТІ» Дніпропетровської
обласної ради йому моральної шкоди та
не надав доказів, які підтверджують
причинно-наслідковий зв'язок між діями
ОСОБА_3 та КП «ДМБТІ» Дніпропетровської
обласної ради і завданою йому
моральною шкодою, тобто не доведена
вина ОСОБА_3 та КП «ДМБТІ»
Дніпропетровської обласної ради у
заподіянні моральної шкоди позивачу.

Встановивши зазначені обставини, суд
першої інстанції, керуючись ст. ст. 9, 55,
124 Конституції України, Постановою
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
31 березня 1995 року «Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», ст. ст. 15-16, 22-23, 316-319,
321, 393, 1167 ЦК України, ст. ст. 10-11, 59-61 ЦПК
України, обґрунтовано відмовив у
задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи та дав їм належну

правову
оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає
вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги позивача про
незаконність рішення суду та порушення
його прав власності не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки згідно
витягу з реєстру прав власності на
нерухоме майно від 21.12.2005 року ОСОБА_4 є
власником 20/36 будівель та споруд: А-1 -
житлового будинку, Б - літньої кухні, Д -
сараю, Е - сараю, Ж - сараю, З -сараю, И -
вбиральні, К 1-3 - споруд, співвласником
16/36 є ОСОБА_2 (т.1 а.с.224). Відповідно до
договору дарування частини
домоволодіння від 17 січня 2006 року та
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від 30.03.2006 року
відповідач став власником належного
ОСОБА_4 майна (т.1 а.с.227), тобто 20/36
вищезазначених будівель та споруд,
співвласником 16/36 яких є позивач.
Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. В
матеріалах справи відсутні докази щодо
порушення, невизнання або оспорювання
права власності позивача на 16/36
будівель та споруд, розташованих у
домоволодінні АДРЕСА_1. Помилка в
прізвищі позивача в рішенні
виконавчого комітету Ленінської
районної у місті ради № 1424 від 16.12.2005
року про узаконення сараїв по АДРЕСА_1
не може бути підставою для його
скасування.

Решта доводів апеляційної скарги
фактично зводяться до обґрунтування
заявлених ним вимог, яким суд дав
належну оцінку у сукупності з наданими
доказами за своїм внутрішнім
переконанням, відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

Посилання скаржника на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права при розгляді справи також не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи, чого апеляційним судом не
встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий:

Судді: