інстанції: Пахолюк А.М. Провадження №
22-ц/773/1196/14 Категорія: 47 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці
С.І.,

при секретарі - Янко О.А.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луцьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про захист
права власника земельної ділянки, за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_2 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 21 січня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 21 січня 2014 року
по даній справі позов ОСОБА_4 про захист
права власника земельної ділянки
задоволено.

Постановлено зобов'язати ОСОБА_2 за
власний рахунок звільнити належну
ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0637 га
за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення
частини самовільно збудованого
паркану.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача 114,70грн. сплаченого судового
збору.

В апеляційній скарзі на судове рішення
відповідач, покликаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
встановленим обставинам справи,
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення про відмову в
позові ОСОБА_4

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідач зайняла частину земельної
ділянки, право власності на яку
належить позивачці по даній справі
ОСОБА_4, а тому суд задоволив позовні
вимоги останньої про захист права
власності на земельну ділянку.

В судовому засіданні відповідач та її
представник апеляційну скаргу
підтримали та просили скаргу
задоволити, представник позивача
апеляційну скаргу заперечив та просив
скаргу відхилити.

Апеляційну скаргу відповідача слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції в даній справі - залишити без
змін з наступних підстав.

Із матеріалів справи убачається, що 10
лютого 2009 року на ім'я позивачки ОСОБА_4
був виданий Державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,0637 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1
(а.с.4,5).

Згідно наданої відповідачем копії
Державного акту на право власності на
землю земельна ділянка площею 0,0744 га по
АДРЕСА_2 передана у власність
відповідача на підставі рішення
Луцької міської ради від 2 вересня 2009
року.

Земельні ділянки відповідача і
позивача межують між собою.

Судом також установлено, що 9 листопада
1989 року між Луцькою міською радою і
відповідачкою ОСОБА_2 був укладений
договір про надання у безстрокове
користування земельної ділянки площею
500,0 кв.м. в АДРЕСА_3 (а.с.48,51,52), після чого
у 2009 році відповідач ОСОБА_2 набула
право власності на земельну ділянку
площею 0,0744 га.

При цьому в судовому засіданні
встановлено, що частиною земельної
ділянки, а саме земельною ділянкою
площею 46 кв.м., яка перебуває у
приватній власності позивачки по даній
справі ОСОБА_4, користується відповідач
ОСОБА_2, яка огородила цю частину землі
огорожею.

Та обставина, що відповідач зайняла
частину земельної ділянки, яка
належить на праві власності позивачу,
стверджується також схемою суміжного
землекористування по АДРЕСА_1 (а.с.5),
складеної приватним підприємством
«Луцькземресурс», та висновком
Державної інспекції сільського
господарства у Волинській області від
30 липня 2013 року (а.с.7).

Відповідач зазначені обставини не
спростувала і не довела суду, що вона на
законних підставах користується
спірною земельною ділянкою.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги про те, що
спірна земельна ділянка площею 46 кв.м.
перебуває у постійному користуванні
відповідача на підставі договору про
надання у безстрокове користування
земельної ділянки з огляду на таке.

Договором про надання у безстрокове
користування земельної ділянки для
будівництва індивідуального житлового
будинку, укладеним 9 листопада 1989 року
між Луцькою міською радою і
відповідачем по даній справі ОСОБА_2,
останній у безстрокове користування
надана земельна ділянка по АДРЕСА_1
земельна ділянка площею 500 кв.м. Як
вбачається із акту про відведення
земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку
межі відведеної земельної ділянки
закріплені на місцевості не були.

Згідно Державного акта про право
власності на земельну ділянку ОСОБА_2
набула право власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0744 га.

Отже площа земельної ділянки, яка
перейшла у приватну власність ОСОБА_2
перевищує площу земельної ділянки, яка
була надана їй на підставі договору в
постійне користування.

При цьому, відповідач не надала суду
будь-яких доказів про те, що земельна
ділянка площею 46 кв.м. перебуває у її
постійному користуванні на підставі
зазначеного вище договору, хоча
відповідно до вимог статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Відповідно до положень статей 3, 5 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Таким чином, суд захищає порушені,
невизнані або оспорювані права особи.

Частина 3 статті 152 ЗК України
передбачає, що захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюються шляхом, в тому числі,
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобіганню вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що відповідач порушила право
власності позивача на земельну
ділянку, а відтак суд дійшов
правильного висновку про відновлення
стану земельної ділянки позивачки
шляхом знесення облаштованої
відповідачем огорожі.

Інші доводи апеляційної скарги також
не впливають на законність судового
рішення, яке постановлено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, підстав для його
скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 21 січня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: