Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1508/14
Головуючий у 1-й інстанції: Голубкова
Суддя-доповідач: Мануйлов Ю.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2014 року
м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.

суддів: Мануйлова Ю.С.

Панкеєва О.В.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_4 на
рішення Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 04 лютого 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
третя особа: Територіальна громада в
особі Запорізької міської ради про
визнання права забудовника,-

ВСТАНОВИЛА :

Позивач звернувся до суду з
вищезгаданим позовом.

В позові зазначав, що його батьку
ОСОБА_6 на підставі договору про права
забудови та безстрокового
використання земельної ділянки,
завіреної Першою державною
нотаріальною конторою 14.09.1954 р. та
зареєстрованого в ЗМБТІ 22.05.1973 року
згідно рішення № 22 Сталінського
райвиконкому м. Запоріжжя, була
виділена земельна ділянка площею 326 кв.
м.

Зі згоди батька ОСОБА_6 на вищевказаній
земельній ділянці на протязі 1979-1980 р.
(окрім житлового будинку літ. А,
збудованого батьком в 1956 р.) до будинку
батьків за свої особисті кошти, при
безоплатній допомозі батьків та
родичів була збудована житлова
прибудова літ А-1, площею 31,9 кв.м.,
службова прибудова а-3, котра узаконена
позивачем в 2012 році згідно наказу
Міністерства регіонального розвитку
будівництва ЖКГ України № 404 від 09.08.2012
року.

Спірна житлова прибудова літ. А-1,
службова прибудова а-3 були побудовані
за його,ОСОБА_7, особисті кошти для
мешкання там його та його дружини
ОСОБА_8

В жовтні 2012 року позивач звернувся з
заявою в ЗМБТІ про узаконення
збудованих ним будівель, згідно наказу
Міністерства регіонального розвитку
житлово- комунального господарства
України від 09.08.2011 року за № 404 «Про
внесення змін про порядок проведення
технічної інвентаризації об'єктів
нерухомого майна».

Збудовані ним службова прибудова під
літ а-3, площею 2.65м х 2.78м, душ були
узаконені, не оформленою залишилась
лише житлова прибудова під літ.А-1, що
підтверджується копією технічного
паспорту на домоволодіння, виданого
йому ЗМБТІ 22.10.2012 року.

Відповідачка мешкає в житловому
будинку літера А, з відокремленим
входом, в самовільній прибудові
мешкають: він, його дружина ОСОБА_8,
донька ОСОБА_9 та внуки ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2,
зять ОСОБА_12

Фактично житловий будинок під літ. А. (
збудований його батьком в 1956 р.) та
самовільна прибудова літ.А-1 складають
дві відокремлені квартири, котрими
його сім'я та його матір користуються
окремо, що підтверджується технічною
документацією.

Після смерті батька ОСОБА_6, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, він з матір'ю ОСОБА_3
прийняли спадкове майно у вигляді
житлового будинку АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі, 5/16 частин в якому належать
йому, 11/16 частин належить матері ОСОБА_3
на підставі свідоцтва про право
власності на спадкове майно.

Між ним та його матір'ю склався порядок
використання спадкового майна та
самовільною прибудовою.

На протязі всього часу існування
прибудови, ні за життя батька, ні після
його смерті, до 2010 року відповідачкою
не ставилося питання про оформлення
самовільних прибудов на своє ім'я.

З 1979 року по теперішній час зі своєю
сім'єю мешкає в спадковій частині
будинку та самовільно збудованій ним
житловій прибудові, власними силами
його сім'[я проводять поточний ремонт,
сплачують комунальні послуги.

Пославшись на вказані обставини,
просив визнати за ним, ОСОБА_5, право
забудовника самовільної житлової
прибудови літ.А-1 площею 6,16м х 7,0 м., що
розташована на земельній ділянці,
площею 332 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивача наполягав на позовних
вимогах.

