Справа № 212/6956/2012 Провадження №
22-ц/772/2541/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Іщук Т. П.Категорія:
27Доповідач: Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" серпня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Зайцева А.Ю., Жданкіна В.В.,

при секретарі Пантелеймоновій А.І.,

за участю представника позивача
публічного акціонерного товариства
комер-ційного банку «ПриватБанк»
Ліфанової Л.М., розглянувши у
відкритому судово-му засіданні в м.
Вінниці, в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом

публічного
акціонерного товариства комерційного
банку

«Приватбанк» до
ОСОБА_3

про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне
рішення Ленінського ра-йонного суду м.
Вінниці від 10 вересня 2012 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Вінниці від 10 вересня
2012 року позов публічного
акціонерного товариства комерційного
банку ( далі - ПАТ КБ ) «ПриватБанк»
до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
за кредитним договором задоволений ( а.
с. 51-54 ). Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
банку заборгованість за кредитним
договором від 15 серпня 2007 року №
VIW3AU08164598 в сумі 8648,14 доларів США, що за
курсом, встановленим НБУ, на день
ухвалення судом цього становить в
національній валюті 69124,58 гривні, з
яких: 6347,58 доларів США становить
заборгованість за кредитом, 2169, 29
доларів США - заборгованість по
процентах за користування кредитом, 15,99
доларів США - заборгованість з комісії,
115,28 доларів США - пеня, а також судовий
збір в сумі 690,77 гривень.

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 30 липня 2014 року (
а. с. 87 ) заяву ОСОБА_3 про перегляд
заочного рішення Ленінського
районного суду м. Вінниці від 10 вересня
2012 року у даній цивільній справі
залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням
суду першої інстанції, представник
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 оскаржує
його в апеляційному поряд-ку, просить
дане заочне рішення скасувати. Апелянт
посилається на ухвалення
оскаржуваного заочного судового
рішення на підставі недоведених
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, зокрема,
розміру заборгованості відповідача,
без врахування спеціальної позовної
давності до ви-мог про стягнення
неустойки та норм, що регулюють
повернення споживчого кредиту ( а. с. 90-92
).

Заслухавши суддю - доповідача,
заперечення на апеляційну скаргу
представ-ника ПАТ КБ «Приватбанк»
Ліфанової Л.М., дослідивши матеріали
справи, про- аналізувавши в сукупності
наявні в ній докази, перевіривши
законність і обґрун-тованість
оскаржуваного судового рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів прийшла до висновку, що
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обгрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються,
чи є інші фактичні дані, які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження, які
правовідносини випливають із
вста-новлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
право-відносин тощо.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинст-ва,
вирішив справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
ос-нові повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позов ПАТ КБ
«ПриватБанк», суд першої інстанції
керувався нормами статей 526, 527, 530, 549,
610-611, 625, 629, 1048, 1050, 1054, 1055 ЦК України, що
регулюють наявні між сторонами у
справі правовідносини з приво-ду
належного виконання зобов'язань за
кредитним договором, відповідальності
за порушення взятих зобов'язань. Суд
констатував, що між сторонами у справі
15 серпня 2007 року був укладений
кредитний договір № VIW3AU08164598, за
умовами якого банк зобов'язався надати
ОСОБА_3 кредит в сумі 15856,74 доларів США
на строк до 14 серпня 2014 року, а ОСОБА_3
зобов'язався по-вернути кредит та
сплатити відсотки за користування ним
у строки та в порядку, визначені
кредитним договором.

На заперечення доводів апеляційної
скарги в оскаржуваному судовому
рішенні зазначено, що факт отримання
отримання ОСОБА_3 кредитних коштів у
відповідності з умовами договору
доводиться розпорядженням від 16
серпня 2007 року ( а. с. 18 ); погашення
кредиту повинно здійснюватися
щомісяця, платежі позичальника повинні
включати погашення самого кредиту,
відсотків, комісії та інших витрат
згідно умов договору. Оскільки
відповідач свої зобов'язання за
договором належним чином не виконував,
то станом на 12 березня 2012 року у
нього склалася заборгованість у сумі
8648,14 доларів США. Суми заборгованих
боржником платежів доводяться
розрахунком від 07 березня 2012 року (
а. с. 8-10 ), який не викликає запитань чи
інших незро-зумілостей.

Суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку щодо порушення
відповідачем законних прав позивача,
тому інтереси останнього підлягали
судовому захистові. При вирішенні
даного спору суд врахував роз'яснення,
викладені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі».

Розглядаючи заяву ОСОБА_3 про перегляд
заочного рішення суду від 10
вересня 2012 року, суд першої інстанції
зазначив, що посилання боржника на
неврахування у розрахунку
заборгованості за кредитним договором
вартості придбаного за кредитні кошти
автомобіля грунтується на припущенні,
оскільки розрахунок заборгованості
ОСОБА_3 враховує дану обставину.
Безпідстав-ним є також твердження
боржника щодо необгрунтованості
стягнення комісії та підвищення
процентної ставки через відповідність
таких дій кредитора умовам договору. В
умовах дійсного кредитного договору
визначено право позивача на щомісячну
винагороду та право на збільшення в
односторонньому порядку про-центної
ставки ( підпункти 7.1., 2.3.1 договору ). Суд
зазначив, що посилання боржника на
положення статті 1056-1 ЦК України в
нинішній редакції є безпідставним.
Ускладення матеріального становища
ОСОБА_3 не є підста-вою для звільнення
його від сплати заборгованих банкові
коштів. Розмір заявле-ної до стягнення
пені визначений кредитором з
врахуванням строків, встановле-них
спеціальною позовною давністю.

Апелянт у скарзі на заочне рішення
Ленінського районного суду м. Вінниці
від 10 вересня 2012 року зазначає, що
пунктом 31 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснена неможливість для
кредитодавця вимагати повернення
кредиту у спорах щодо споживчого
кредитування у випадках, якщо строк
давності минув.

Колегія суддів зауважує, що кредитний
договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_3 укладався 15 серпня 2007 року на
строк до 14 серпня 2014 року, тому
посилання апелянта на закінчення
строку давності цього споживчого
кредиту ( договору ) є безпідставним.

Суд першої інстанції вірно визначився
у правовідносинах, що склалися між
сторонами у справі, застосував норми
матеріального права, що регулюють дані
правовідносини, дав належну правову
оцінку цим правовідносинам, правам та
обов'язкам сторін за дійсним кредитним
договором та дійшов правомірного
висновку про задоволення позову в
повному обсязі. Тобто, суд правильно
застосував норми матеріального права,
не порушив вимог процесуального
закону.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 сто-совно
необхідності скасування оскаржуваного
заочного судовго рішення не
зас-луговують на увагу, оскільки вони
не знайшли свого підтвердження під час
перевірки оскаржуваного рішення в
апеляційному порядку.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319,
324, 325 ЦПК України, колегія cуддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного
суду м. Вінниці від 10 вересня 2012 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча:

Судді: