Справа №1818/128/12 Головуючий у суді у 1
інстанції - Янова Номер провадження
22-ц/788/1389/14 Суддя-доповідач - Маслов В. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

24 липня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Маслова В. О.,

суддів - Сибільової Л. О. , Білецького О.
М. ,

при секретарі судового засідання -
Назарової О.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду у м. Суми цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Тростянецького районного
суду Сумської області від 05 червня 2014
року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
нього та Тростянецької міської ради
Сумської області, треті особи:
Тростянецька державна адміністрація,
Комунальне підприємство Охтирське
міське бюро технічної інвентаризації,
Тростянецька державна нотаріальна
контора, філія Сумського обласного
управління Публічного акціонерного
товариства «Ощадбанк» про

- визнання незаконним розпорядження
Тростянецької міської ради про
затвердження акта введення будинка в
експлуатацію;

- визнання недійсним свідоцтва про
право особистої власності на будинок;

- визнання недійсним договору
дарування домоволодіння;

- визнання домоволодіння спільною
сумісною власністю подружжя;

- визнання права власності на 1/2 частку
будинку;

- визнання частково недійсним
державного акта про право власності на
землю;

- визнання права власності на 1/2 частину
земельної ділянки;

- розподіл автомашини,

ВСТАНОВИЛА:

20 серпня 2009 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом про розподіл спільного
майна подружжя. Зазначала, що з 15 жовтня
1977 року перебувала у шлюбі з
відповідачем, а до травня 2009 року
проживала з ним однією сім'єю. Від шлюбу
мали двох дітей. Нажили будинок
АДРЕСА_1, земельну ділянку, автомашину,
речі домашньої обстановки і вжитку,
інше майно. Свій первісний позов
змінювала і доповнювала заявами від 08
вересня 2009 року (т. 1, а.с. 39 - 44), від 16
січня 2011 року (т. 2, а.с. 115 - 120), від 13
грудня 2011 року (т. 2, а.с. 227 - 234), від 20
грудня 2013 року (т. 4, а.с. 67 - 76).

Дана справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Тростянецького районного
суду Сумської області від 05 червня 2014
року позов задоволено частково.
Поновлено строк на звернення до суду з
даним позовом. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 - 151265 грн. в рахунок
компенсації вартості витрат пов'язаних
з будівництвом домоволодіння за
адресою АДРЕСА_1, залишивши його на
праві власності ОСОБА_2, поновлено
строк звернення до суду з даним
позовом. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 компенсацію в сумі 13153 грн.
витрат за період з липня місяця 2008 по
травень 2009 року пов'язаних з придбанням
автомобіля HYUHDAI ACCENТ. Залишено
автомобіль у власності відповідача
ОСОБА_2 Вирішено питання судових
витрат. Знято арешт з рухомого майна, що
знаходиться в домоволодінні за
адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин справи, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове про відмову в поновленні строку
звернення до суду та відмову у
задоволенні позову. При цьому зазначає,
що місцевий суд безпідставно поновив
позивачці строк для звернення до суду.
Стверджує, що позивачка знала про
укладений договір дарування, оскільки
він був вчинений під час шлюбу. Вважає,
що спірний автомобіль був придбаний
ним за особисті кошти, тому він не є
спільним майном подружжя та не
підлягає поділу. Також зазначає, що
будівництво спірного будинку у м.
Тростянець велось виключно за гроші
його батька.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_4, які підтримали
доводи апеляційної скарги, пояснення
представника «Ощадбанку» Васюк О.В.,
яка вважала за необхідне залишити
автомашину за відповідачем, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення місцевого суду залишенню без
зміни, виходячи з ч. 1 ст. 308 ЦПК України.

З матеріалів даної цивільної справи
вбачається, що 15 жовтня 1977 року ОСОБА_2
та ОСОБА_3 уклали шлюб (т.1 а.с.14).

Рішенням суду від 20 жовтня 2006 року, яке
набрало чинності 30 жовтня 2006 року, шлюб
між сторонами був розірваний, державна
реєстрація розірвання шлюбу здійснена
відділом РАЦС 12 травня 2009 року (т.1
а.с.64,13).

ОСОБА_6, 1906 року народження, являється
батьком відповідача - ОСОБА_2

З довідки Станівської сільської ради
вбачається, що в Будинковій книзі
Станівської сільської ради №4 за 1984 рік
в графі № 815 вказано, що ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2 знятий з реєстрації 21
листопада 1983 року та вибув за адресою
АДРЕСА_1 (т.2 а.с.237).