Представник відповідачки надала суду
заперечення, в якому просила суд
розглядати справу у її відсутності та в
запереченні вказувала, що ОСОБА_3, є
власником 11/16 часток будинку
АДРЕСА_1 у м.Запоріжжя, на підставі:
свідоцтва про право власності на
частку в спільному майні подружжя,
виданого П'ятою Запорізькою державною
нотаріальною конторою 04.11.2009 року за №
5-204 - на 1/2 частину; свідоцтва про право
на спадщину за законом, виданого П'ятою
Запорізькою державною нотаріальною
конторою 04.11.2009 року за № 5-208 - на 1/8
частину; свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого П'ятою
Запорізькою державною нотаріальною
конторою 04.11.2009 року за р№ 5-205 - на 1/16
частину.

Співвласником житлового будинку є
син відповідачки, ОСОБА_5, якому
належить 5/16 часток будинку АДРЕСА_1 у м.
Запоріжжя, на підставі свідоцтва про
право на спадщину після смерті батька
ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Земельна ділянка загальною площею у
розмірі 326 кв.м по АДРЕСА_1 була виділена
для житлової забудови, на підставі
Рішенням №22 Виконкому Сталінської
райради від 27.07.1954 року ОСОБА_6.

Також, як зазначено в свідоцтвах про
право на спадщину за законом № 5-205; 5-208
від 04.11.2009 р., виданих державним
нотаріусом П'ятої Запорізької
державної нотаріальної контори,
вищевказана земельна ділянка належала
спадкодавцю ОСОБА_6 на підставі
Договору на право забудови та
безстрокового користування земельною
ділянкою НОМЕР_1, посвідченого
Приватним нотаріусом Першої
Запорізької державної нотаріальної
контори 14.09.1954 року за реєстром №1/12302,
зареєстрованого в Запорізькому
міжміському нічної інвентаризації
22.05.1973 року в реєстровій книзі №160 за
реєстровим № 26170, право власності на
дану земельну ділянку не
зареєстровано.

Згідно даних технічного паспорту на
вказаній земельній ділянці за адресою:
АДРЕСА_1, розташовані: житловий будинок
літ. А, інші господарські будівлі та
споруди та самочинна прибудова.

Житловий будинок не розмежений, в ньому
спільні комунікації. Питання володіння
та користування житловим будинком,
господарськими спорудами, будівлями та
земельною ділянкою між
позивачем і відповідачем не
вирішено, постійно виникають
суперечки, добровільно поділити
домоволодіння позивач не бажає, чим
порушує права відповідача.

Позивач ОСОБА_5 самочинно й без згоди
відповідачки ОСОБА_3 вирішив питання
користування житловим будинком, а тому
в технічному паспорті відображене, що
житловий будинок має 2 квартири, з яких
квартирою № 1 користується ОСОБА_3, а
квартирою № 2 - ОСОБА_5, при цьому
кімнати 2-2, 2-3, 2-4, 2-6, позначені у
технічному паспорті, розташовані у
самочинно збудованій житловій
прибудові літ. А-1., відносно якої між
сторонами у справі був судовий спір.

Представник третьої особи, належним
чином повідомленої про час та місце
судового розгляду, до суду не з'явився,
причин неявки суду не повідомив.

За згаданих обставин суд вважав за
можливе вирішення спору без участі
представника третьої особи у
відповідності до ст. 36 ЦПК України.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2014 року
визнано за ОСОБА_5 право забудовника
самовільної житлової прибудови літ.А-1
площею 6, 16 х 7,0 кв.м., що розташована на
земельній ділянці, площею 332 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1 з правом здачі в
експлуатацію та отримання на своє ім'я
документів, що посвідчують право
власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в собі
представника за довіреністю ОСОБА_4,
посилаючись на порушення та
неправильне застосування судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення,яким відмовити
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5;
стягнути з ОСОБА_5 на її користь
понесені судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до п.п.3,4 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд зокрема повинен
вирішити питання про те, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються.

Ухвалене у справі судове рішення
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Задовольнивши позов, суд першої
інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що дану житлову
прибудову літ.А-1, площею 6,16 х 7,0 кв.м., що
розташована на земельній ділянці,
площею 332 кв.м., за вказаною вище
адресою, було побудовано для сім'ї
ОСОБА_5 Прибудова будувалася за власні
кошти позивача, що підтверджується
показаннями свідків та матеріалами
справи (накладною та квитанціями про
купівлю будматеріалів на ім'я ОСОБА_5.)

