Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Мартинюка В.І.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Дербенцевої Т.П.,

Наумчука М.І.,
Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Агрофірма «Україна», ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди, завданої
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, за позовом ОСОБА_5 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма
«Україна», ОСОБА_4 про відшкодування
шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Ямпільського районного суду
Вінницької області від 9 жовтня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Вінницької області від 21 листопада 2013
року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
«Україна» (далі - ТОВ «Агрофірма
«Україна»), ОСОБА_4 про відшкодування
шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,
посилаючись на те, що 30 вересня 2010 року
за участю автомобіля «САЗ» 3307, д/н
НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_4, та
автомобіля марки «ВАЗ-21134», д/н НОМЕР_1,
під його керуванням сталася ДТП,
внаслідок якої автомобіль марки
«ВАЗ-21134» зазнав механічних пошкоджень
та є фізично знищеним, а йому завдано
тілесні ушкодження середнього ступеня
тяжкості, внаслідок чого він став
інвалідом третьої групи. Вироком
Ямпільського районного суду
Вінницької області від 27 вересня 2011
року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК
України, а ухвалою апеляційного суду
Вінницької області від 14 березня 2012
року звільнено від кримінальної
відповідальності на підставі Закону
України «Про амністію». У зв'язку з цим
позивач просив стягнути із винної
особи ОСОБА_4 10 000 грн відшкодування
майнової шкоди, завданої злочином, та 20
000 грн на відшкодування моральної
шкоди.

Посилаючись на те, що власником джерела
підвищеної небезпеки, яким керував
ОСОБА_4 в момент вчинення ДТП, є ТОВ
«Агрофірма «Україна», те, що
ПрАТ СК «Інгострах», якою було
застраховано його (позивача) майнові
інтереси, виплачено страхове
відшкодування у розмірі 24 948 грн,
ОСОБА_3 просив стягнути із ТОВ
«Агрофірма «Україна» різницю між
виплаченою сумою та фактичним розміром
шкоди.

ОСОБА_5 звернулася із вимогою до ТОВ
«Агрофірма «Україна», ОСОБА_4
про відшкодування шкоди, завданої
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, посилаючись на те, що вона
отримала легкі тілесні ушкодження, які
спричинили короткочасний розлад
здоров'я, у зв'язку з чим вона понесла
витрати на лікування та зазнала
негативних змін у своєму житті,
душевних страждань. Просила стягнути
із відповідачів 382, 79 грн майнової шкоди
та витрати на правову допомогу у
розмірі 582, 79 грн. З урахуванням
уточнень до позову, ОСОБА_5 просила
стягнути із ОСОБА_4 200 грн на
відшкодування майнової шкоди, завданої
злочином, та 5 000 грн на відшкодування
моральної шкоди.

Рішенням Ямпільського районного суду
Вінницької області від 9 жовтня 2013 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто із ТОВ «Агрофірма «Україна»
на користь ОСОБА_3 35 387, 94 грн майнової
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки. Стягнуто із ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 10 000 грн відшкодування
майнової шкоди, завданої злочином, та 10
000 грн на відшкодування моральної
шкоди. В іншій частині вимог
відмовлено. Вирішено питання про
судові витрати. Позов ОСОБА_5
задоволено частково. Стягнуто із
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 5 000 грн на
відшкодування моральної шкоди,
завданої злочином. В іншій частині
вимог відмовлено. Вирішено питання про
судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 21 листопада 2013 року змінено
рішення суду першої інстанції у
частині розміру майнової шкоди, яка
підлягає стягненню із ТОВ «Агрофірма
«Україна» на користь ОСОБА_3, зменшено
суму із 35 387, 94 грн до 9 706, 99 грн. В іншій
частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, рішення апеляційного суду
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

У справі встановлено, що 30 вересня 2010
року сталася ДТП за участю автомобіля
«САЗ» 3307, д/н НОМЕР_2, яким керував
ОСОБА_4, та автомобіля марки «ВАЗ-21134»,
д/н НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3,
внаслідок якої автомобіль ОСОБА_3
зазнав механічних пошкоджень,
позивачеві завдано тілесні ушкодження
середнього ступеня тяжкості, а його
дружині ОСОБА_5 - легкі тілесні
ушкодження.

Вироком Ямпільського районного суду
Вінницької області від 27 вересня 2011
року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 1
ст. 286 КК України, а ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 14 березня 2012 року
звільнено від кримінальної
відповідальності на підставі Закону
України «Про амністію».