Рішенням виконкому Тростянецької
міської ради народних депутатів № 347
від 14 грудня 1983 р. ОСОБА_6, який не
перебував у шлюбі, була виділена в
безстрокове користування земельна
ділянка в АДРЕСА_1 площею 346 кв.м. для
будівництва індивідуального жилого
будинку жилою площею 59,6 кв.м., загальною
площею 78,3 кв.м. з господарськими
будівлями (т.1 а.с.57, 58-61).

В жовтні 1986 року був складений Акт про
завершення будівництва та вводу в
експлуатацію індивідуального
домоволодіння ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 (арк.15
інвентарної справи домоволодіння). На
час введення домоволодіння в
експлуатацію на земельній ділянці по
АДРЕСА_1 були збудовані будинок літ. А1
та сарай літ. Б (арк.4 інвентарної справи
домоволодіння).

За заявою ОСОБА_2 виконком
Тростянецької ради народних депутатів
м. Тростянець прийняв рішення від 19
листопада 1986 року про оформлення права
власності на домоволодіння по АДРЕСА_1
на ім'я ОСОБА_6 (арк.19 інвентарної справи
домоволодіння).

25 листопада 1986 року ОСОБА_6 було видане
свідоцтво про право приватної
власності на жилий будинок,
розташований в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.63).

12 січня 1993 року ОСОБА_6 подарував
відповідачу, ОСОБА_2, жилий будинок з
господарчими будівлями по АДРЕСА_1 на
земельній ділянці розміром 363 кв.м, на
якій знаходиться один будинок, жила
площа якого 78,85 кв. м та господарчі
будівлі сарай "Б" (т.1 а.с.90).

12 січня 1993 року назване домоволодіння
було зареєстроване Охтирським МБТІ на
праві особистої власності за ОСОБА_2;
згідно витягу з державного реєстру про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно КП "Охтирське МБТІ" 13 серпня 2009 р.
на підставі дублікату договору
дарування будинок в АДРЕСА_1
зареєстрований за ОСОБА_2 (т.1 а.с.67, 162).

Рішенням виконкому Тростянецької
міської ради від 17 січня 1996 року № 19
ОСОБА_2 наданий дозвіл на оформлення
правової документації на раніше
побудовані будови, а саме, тамбур та
гараж до житлового будинку, чотири
прибудови до сараю (арк.31 інвентарної
справи домоволодіння).

На підставі рішення Тростянецької
міської ради № 228 від 22 серпня 2008 року
та №144 від 25 березня 2011 року, ОСОБА_2
передані у власність земельні ділянки
площею 0,1000 га та 0,8660 га, були видані
відповідні державної акти серії ЯЛ
№413084 та ЯЛ №413085 на право власності на
земельну ділянку, розташовану в
АДРЕСА_1 (т.2. а.с.235, 236).

В даний час ОСОБА_2 перебуває у другому
шлюбі, який зареєстровано 30 жовтня 2009
року.

З пояснень сторін, письмових доказів,
показів свідків можна зробити
висновок, що хоча і відбулося рішення
про виділ земельної ділянки під
забудову у грудні 1983 року, а в жовтні 1986
року складено акт про завершення
будівництва, зведення спірного будинку
і надвірних будівель відбувалося з 1984
року до початку 90-х років минулого
століття.

Колегія суддів не може пристати до
правової позиції позивачки в частині
її тверджень про будівництво спірного
будинку у 1983 - 1992 р.р. виключно зусиллями
її і відповідача без будь - якої участі
престарілого свекра, 1906 року
народження, який весь час будівництва
проживав у селі Станове Тростянецького
району. Так саме колегія суддів не може
пристати до правової позиції
відповідача, який стверджує, що спірний
будинок звів виключно його батько без
будь - якої участі сторін у справі.
Колегія суддів знаходить
обґрунтованим на доказах висновок суду
першої інстанції про спільне зведення
будинку ОСОБА_6, його сином ОСОБА_2 і
невісткою ОСОБА_3 з метою створення
спільної власності на будинок і
спільного в ньому проживання і саме з
цією метою вони вкладали свої гроші і
свою працю в його зведення, а ступінь
участі кожного з них була рівною і
дорівнювала третині. Про спільність
планів і намірів батька, сина і
невістки під час зведення будинку
свідчать їхні спільні дії як під час
будівництва, так і в наступні роки. Син
з невісткою прописалися у будинку 06
квітня 1989 року, а батько у 1991 році. Хоча
під час будівництва вони разом не
проживали (батько - у селі Станове
Тростянецького району, а син і невістка
- у Тростянці) вони підтримували тісні
стосунки, а після завершення
будівництва оселилися разом в одному
будинку і жили разом до смерті батька
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Правовідносини між батьком з одного
боку і невісткою і сином з другого боку,
під час будівництва регулювалися ст.
ст. 71, 74, 75, 80, 81, 85, 100, 101, 112, 113, 115 ЦК УРСР у
редакції 1963 року, Законом України «Про
власність», який набрав чинності з 15
квітня 1991 року.