Також судом встановлено, що ділянка
землі, на який збудовано самочинну
прибудову не є приватизованою.

З 1979 року по теперішній час позивач зі
своєю сім'єю мешкає в спадковій частині
будинку та самовільно збудованій ним
житловій прибудові, власними силами
проводять поточний ремонт, сплачують
комунальні послуги.

В силу ст.105 ЦК України, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин,
громадянин, який збудував або будує
жилий будинок, здійснив або здійснює
його перебудову чи прибудову без
встановленого дозволу, або без
належного затвердженого проекту, або з
істотними відхиленнями від проекту,
або з грубим порушенням основних
будівельних норм і правил, не вправі
розпоряджатися цим будинком чи
частиною його (продавати, дарувати,
здавати в найм, тощо).

Таким чином, позивач в 1980 році, разом зі
своєю дружиною ОСОБА_13 самовільно. без
належного дозволу та без відповідного
проект), з дозволу власника будинку
АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі здійснили
прибудову до вищевказаного будинку.

Враховуючи наведене, беручи до уваги
те. що прибудова до будинку збудована
ще в 1980 році силами і за кошти позивача
та її дружини, збудована з дозволу
власника спірного будинку і
землекористувача, позивач
користується даною прибудовою більше
30-х років, наявність даної прибудови
ніяким чином не впливає на право
власності відповідача, па житловий
будинок, позивач вартість комунальних
послуг та спожитої електроенергії в
прибудові сплачує, суд вважав позов
обгрунтованим та таким,що підлягає
задоволенню.

Тим самим, суд вважав, що визнання за
ОСОБА_5 права забудовника ніяким чином
не порушує права відповідачки.

З такими висновками суду не можна
погодитись.

Так, в 1980 році власником житлового
будинку був чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та
співвласником будинку відповідно до
чинного на той час КпІІІС - особисто
відповідачка ОСОБА_3, як дружина, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на 1/2 частку в спільному
майні подружжя, виданого вже після
смерті чоловіка П'ятою Запорізькою
державною нотаріальною конторою 04.11.2009
року за р№ 5-204. Свого дозволу (ні
письмового, ні усного) подружжя ОСОБА_3
не надавали для будівництва житлової
прибудови літ А-1 особисто для
відповідача ОСОБА_5. враховуючи той
факт, що в них були ще 2 доньки, одна з
яких па час будівництва була
неповнолітньою.

Тобто твердження суду про те, що з
дозволу власника житлового будинку
ОСОБА_6 відбувалося самовільне
будівництво житлової прибудови А-1 для
проживання сім'ї позивача ОСОБА_5 за
його кошти за безвідплатною участю
батьків як позивача, так і його дружини
є безпідставними та не підкріплені
жодним належним доказом.

Згідно ст.119 ЦК Української РСР (у
редакції 1963 року), який був чинним на
час зведення житлової прибудови ліг. А-1
у 1980 році, коли учасник спільної
часткової власності на жилий будинок
збільшить в ньому за свій рахунок
корисну площу будинку шляхом
прибудови, надбудови або перебудови,
проведеної за згодою решти учасників і
в установленому порядку, частки
учасників у спільній власності на
будинок і порядок користування
приміщеннями в ньому підлягають
відповідній зміні.

Тобто, вказана норма закону також
підтверджує те, що саме співвласники
жилого будинку можуть за свій власний
рахунок збільшити корисну площу шляхом
прибудови, надбудови й тільки між ними
вирішується питання оформлення права
власності, а не з особою, яка
зареєстрована та/або проживає у
будинку.

Самочинне будівництво не включається
відповідно до чинного законодавства
України до спадкової маси спадкодавця.

За договором про право будівлі будинку
та безстрокового користування
земельною ділянкою від 08.09.1954 року
ОСОБА_6 було відведено земельну ділянку
площею 326 кв.м. в АДРЕСА_2. на якій він
зобовьязався побудувати згідно
проекту будинок площею 25,6 кв. м. з двох
кімнат та кухнею, а також комору та
сарай. Будівництво повинно було бути
закінчено 08.09.1957 року.