Вироком встановлено, що ОСОБА_4, керував
автомобілем марки «САЗ» 3307, д/н НОМЕР_2,
перебуваючи у стані алкогольного
сп'яніння та порушив
п. 10.1 Правил дорожнього руху України,
виїхавши на смугу зустрічного руху,
внаслідок чого відбулося зіткнення із
автомобілем марки «ВАЗ-21134», д/н НОМЕР_1,
під керуванням ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про реєстрацію
автомобіля марки «САЗ» 3307, д/н НОМЕР_2,
від 11 серпня 2003 року, власником
указаного транспортного засобу є
ТОВ «Агрофірма «Україна» (Т. 1,
а. с. 67).

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову та моральну шкоду
передбачені ст. ст. 1166, 1167 ЦК України.

Майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166
ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її
завдала, за наявності її вини, крім
випадків, встановлених частиною другою
цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК
України).

Спеціальними у співвідношенні із
наведеними нормами є положення
ст. ст. 1187, 1188 ЦК України, що
визначають порядок відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки.

За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК
України шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок
взаємодії джерел підвищеної небезпеки
їх власникам (володільцям) питання про
відшкодування шкоди вирішується за
принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме: 1) шкода, завдана
одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою; 2) за
наявності вини лише особи, якій
завдано шкоди, вона їй не
відшкодовується; 3) за наявності вини
всіх осіб, діяльністю яких було
завдано шкоди, розмір відшкодування
визначається у відповідній частці
залежно від обставин, що мають істотне
значення.

У випадках завдання шкоди внаслідок
взаємодії джерел підвищеної небезпеки
іншим особам застосовується положення
ч. 2 ст. 1188 ЦК України.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України
вбачається, що законодавець розрізняє
поняття «особа, яка завдала шкоду» та
«особа, яка відповідає за шкоду». За
наявності вини особи, яка завдала
шкоду, особа, яка є відповідальною за
шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України
набуває права зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК
України свідчить про встановлення у
цивільному праві України змішаної
системи деліктів, до якої входить:
по-перше, правило генерального делікту,
відповідно до якого будь-яка шкода (у
тому числі моральна), завдана
потерпілому неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю,
відшкодовується у повному обсязі
особою, яка її завдала; по-друге,
правило спеціальних деліктів, яке
передбачає особливості відшкодування
шкоди, завданої у певних спеціально
обумовлених у законодавстві випадках
(спеціальними суб'єктами, у спеціальний
спосіб тощо).

Правило генерального делікту
закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно
майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України
стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є
завдання шкоди (майнової, моральної)
неправомірними рішеннями, діями або
бездіяльністю, наявність причинного
зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і
шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту
відповідальність за завдання шкоди
покладається на особу, яка цю шкоду
завдала, тобто на безпосереднього
заподіювача.

Обумовлені диспозицією ст. ст. 1187, 1188 ЦК
України обставини відносяться до
спеціальних деліктів, які передбачають
особливості суб'єктного складу
відповідальних осіб (коли обов'язок
відшкодування шкоди покладається не на
безпосереднього заподіювача, а на іншу
вказану у законі особу - власника
джерела підвищеної небезпеки) та
встановлюють покладення
відповідальності за завдання шкоди
незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює
особливого суб'єкта, відповідального
за завдання шкоди джерелом підвищеної
небезпеки.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким
суб'єктом є особа, яка на відповідній
правовій підставі (право власності,
інше речове право, договір підряду,
оренди тощо) володіє транспортним
засобом, механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе
відповідальності перед потерпілим за
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки, особа, яка керує
транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових (службових)
обов'язків на підставі трудового
договору (контракту) із особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом ( ч. 1 ст. 1172 ЦК
України).

У такому випадку обов'язок щодо
відшкодування шкоди, завданої
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди з вини водія, який на
відповідній правовій підставі керував
автомобілем, що належить роботодавцю,
покладається на власника цього джерела
підвищеної небезпеки, а не на винного
водія (висновки Верховного Суду
України, викладені у постанові № 6-108цс13
від 6 листопада 2013 року).

Відповідно до ч. 3 ст. 1187 ЦК України,
особа, яка неправомірно заволоділа
транспортним механізмом, іншим
об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо
його використання, зберігання або
утримання, зобов'язана відшкодувати її
на загальних підставах.