В той же період майнові правовідносини
між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3
регулювалися ст. ст. 22, 28, 29 Кодексу про
шлюб та сім'ю УРСР в редакції 1969 року.
Їхні майнові правовідносини після 01
січня 2004 року регулювалися ст. ст. 57, 59,
60, 61, 63, 65, 66, 68, 69, 70, 71, 72, 74 СК України.

Згідно з висновком будівельно -
технічної експертизи від 08 квітня 2011
року, проведеного в Харківському НДІСЕ
ім. Засл. проф. Бокаріуса М.С., вартість
будинку, прибудов, гаража, погріба,
інших надвірних будівель та
інженерного обладнання склала 453797 грн.
(т. 2, а.с. 28 - 47). У зв'язку з уточненням
позивачкою позовних вимог (з визнання
права власності на частину будинку на
стягнення грошової компенсації) суд
першої інстанції обґрунтовано
постановив рішення про стягнення з
відповідача 151265 грн. грошової
компенсації (453797 грн:3).

Доводи апелянта про задавненість
висновку експерта не свідчать про
неправильність висновку експерта. У
суді не заявлено клопотань про
призначення додаткової експертизи.

Що стосується спору за автомашину, то
колегія суддів погоджується зі
способом його вирішення у районному
суді.

Судом встановлено, що хоча і відбулось
рішення Тростянецького районного суду
від 30 жовтня 2006 року про розірвання
шлюбу, яке набрало законної сили, однак
сторони до травня 2009 року продовжували
проживати спільно у спірному будинку, а
свідоцтво про розірвання шлюбу
отримали 12 травня 2009 року. 30 жовтня 2009
року відповідач уклав інший шлюб. Отже,
у періоді з листопада 2006 року по
травень 2009 року майнові права сторін
регулювалися ст. 74 СК України. Саме в
цей період 17 липня 2008 року відповідач в
кредит купив автомашину «Хюндай
Акцент» і за період спільного
проживання з позивачкою заплатив 26306
грн. Половину цієї суми суд стягнув з
відповідача на її користь, залишивши
автомашину у особистій власності
відповідача.

Колегія суддів знаходить, що рішення
місцевого суду відповідає вказаним
законам, постановлено з урахуванням
роз'яснень, які містяться у постановах
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» від 04 жовтня 1991 року № 7 з
подальшими змінами, «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» від
22 грудня 1995 року № 20 з подальшими
змінами, «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21 грудня
2007 року № 11.

Колегія суддів погоджується з рішенням
місцевого суду про поновлення
позивачці строку на звернення до суду з
даним позовом, оскільки заслуговують
на увагу її пояснення про її
необізнаність у документальному
оформлені власності на будинок. При
цьому колегія суддів приймає до уваги
не тільки її участь у зведенні будинку
з самого початку у 1984 році, а і її
спільне з чоловіком проживання і
користування будинком до травня 20009
року.

Твердження апелянта про приналежність
автомашини виключно йому і придбання
її без участі позивачки спростовуються
останньою, яка стверджує до травня 2009
року у них був спільний бюджет і саме за
спільні кошти здійснювалися платежі у
липні 2008 - травні 2009 р.р. У кредитному
договорі у липні 2009 року відповідач в
графі сімейний стан зазначив -
«одружений». Позивачка давала згоду на
придбання автомашини у кредит (т. 2, а.с.
112). Тому уявляється справедливим
рішення про повернення позивачці
половини сплаченої суми з визнанням за
відповідачем права власності на
автомашину.

Суд з достатньою повнотою з'ясував
обставини справи і вирішив спір у
відповідності з зібраними у справі
доказами і вимогами законів.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Тростянецького районного суду
Сумської області від 05 червня 2014 року в
даній справі залишити без змін.

Рішення місцевого суду і ухвала
апеляційного суду набрали законної
сили, але можуть бути оскаржені в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -