У х в а л а

іменем україни

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Кадєтової О.В.,
Наумчука М.І.,

Мостової Г.І.,
Ступак О.В.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Національного історико-етнографічного
заповідника «Переяслав», третя особа -
ОСОБА_4, про визнання наказу незаконним,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою
Національного історико-етнографічного
заповідника «Переяслав» на рішення
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 27 серпня 2013 року, додаткове рішення
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 15 листопада 2013 року, рішення
апеляційного суду Київської області
від 3 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 3 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Національного
історико-етнографічного заповідника
«Переяслав» (далі - НІЕЗ «Переяслав»)
про визнання наказу незаконним,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що
працювала у відповідача на посаді
старшого інспектора з кадрів.

10 та 11 березня 2011 року вона була
відсутня на роботі з поважних причин - у
зв'язку з погіршенням стану здоров'я,
проте наказом № 44-ОС від 20 квітня 2011
року її було звільнено із займаної
посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України, за прогули.

Посилаючись на незаконність її
звільнення, яке було проведено з грубим
порушенням вимог трудового
законодавства, ОСОБА_3, збільшивши
позовні вимоги, просила визнати
незаконним та скасувати наказ № 44-ОС
від 20 квітня 2011 року про її звільнення,
поновити її на роботі з 21 квітня 2011
року, стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 230 218 грн. 27 коп. та 25 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди, а також
зобов'язати генерального директора
НІЕЗ «Переяслав» відшкодувати закладу
в повному обсязі витрати на оплату
вищевказаних сум.

Рішенням Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 27 серпня 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ
генерального директора НІЕЗ
«Переяслав» № 44-ОС від 20 квітня 2011 року
про звільнення ОСОБА_3

Поновлено ОСОБА_3 на посаді старшого
інспектора з кадрів НІЕЗ «Переяслав»
із 21 квітня 2011 року.

Стягнуто з НІЕЗ «Переяслав» на користь
ОСОБА_3 середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 21 квітня
2011 року до 27 серпня 2013 року включно
в сумі 178 628 грн. 75 коп. та 15 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати.

Допущено негайне виконання рішення в
частині поновлення

ОСОБА_3 на роботі та стягнення на її
користь середнього заробітку за місяць
у сумі 2 913 грн. 78 коп.

Додатковим рішенням
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 15 листопада 2013 року зобов'язано
генерального директора НІЕЗ
«Переяслав» ОСОБА_4 відшкодувати
закладу у повному обсязі шкоду,
заподіяну оплатою вимушеного прогулу

ОСОБА_3 у зв'язку з її незаконним
звільненням.

Змінено редакцію абз. 4 рішення від 27
серпня 2013 року та викладено його
наступним чином: «Стягнути з НІЕЗ
«Переяслав» на користь

ОСОБА_3 середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу в сумі 230 218 грн. 27
коп. без утримання податку та інших
обов'язкових платежів, за період з 21
квітня 2011 року до 27 серпня 2013 року
включно».

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 3 квітня 2014 року рішення
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 27 серпня 2013 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 3 квітня 2014 року додаткове
рішення Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 15 листопада 2013 року скасовано в
частині стягнення НІЕЗ

«Переяслав» на користь ОСОБА_3
середнього заробітку за весь час
вимушеного прогулу в сумі 230 218 грн. 27
коп. У іншій частині додаткове рішення
залишено без змін.

У касаційній скарзі НІЕЗ «Переяслав»
просить рішення
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 27 серпня

2013 року, додаткове рішення
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 15 листопада 2013 року, рішення
апеляційного суду Київської області
від 3 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 3 квітня 2014 року скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи спір та задовольняючи
частково позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позивача було
незаконно звільнено з роботи, оскільки
остання була відсутня на роботі 10 та 11
березня 2011 року з поважних причин.

Додаткове рішення ухвалено судом
першої інстанції з підстав невирішення
вимоги ОСОБА_3 щодо зобов'язання
генерального директора НІЕЗ
«Переяслав» відшкодувати закладу в
повному обсязі витрати на оплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу. При цьому судом було змінено
резолютивну частину рішення в частині
визначення суми середнього заробітку в
бік її збільшення.

