Ухвала

іменем україни

23 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука
В.М.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Писаної Т.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про визнання кредитного
договору недійсним, за касаційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» на рішення
Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від
13 лютого 2014 року та рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 06 травня 2014 року та за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Івано-Франківської області від 06
травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року Публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ
«УкрСиббанк») звернулося до суду з
позовом до відповідачів про стягнення
з останніх заборгованості за кредитним
договором в сумі 1 513 999,16 грн,
посилаючись на те, що 05 вересня 2007 року
між АКІБ «УкрСиббанк» (в
подальшому - ПАТ «УкрСиббанк») та
ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за
умовами якого банк надав кредитні
кошти у сумі 180 000 доларів США зі сплатою
11,3 % річних за користування кредитними
коштами та сплатою пені і штрафу у разі
неналежного виконання договору.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 05 вересня
2007 року між банком та ОСОБА_3 було
укладено договір іпотеки житлового
будинку та двох земельних ділянок по
АДРЕСА_1, а також між банком та ОСОБА_4
укладено договір поруки, згідно з яким
він зобов'язався відповідати перед
кредитором за виконання ОСОБА_3 всіх
зобов'язань за даним кредитним
договором.

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зустрічним позовом про
визнання вказаного кредитного
договору недійсним, посилаючись на те,
що кредитний договір вона не
підписувала та не укладала, кредитних
коштів по ньому не отримувала, а також
не здійснювала його погашення, просила
позов задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 13
лютого 2014 року у задоволенні позовних
вимог ПАТ «УкрСиббанк»
відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3
задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення
договір про надання споживчого кредиту
від 05 вересня 2007 року, укладений між
АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 06
травня 2014 року рішення суду першої
інстанції в частині визнання договору
про надання споживчого кредиту
недійсним та відмови у застосуванні
наслідків недійсності правочину,
накладення арешту скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано договір про надання споживчого
кредиту від 05 вересня 2007 року,
укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та
ОСОБА_3, нікчемним.

Застосовано наслідки недійсності
нікчемного правочину та стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 170 000
доларів США, що за курсом НБУ становить
1 938 000 грн.

Накладено арешт на домоволодіння, яке
знаходиться в АДРЕСА_1, земельну
ділянку площею 0,0180 га та земельну
ділянку площею 0,0282 га, що знаходяться
за вищезазначеною адресою.

У решті рішення залишено без змін.

У касаційних скаргах представник ПАТ
«УкрСиббанк» просить скасувати
рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 13
лютого 2014 року та рішення апеляційного
суду Івано-Франківської області від 06
травня 2014 року, а представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просить скасувати
рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 06
травня 2014 року, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційних скарг, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційні
скарги підлягають частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 05 вересня 2007
року між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, за умовами якого
банк надав кредитні кошти у сумі 180 000
доларів США зі сплатою 11,3 % річних за
користування кредитними коштами та
сплатою пені та штрафу у разі
неналежного виконання договору.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 05 вересня
2007 року між банком та ОСОБА_3 було
укладено договір іпотеки житлового
будинку та двох земельних ділянок по
АДРЕСА_1, а також між банком та ОСОБА_4
укладено договір поруки, згідно з яким
він зобов'язався відповідати перед
кредитором за виконання ОСОБА_3 всіх
зобов'язань за даним кредитним
договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ПАТ «УкрСиббанк» та
задовольняючи позовні вимоги за
зустрічним позовом ОСОБА_3 в частині
визнання недійсним договору про
надання споживчого кредиту, суд першої
інстанції виходив з того, що вказаний
договір ОСОБА_3 не підписувала, всі
істотні умови оспорюваного договору не
погоджувала, а отже, відсутнє її
волевиявлення як учасника правочину на
його укладення. Крім того, суд не
застосував наслідки недійсності
правочину за заявою банку, оскільки
належних та допустимих доказів
отримання ОСОБА_3 грошових коштів за
вказаним договором не надано.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання договору
про надання споживчого кредиту
недійсним, відмови у застосуванні
наслідків недійсності правочину та
накладення арешту, ухвалюючи нове
рішення про визнання договору про
надання споживчого кредиту від 05
вересня 2007 року, укладеного між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_3 нікчемним, та
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину, суд апеляційної
інстанції, враховуючи положення
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року № 9, виходив з того, що
згідно з висновком почеркознавчої
експертизи від 20 жовтня 2009 року,
проведеної в межах кримінальної
справи, підписи від імені ОСОБА_3 у
заяві про надання кредиту від 23 серпня
2007 року, заяві на видачу готівки № 51 від
05 вересня 2007 року виконані ОСОБА_3
Підписи від імені ОСОБА_3 у договорі про
надання споживчого кредиту від
05 вересня 2007 року, додатку 1 до договору
про надання споживчого кредиту від 05
вересня 2007 року, додатковій угоді № 1 до
договору про надання споживчого
кредиту від 05 вересня 2007 року виконані
не ОСОБА_3, а іншою особою.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 05
вересня 2007 року між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, за умовами якого
банк надав кредитні кошти у сумі 180 000
доларів США зі сплатою 11,3 % річних за
користування кредитними коштами та
сплатою пені та штрафу у разі
неналежного виконання договору.

Цього ж дня між банком та ОСОБА_3 було
укладено договір іпотеки житлового
будинку та двох земельних ділянок по
АДРЕСА_1, а також між банком та ОСОБА_4
укладено договір поруки, згідно з яким
він зобов'язався відповідати перед
кредитором за виконання ОСОБА_3 всіх
зобов'язань за даним кредитним
договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 4 ст. 213 ЦК України, якщо немає
можливості визначити справжню волю
особи, яка вчинила правочин, до уваги
беруться мета правочину, зміст
попередніх переговорів, усталена
практика відносин між сторонами,
звичаї ділового обороту, подальша
поведінка сторін, текст типового
договору та інші обставини, що мають
істотне значення.

Суди на вищенаведені норми
матеріального права та обставини уваги
не звернули, не перевірили, чи
здійснювалася ОСОБА_3 оплата коштів за
спірним кредитним договором
відповідно до графіку погашення
кредиту, не надали оцінки договору
іпотеки, укладеного між сторонами на
забезпечення виконання умов
кредитного договору, який при цьому не
оспорюється позивачем за зустрічним
позовом.

Крім того, як вбачається з договору
іпотеки, ОСОБА_3 саме в день укладення
кредитного договору 05 вересня 2007 року
придбала житловий будинок та земельні
ділянки по АДРЕСА_1.

Зазначені обставини залишилися поза
увагою судів та ними не надано належної
оцінки при ухваленні оскаржуваних
рішень.

Також, відповідно до п. 17 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства, що
регулюють провадження у справі до
судового розгляду» від 12 червня 2009 року
висновок експертизи може бути доказом
у справі лише в тому разі, коли
експертиза була проведена на підставі
ухвали суду відповідними
судово-експертними установами.

Як вбачається з матеріалів справи (а. с.
84-85), представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6
просила призначити у справі судову
почеркознавчу експертизу, проте суди,
не розглянувши належним чином дане
клопотання, взяли за основу копію
висновку почеркознавчої експертизи
від 20 жовтня 2009 року, проведеної в межах
кримінальної справи, що є порушенням
норм процесуального права.

Враховуючи, що суди на зазначене не
звернули уваги, не встановили фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 13
лютого 2014 року та рішення апеляційного
суду Івано-Франківської області від 06
травня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.М.
Колодійчук

Судді:

В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

Т.О. Писана

І.М. Фаловська