Відповідно до ч.4 ст.1187 ЦК України, якщо
неправомірному заволодінню іншою
особою транспортним засобом сприяла
недбалість її власника (володільця),
шкода, завдана діяльністю щодо його
використання, зберігання або утримання
, відшкодовується ними спільно, у
частці, яка визначається за рішенням
суду з урахуванням обставин, що мають
істотне значення.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив із
того, що відповідальними за завдану
ОСОБА_3 майнову шкоду є ОСОБА_4 як винна
у вчиненні ДТП особа та ТОВ «Агрофірма
«Україна» як власник джерела
підвищеної небезпеки незалежно від
наявності між ними правових відносин.
Встановлюючи фактичний розмір
майнової шкоди, апеляційний суд
виходив із висновків експертного
дослідження № 632 Е від 8
жовтня 2010 року, за яким вартість
відновлювального ремонту автомобіля
марки «ВАЗ-21134», д/н НОМЕР_1, з
урахуванням коефіцієнту фізичного
зносу становить 44 654, 99 грн. Різниця між
страховим відшкодуванням та фактичним
розміром шкоди складає 19 706, 99 грн.
Апеляційний суд дійшов висновку щодо
обґрунтованості стягнення 10 000 грн із
указаної суми із ОСОБА_4 та поклав
обов'язок щодо відшкодування іншої
частини у розмірі 9 706, 99 грн із
ТОВ «Агрофірма «Україна».

Разом з тим, апеляційний суд не
зазначив норми матеріального права та
встановлених у справі обставин, які
дають підстави для висновку про те, що
власник джерела підвищеної небезпеки
та винний водій мають відшкодовувати
завдану внаслідок ДТП шкоду спільно.
Суд не звернув уваги на те, що спільна
відповідальність можлива лише за
умови, передбаченої ч. 4 ст. 1187 ЦК
України,

якщо особа неправомірно заволоділа
транспортним засобом і
неправомірному заволодінню
транспортним засобом сприяла
недбалість її власника
(володільця), шкода, завдана
діяльністю щодо його використання,
зберігання або утримання).

Як вбачається із трудової книжки
ОСОБА_4 (Т. 1, а. с. 74) та витягу із наказу №
53 від 15 червня 2009 року (Т. 1, а. с. 92),
ОСОБА_4 працював водієм автопарку у
філії «Україна» закритого
акціонерного товариства «ПК «Поділля»
із 15 червня 2009 року по 29 грудня 2011 року.

Апеляційний суд не встановив, на якій
правовій підставі ОСОБА_4 керував
автомобілем, який належить ТОВ
«Агрофірма «Україна», під час
виникнення ДТП та у зв'язку із якими
обставинами - виконання службових
обов'язків, у особистих цілях чи шляхом
неправомірного заволодіння чужим
транспортним засобом.

За наслідками вчинення ДТП працівником
під час виконання посадових обов'язків
завдана шкода відшкодовується
роботодавцем, якщо службове авто
використано працівником у особистих
цілях поза робочий час -
відповідальність несе винний водій.

Неправомірне заволодіння чужим
транспортним засобом звільняє
власника джерела підвищеної небезпеки
від шкоди, завданої діяльністю щодо
його використання, зберігання або
утримання, якщо відсутні обставини,
передбачені

ч. 4 ст. 1187 ЦК України, щодо спільного
відшкодування шкоди.

Таким чином, наведені обставини мають
істотне значення для вирішення питання
щодо встановлення особи, яка є
відповідальною за завдану ОСОБА_3
внаслідок ДТП майнову шкоду. Від
встановлення таких обставин залежить
також вирішення вимог про
відшкодування завданої внаслідок ДТП
моральної шкоди.

Враховуючи те, що при встановленні
обставин справи, щодо яких у сторін
виник спір, порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права
допущені як апеляційним судом, так і
судом першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку щодо скасування
ухвалених у справі судових рішень з
урахуванням положень ст. 338 ЦПК України
та повноважень, передбачених ч. 3 ст. 335
ЦПК України, із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Ямпільського районного суду
Вінницької області від 9 жовтня
2013 року та рішення апеляційного суду
Вінницької області від 21 листопада
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Мартинюк

Судді:
Н.А. Горелкіна

Т.П. Дербенцева

М.І. Наумчук

О.В. Ступак