За ст.376 ЦК України житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

За загальним правилом, особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього (ч. 2
ст. 376 ЦК).

Відповідно до ч. З ст. 375 ЦК право
власника на забудову здійснюється ним
за умови додержання архітектурних,
будівельних, санітарних, екологічних
та інших норм і правил, а також за умови
використання земельної ділянки за її
цільовим призначенням.

У зв'язку із цим норми ч.З ст.376 ЦК можуть
бути підставою для задоволення позову
про визнання права власності на
самочинно збудований об'єкт
нерухомості лише тоді, коли при
відсутності права на забудову
земельної ділянки на момент подання
позову позивачем було здійснено
самочинне будівництво з додержанням
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних, протипожежних
та інших норм і правил.

Відповідно до Положення про Державну
архітектурно-будівельну інспекцію,
затвердженого Постановою КІМ України
від 18 жовтня 2006 р. № 1434, дозвіл
замовникам (забудовникам) на виконання
робіт з нового будівництва,
реконструкції, реставрації,
капітального ремонту. впорядкування
об'єктів містобудування надасться
державною архітектурно-будівельною
інспекцією, до функцій якої
відноситься проведення перевірки
відповідності виконання будівельних
робіт, будівельних матеріалів, виробів
і конструкцій вимогам державних
стандартів, будівельних норм і правил,
технічним умовам, затвердженим
проектним рішенням.

До складу спадщини відповідно до ст.1218
ЦК України входять усі права та
обовєязки, що належали спадкодавцеві
на момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Зважаючи, що ОСОБА_6 права забудовника
на будівництво житлової прибудови літ
А-1 не отримав, оскільки в договорі від
08.09.1954 року такі споруди не зазначені,
позивачем суду не надано документів,
виданих компетентними державними
органами, на підтвердження
відповідності спірних споруд
архітектурним, будівельним,
екологічним та іншим нормам і правилам,
тож таке право до складу спадщини не
входить, і підстав для задоволення
позову немає

Вказане було підставою для ухвалення
рішення Шевченківського районного
суду м.Запоріжжя від 15.08.2011 року по
цивільній справі № 0827/2-245/11 за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5. Запорізької міської
ради, треті особи без самостійних
вимог: ОСОБА_14. ОСОБА_15, ЗМ БТІ. про
визнання права забудовника, на яке
також посилався позивач в уточненому
позові, яким було відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_16
(а.с.33-34).

З вказаним висновком суду першої
інстанції, погодився і суд апеляційної
інстанції, залишивши вказане рішення
суду від 15.08.2011 року без змін (а.с.35-36),
зазначивши у своїй ухвалі від 19.10.2011
року про те, що судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_6 08.09.1954 року
отримав право забудовника жчітлового
будинку, про що органом місцевого
самоврядування прийнято рішення та між
сторонами укладено договір на право
будівлі будинку та безстрокового
користування земельною ділянкою. На
момент його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 року
право власності на житловий будинок
було зареєстровано за ОСОБА_6, однак
об'єкти нерухомості, що збудовані на
земельній ділянці, за адресою АДРЕСА_1 в
м. Запоріжжі - житлова прибудова літ. А-1,
службова прибудова літ АЗ, гараж: літ.Г,
душ літ.Ж, та на які позивач ОСОБА_16
просить визнати права забудовника с
самочинними будівлями, оскільки
договір між забудовником - ОСОБА_6 та
органом місцевого самоврядування про
надання дозволу на їх будівництво не
укладався.

За цих підстав, суд першої інстанції,
правильно застосувавши норми ст.1218 ЦК
України, відповідно якої до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті,
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що дані об 'скти нерухомості не с
спадковою масою.

Оскільки, самочинні будівлі не ввійшли
до складу спадщини, спадкодавець у
встановленому законом порядку прав
забудовника не набув, відповідно,
позивач ОСОБА_3 їх не успадкувала, а
тому не має права на витання за нею
права забудовника».