Апеляційний суд, скасовуючи частково
додаткове рішення, зазначив про те, що
судом помилково повторно вирішено
вимоги позивача про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, погодившись із додатковим
рішенням в іншій частині.

Проте з такими висновками судів у
повній мірі погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини

сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 21 липня 2010
року була прийнята на посаду старшого
інспектора з кадрів НІЕЗ «Переяслав» в
порядку переведення з УДМСЦВВ на
підставі наказу від 21 липня 2010 року за
№ 124-ОС.

Наказом № 44-ОС від 20 квітня 2011 року
ОСОБА_3 звільнено із займаної посади на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, за
прогули, зокрема за відсутність на
роботі 10 та 11 березня 2011 року без
поважних причин у зв'язку із
самовільним використанням днів
щорічної відпустки за відсутності на
це згоди і дозволу керівництва.

За правилами п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір може бути розірваний
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу без поважних
причин.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні
виходити з того, що передбаченим цією
нормою закону прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин (наприклад, у зв'язку з
поміщенням до медвитверезника,
самовільним використанням без
погодження з власником або
уповноваженим ним органом днів
відгулів, чергової відпустки,
залишення роботи до закінчення строку
трудового договору чи строку, який
працівник зобов'язаний пропрацювати за
призначенням після закінчення вищого
чи середнього спеціального учбового
закладу).

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. При обранні виду
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен враховувати ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі і повідомляється працівникові
під розписку.

При цьому, факт відсутності працівника
на робочому місці більше трьох годин
протягом робочого дня (прогул) має бути
належним чином зафіксований власником
або уповноваженим ним органом задля
того аби

унеможливити порушення трудових прав
працівника та його безпідставне
притягнення до дисциплінарної
відповідальності. З огляду на предмет
позову, обов'язок доведення вини
працівника у порушенні трудової
дисципліни на підприємстві покладено
на роботодавця.

Таким чином, крім встановлення самого
факту відсутності працівника на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня, визначальним фактором для
вирішення питання про законність
звільнення позивача з роботи є
з'ясування поважності причин його
відсутності.

Законодавством не визначено перелік
обставин, за яких прогул вважається
вчиненим з поважних причин, а тому,
вирішуючи питання про поважність
причин відсутності на роботі
працівника, звільненого за

п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен
виходити з конкретних обставин і
враховувати докази, передбачені ст. 57
ЦПК України.

Розглядаючи справу, суди обох
інстанцій, дотримуючись вимог

ст. ст. 212-215, 315 ЦПК України, дійшли
обґрунтованого висновку про те, що 10 і 11
березня 2011 року позивач була відсутня
на роботі з поважних причин, та
відсутні підстави вважати її
відсутність на роботі прогулом без
поважних причин, який безпосередньо
став підставою для звільнення
позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 252 КЗпП України
звільнення членів виборного
профспілкового органу підприємства,
установи, організації (у тому числі
структурних підрозділів), його
керівників, профспілкового
представника (там, де не обирається
виборний орган професійної спілки),
крім випадків додержання загального
порядку, допускається за наявності
попередньої згоди виборного органу,
членами якого вони є, а також вищого
виборного органу цієї професійної
спілки (об'єднання професійних спілок).

Статтею 43 КЗпП України передбачено, що
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених п. 1 (крім випадку
ліквідації підприємства, установи,
організації), 2-5, 7 ст. 40 і пп. 2 і 3 ст. 41
цього Кодексу, може бути проведено лише
за попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник. У випадках,
передбачених законодавством про працю,
виборний орган первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник, розглядає у
п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване
письмове подання власника або
уповноваженого ним органу про
розірвання трудового договору з
працівником.

