Ухвала

іменем україни

23 липня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Писаної Т.О.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Хмельницької міської ради,
Хмельницької житлово - експлуатаційної
контори №1 про визнання членом сім'ї
наймача та визнання права користування
житловою площею; за позовом
Хмельницької міської ради, за участю
третьої особи на стороні позивача -
Хмельницької житлово - експлуатаційної
контори №1, до ОСОБА_3 про виселення за
касаційною скаргою Хмельницької
міської ради на рішення апеляційного
суду Хмельницької області від 31
березня 2014 року,

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Хмельницької міської
ради, Хмельницької житлово -
експлуатаційної контори №1 ( далі - ЖЕК
№1) про визнання членом сім'ї наймача та
визнання права користування житловою
площею.

В обґрунтування позову зазначала, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 із яким вона
проживала без реєстрації шлюбу по

АДРЕСА_1. Договір найму вказаної
квартири був укладений з ОСОБА_4

Посилаючись на те, що їй було
відмовлено в переоформленні особового
рахунку у зв'язку з тим, що вона не була
вселена у спірну квартиру в
установленому законом порядку, що
стало причиною звернення до суду з
указаним позовом.

У серпні 2013 року Хмельницька міська
рада звернулася з зустрічним позовом
до ОСОБА_3, третя особа на стороні
позивача - Хмельницька ЖЕК №1, про
виселення.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований
та проживав в квартирі АДРЕСА_1.

Оскільки відповідач самовільно, без
відповідного ордера зайняла вказану
квартиру, на припис щодо звільнення
помешкання не реагує, Хмельницька
міська рада вимушена звернутися до
суду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 23 січня
2014 року відмовлено ОСОБА_3 в
задоволенні позову.

Позов Хмельницької міської ради
задоволено.

Виселено ОСОБА_3 з самовільно зайнятої
квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Хмельницької області від 31 березня

2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 членом сім'ї ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право користування
квартирою АДРЕСА_1.

Зустрічний позов Хмельницької міської
ради залишено без задоволення.

У касаційній скарзі Хмельницька міська
рада просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та
відмовляючи Хмельницькій міській раді
в задоволенні позову, апеляційний суд
виходив із того, що відсутність
письмової згоди членів сім'ї наймача на
вселення сама по собі не свідчить про
те, що особа, яка вселилась не набула
права користування жилим.

Проте з таким висновком погодитися не
можна, виходячи з наступного.

Судом установлено та підтверджено
матеріалами справи, що розпорядженням
виконавчого комітету Хмельницької
міської ради від

10 листопада 1994 року «Про дозвіл міських
та міжміських обмінів жилих приміщень»
дозволено міський обмін приміщеннями
між громадянами ОСОБА_4, одиноким,
проживає в м. Хмельницькому, по

АДРЕСА_2 та ОСОБА_5, сім'я з трьох
чоловік, проживає в АДРЕСА_1 (а.с. 82-88).

Згідно ордера на житлове приміщення
від 12 листопада 1994 року ОСОБА_4 набув
право користування житловою площею 16,5
кв.м., що складається з одної жилої
кімнати в ізольованій квартирі
АДРЕСА_1. За життя останній не
скористався правом на приватизацію
квартири, яка належить до державного
житлового фонду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 8).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
установленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод та інтересів.

Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

За змістом ст. ст. 58, 61 ЖК України єдиною
підставою для вселення в жиле
приміщення є ордер, який видається
громадянинові виконавчим комітетом
районної, міської, районної в місті,
селищної, сільської ради на підставі
рішення про надання жилого приміщення
в будинку державного або громадського
житлового фонду.

На підставі ордера на жиле приміщення
між наймодавцем -
житлово-експлуатаційною організацією
(а в разі її відсутності - відповідним
підприємством, установою,
організацією) і наймачем -
громадянином, на ім`я якого видано
ордер, укладається договір найму
жилого приміщення.

Відповідно до статей 64, 65 ЖК України до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Наймач вправі в
установленому порядку за письмовою
згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб.

З матеріалів справи вбачається, що 21
липня 1992 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
розірвано (а.с. 7).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», громадяни
України, іноземці та особи без
громадянства реєструють своє місце
проживання.

Статтею 3 вказаного Закону передбачено,
що реєстрація - це внесення відомостей
до паспортного документа про місце
проживання або місце перебування із
зазначенням адреси житла особи та
внесенням цих даних до реєстраційного
обліку відповідного органу.

За змістом вказаної норми місцем
проживання особи є її місце реєстрації
за певною адресою.

Установлено, що з 29 червня 2000 року
ОСОБА_3 має зареєстроване місце
проживання в квартирі АДРЕСА_3

Матеріали справи не містять відомостей
про те, що ОСОБА_3 за життя ОСОБА_4
зверталася в житлові органи з заявою
про її вселення до спірної квартири.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції на вказане уваги не звернув
та не врахував, що ОСОБА_4 набув право
користування спірною квартирою не
перебуваючи у шлюбі з відповідачкою,
належних доказів про дотримання
порядку при вселенні останньої до
квартири не надано; докази про те, що
ОСОБА_4 звертався в житлові органи з
заявою про вселення

ОСОБА_3 та йому в цьому було
необґрунтовано відмовлено - відсутні,
також не підтверджено факту спільного
ведення господарства, не надано
будь-яких письмових доказів щодо
понесених спільних витрат на
утримання квартири.

Крім того, апеляційним судом не
спростовані акти житлового органу, які
містять лише відомості про проживання
її в спірній квартирі на день їх
складання - 12 серпня 2013 року та 19 серпня
2013 року, тобто після смерті наймача
(а.с.40, 41).

Заперечуючи проти позову, житловий
орган стверджував, що позивачка ніколи
не проживала в спірній квартирі з
наймачем та не вела з ним спільного
господарства, а самовільно зайняла
квартиру лише після смерті ОСОБА_4
(а.с.42).

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_3 в
задоволені позовних вимог та
задовольняючи позов Хмельницької
міської ради, суд першої інстанції дав
оцінку наданим сторонами доказам,
встановив фактичні обставини справи,
вірно визначив характер правовідносин,
що виникли між сторонами та правову
норму, яка підлягає застосуванню.

Оскільки під час дослідження доказів
та встановлення фактів у справі судом
першої інстанції не були порушені
норми процесуального права, а тому
рішення суду відповідає вимогам
матеріального права.

Всупереч статей 303, 316 ЦПК України
апеляційний суд переоцінив наявні в
справі докази, не витребував нових, не
навів належних доказів на спростування
висновків суду першої інстанції та
скасував законне рішення суду першої
інстанції.

Установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції
відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Хмельницької міської
ради задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Хмельницької області від 31 березня

2014 року скасувати, рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 23 січня 2014
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.М. Колодійчук

Судді:
В. С. Висоцька

О.В. Кафідова

Т.О. Писана

І.М. Фаловська