Тобто, в даному випадку, з тими самими
вимогами звернувся інший спадкоємець
після смерті ОСОБА_6 - ОСОБА_5, й у
порушений норм матеріального та
процесуального права, такі самі вимоги
були задоволенні.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 30.05.2008 р.
«Про судову практику у справах про
спадкування», якщо будівництво
здійснювалося згідно іі законом, то у
разі смерті забудовника до завершення
будівництва його права та обов 'язки як
забудовника входять до складу
спадщини.

Тобто, перехід права та обов'язків як
забудовника, обумовлюється моментом
смерті забудовника до завершення
будівництва, однак як вбачається з
матеріалів справи спадкодавець ОСОБА_6
помер у 2006 році, а будівництво житлової
прибудови літ А-1 згідно технічного
паспорту завершено було ще у 1980 році,
тобто, за 26 років до дня смерті ОСОБА_6

Крім того, за змістом и.8 вказаної вище
постанови Пленуму Верховного суду
України. Обов'язковою умовою для входу
у склад спадщини прав та обов'язків
забудовника, у разі його смерті - є
здійснення ним такого будівництва
згідно із законом. Будівництво
житлової прибудови літ А-1 відбувалося
без законних на те підстав, а тому
рішення суду першої інстанції не
ґрунтується на законі.

08.09.1954 року отримав право забудовника
жчітлового будинку, про що органом
місцевого самоврядування прийнято
рішення та між сторонами укладено
договір на право будівлі будинку та
безстрокового користування земельною
ділянкою. На момент його смерті -
ІНФОРМАЦІЯ_3 року право власності на
житловий будинок було зареєстровано за
ОСОБА_6, однак об'єкти нерухомості, що
збудовані на земельній ділянці, за
адресою АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі - житлова
прибудова літ. А-1, службова прибудова
літ АЗ, гараж: літ Г, душ літ Ж та на які
позивач ОСОБА_5 просить визнати права
забудовника с самочинними будівлями,
оскільки договір між забудовником -
ОСОБА_6 та органом місцевого
самоврядування про надання дозволу на
їх будівництво не укладався.

За цих підстав, суд першої інстанції
правильно застосувавши норми ст. 1218 ЦК
України, відповідно якої до складу
спадщини входять усі права та обов
'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті,
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що дані об'єкти нерухомості не с
спадковою масою.

Оскільки, самочинні будівлі не ввійшли
до складу спадщини, спадкодавець у
встановленому законом порядку прав
забудовника не набув, відповідно,
позивач ОСОБА_3 їх не успадкувала, а
тому не мас права на витання за нею
права забудовника».

Тобто, в даному випадку, з тими самими
вимогами звернувся інший спадкоємець
після смерті ОСОБА_6, й в порушений норм
матеріального та процесуального права,
такі самі вимоги були задоволенні.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 30.05.2008 р.
«Про судову практику у справах про
спадкування», якщо будівництво
здійснювалося згідно іі законом, то у
разі смерті забудовника до завершення
будівництва його права та обов 'язки як
забудовника входять до складу
спадщини.

Тобто, перехід права та обов'язків як
забудовника, обумовлюється моментом
смерті забудовника «до» завершення
будівництва, однак як вбачається з
матеріалів справи спадкодавець ОСОБА_6
помер у 2006 році, а будівництво житлової
прибудови літ А-1 згідно технічного
паспорту завершено було ще у 1980 році.
Тобто, за 26 років до дня смерті ОСОБА_6

Крім того, за змістом и.8 вказаної вище
постанови Пленуму Верховного суду
України. Обов'язковою умовою для входу
у склад спадщини прав та обов'язків
забудовника, у разі його смерті - є
здійснення ним такого будівництва
згідно із законом. Будівництво
житлової прибудови літ А-1 відбувалося
без законних на то підстав, а тому
рішення суду першої інстанції не
ґрунтується на законі.

Колегія суддів також вважає за
доцільне зазначити наступне.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач ОСОБА_5 послався на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 24.04.2013 року (а.с.44-52), яке
скасовано рішенням суду апеляційної
інстанції від 11.09.2013 року (а.с.64-66). Даний
доказ у розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України
не є належним та допустимим, а тому не
повинен прийматися до уваги.