Переглядаючи в апеляційному порядку
рішення Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 27 серпня

2013 року, апеляційний суд, на виконання
вимог викладених вище норм закону,
звернувся до первинної профспілкової
організації Всеукраїнської
професійної спілки «Захист
справедливості» працівників НІЕЗ
«Переяслав» та отримав від такої
профспілкової організації витяг з
протоколу № 37 засідання
профспілкового комітету первинної
профспілкової організації
Всеукраїнської професійної спілки
«Захист справедливості» працівників
НІЕЗ «Переяслав» від 7 лютого 2014 року
(а.с. 241-243), на якому було прийнято
рішення про відмову в наданні згоди на
звільнення з роботи ОСОБА_3

Однак, при визначенні розміру
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, судами попередніх інстанції
належним чином не перевірено
розрахунок середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнутий з НІЕЗ
«Переяслав» на користь ОСОБА_3, в
ухвалених судових рішеннях розрахунок
стягуваного середнього заробітку не
наведено, не враховано судами й
заперечень відповідача щодо розміру
нарахованого середнього заробітку.

Як судом першої інстанції, так і
апеляційним судом залишено поза увагою
те, що наказом НІЕЗ «Переяслав» від 9
березня 2011 року № 20-ОС з 1 березня 2011
року ОСОБА_3 скасована доплата у
розмірі 50% та не досліджено рішення
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 вересня 2012 року (а.с. 164-166),
ухвалене у справі № 6-15705св12, яким
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3
про визнання незаконним вказаного вище
наказу від

9 березня 2011 року № 20-ОС.

З урахуванням протиріч, які виникли між
сторонами щодо розміру середнього
заробітку, нарахованого ОСОБА_3 за час
вимушеного прогулу, суди усупереч
положенням ст. ст. 10, 143 ЦПК України не
роз'яснили сторонам право заявити
клопотання щодо призначення
відповідної експертизи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Задовольняючи додатковим рішенням, в
цій частині залишеним без змін
рішенням апеляційного суду, вимоги
ОСОБА_3 про зобов'язання генерального
директора НІЕЗ «Переяслав» ОСОБА_4
відшкодувати закладу в повному обсязі
шкоду, заподіяну оплатою вимушеного
прогулу, суди не звернули увагу на те,
що ОСОБА_4 є третьою особою у справі, а
не відповідачем, його процесуальний
статус протягом розгляду справи не

змінювався, та не вирішили належним
чином питання про те, чи взагалі
підлягають задоволенню вимоги,
заявлені до третьої особи.

Задовольняючи вимоги про зобов'язання
генерального директора НІЕЗ
«Переяслав» ОСОБА_4 відшкодувати
закладу в повному обсязі шкоду,
заподіяну оплатою вимушеного прогулу,
суди посилались на ст. 237 КЗпП України,
крім іншого, не вирішивши питання про
те, чи може ОСОБА_3 звертатись з такими
позовними вимогами та не зазначивши,
чим порушуються права останньої у разі
стягнення на її користь середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з
НІЕЗ «Переяслав», а не з генерального
директора підприємства.

Таким чином, ураховуючи те, що фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судами
встановлені не в повному обсязі,
ухвалені у справі судові рішення не в
повній мірі відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 27 серпня 2013 року та ухвали
апеляційного суду Київської області
від

3 квітня 2014 року в частині стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу й додаткового рішення
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 15 листопада 2013 року, рішення
апеляційного суду Київської області
від 3 квітня 2014 року та передачі справи
в цій частині на новий розгляд; в іншій
частині рішення
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 27 серпня

2013 року та ухвала апеляційного суду
Київської області від 3 квітня

2014 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Національного
історико-етнографічного заповідника
«Переяслав» задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 27 серпня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 3 квітня 2014 року скасувати в частині
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Додаткове рішення
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 15 листопада 2013 року та рішення
апеляційного суду Київської області
від 3 квітня 2014 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до
Національного історико-етнографічного
заповідника «Переяслав», третя особа -
ОСОБА_4

ОСОБА_5, у вказаних вище частинах
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині рішення
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 27 серпня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 3 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.І.
Мартинюк

Судді:

О.В. Кадєтова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

О.В. Ступак