Напроти, рішення апеляційного суду
Запорізької області від 11.09.2013 року по
цивільній справі, яким рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 24.04.2013 року в частині
визнання права власності на самовільно
побудовану житлову прибудову А-1 площею
6.16 х 7,0 м., розташовану на земельній
ділянці площею 326 м за адресою: АДРЕСА_1
в м.Запоріжжі за ОСОБА_5 скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5, повинно братися до уваги, тому,
оскільки воно набрало законної сили,
згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, підставою для скасування рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 24.04.2013 року та ухвалення
нового рішення про відмову позивачу
ОСОБА_5 у задоволенні позову стало те,
що це майно не с об'єктом права
власності, воно не може бути предметом
поділу та встановлення порядку
користування в судовому порядку; на
нього не може бути звернено стягнення
за виконавчими документами, у тому
числі продаж його з прилюдних торгів.

Вимоги особи, яка самочинно збудувала
нерухоме майно, або заінтересованої
особи, що не пов'язані з правом
власності на ці будівлі, зокрема, про
визнання права на матеріали, одержані
при їх знесенні, підлягають розгляду
судами на загальних засадах.

Враховуючи фактичні обставини справи,
суд дійшов неправильного висновку про
те. що згідно з ч. З ст.376 ЦК України у
ОСОБА_5 виникло право власності на
спірну самовільно побудовану
прибудову, оскільки саме ним було
здійснено будівництво. В позовній
заяві ОСОБА_5 зазначено, що самовільне
будівництво здійснювалося також і його
батьками за їх рахунок. Жодних доказів
на підтвердження того, що йому під уже
збудоване ним самочинне будівництво
була відведена земельна ділянка суду
не надано.»

Тобто, з урахуванням вказаного вище
рішення суду апеляційної інстанції від
11.09.2013 року, у разі доведення
заінтересованої особи факту
самочинного будівництва, ця особа може
претендувати .піше на будівельні
матеріали.

Відповідно до ч.З ст.61 Цивільно
процесуального кодексу України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній,господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, у порушення ч.3 ст. 61 ЦПК України,
суд не прийняв до уваги вищевказані
рішення судів, які с чинними та
залишеними в силі ухвалами суду
касаційної інстанції.

Із наданих до позовної заяви
документів та обгрунтування позову, не
вбачається правових підстав для його
задоволення, на що не звернув уваги суд
першої інстанції. Позивачем долучені
до позову копії тих документів, які
долучалися свого часу ОСОБА_3 до її
позову, видавалися саме на ім'я ОСОБА_3
та містяться в матеріалах цивільної
справи

Посилання суду, як па підставу
обгрунтованості позову на те, що в
житловій прибудові позивач проживає
разом з сім'єю, а тому прибудова повинна
буди оформлена за ним. є безпідставними
з огляду на таке.

Так. дійсно ОСОБА_3 свого часу позивачу,
як своєму сину, дозволила проживати у
будинку та користуватися житловою
прибудовою, однак це не свідчить про те,
що вона фактично відмовилася від свого
майна.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 перекрита
позивачем можливість користуватися
житловою прибудовою, а вирішити це
питання та оформлення права власності
в позасудовому порядку й мировим
шляхом неможливо, тому позивачка
зверталася до суду з первісним позовом

Згідно вимог ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суд)
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції не можна визнати таким, що
відповідає вимогам закону і матеріалам
справи, а тому на підставі ст. 309 ЦПК
України воно підлягає скасуванню з
ухваленням нового - про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Судовий збір у сумі 122 грн..00 коп.,
сплачений ОСОБА_3 при подачі
апеляційної скарги, підлягає
стягненню з ОСОБА_5 на її користь.

Керуючись ст.ст.307,309,314,316,317 ЦПК
України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2014 року у
цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити у позові ОСОБА_5 про визнання
за ним право забудовника самовільної
житлової прибудови літ.А-1 площею 6, 16 х
7,0 кв.м., що розташована на земельній
ділянці, площею 332 кв.м. за адресою:
АДРЕСА_1 з правом здачі в експлуатацію
та отримання на своє ім'я документів, що
посвідчують право власності.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
судовий збір у сумі 122 грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

судді: