Справа № 144/1461/13-ц Провадження №
22-ц/772/1999/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Задорожна Л. І.Категорія:
48Доповідач: Стеблюк Л. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області в
складі:

головуючої :
Стеблюк Л.П.

суддів: Марчук В.С.,
Голоти Л.О.

при секретарі:
Кирилюк Л.М.

за участю прокурора Ігнатова Р.Г.,
представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4,
представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_6 та її
представників ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8
на рішення Теплицького районного суду
Вінницької області від 23.05.2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_8 про надання дозволу на виїзд
неповнолітньої дитини за кордон та за
зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6
про визначення місця проживання
дитини,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Теплицького районного суду
Вінницької області від 23.05.2014 року в
позові ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про надання
дозволу на виїзд неповнолітньої дитини
за кордон - відмовлено. В зустрічному
позові ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визначення
місця проживання дитини - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8
ставиться питання про скасування
рішення суду в частині в задоволенні
зустрічного позову та ухвалення нового
про задоволення його позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 та її
представників ОСОБА_3, ОСОБА_7 ставиться
питання про скасування рішення суду в
частині в задоволенні позову ОСОБА_6 та
ухвалення нового про задоволення її
позову.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що останні не
підлягають до задоволення наступних
підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим;
законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом;
обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення
відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що
батьками ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно з
свідоцтвом про народження, записані
відповідач ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_8

Згідно з рішенням Замостянського
районного суду м.Вінниця, яке набрало
законної сили 06 липня 2011 року шлюб між
ОСОБА_8 та ОСОБА_6 розірвано 25 червня 2011
року.

ОСОБА_6 24 серпня 2011 року уклала шлюб в
магістраті Південного Саво держави
Фінляндія з ОСОБА_12 і отримала прізвище
ОСОБА_6.

Відповідно довідки виконавчого
комітету Метанівської сільської ради
Теплицького району за №347 від 18
листопада 2013 року до складу сім'ї
ОСОБА_8 входить син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач ОСОБА_8 перебуває на обліку
в управлінні праці та соціального
захисту населення Теплицької РДА та
отримує державну соціальну допомогу
інвалідам з дитинства та
дітям-інвалідам відповідно до Закону
України «Про державну соціальну
допомогу інвалідам з дитинства та
дітям-інвалідам» на сина ОСОБА_9,
допомогу призначено на період з 01
травня 2007 року по 02 червня 2018 року, що
підтверджується довідкою за №666 від 25
вересня 2013 року(а.с.50),

Відповідно акту №1-п від 30 січня 2014 року
амбулаторної судово-
психологопсихіатричної експертизи
ОСОБА_9 страждає на хронічне психічне
захворювання у вигляді важкої
розумової відсталості з порушенням
поведінки, внаслідок свого
захворювання не може усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.

Сім'я, дитинство, материнство і
батьківство охороняються державою (ч. 3
ст. 51 Конституції України).

Дитина має бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України, Конвенцією про
права дитини, іншими міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України (частина 7 статті 7 СК
України).

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про
права дитини, прийнятої 20 листопада 1989
року, яка набрала чинності для України
27 вересня 1991 року, передбачено, що в
усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони

державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини. Дитині
забезпечується такий захист і
піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, опікунів чи інших
осіб, які відповідають за неї за
законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року дитині
законом або іншими засобами повинен
бути забезпечений спеціальний захист і
надані можливості та сприятливі умови,
які б дозволяли їй розвиватися фізично,
розумово, морально, духовно та у
соціальному розумінні здоровим та
нормальним шляхом і в умовах свободи та
гідності.

Відповідно до положень ст. 141 СК України
мати, батько мають рівні права та
обов'язки, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 157 СК України передбачено, що
питання виховання дитини вирішується
батьками спільно, той із батьків, хто
проживає окремо від дитини,
зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею; той із батьків, з ким
проживає дитина, не має права
перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини.

В статті 16 Закону України «Про охорону
дитинства» вказано, що дитина, батьки
якої проживають у різних державах, має
право на регулярні особисті стосунки і
прямі контакти з обома батьками. Дитина
та її батьки для возз'єднання сім'ї
мають право на вільний в'їзд в Україну
та виїзд з України у порядку,
встановленому законом. Батьки, інші
члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які
проживають у різних державах, не
повинні перешкоджати одне одному
реалізувати право дитини на контакт з
ними, зобов'язані гарантувати
повернення дитини до місця її
постійного проживання після
реалізації нею права на контакт, не
допускати неправомірної зміни її місця
проживання.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи супроводі осіб, які
уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).
За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року № 57, виїзд з України громадян,
які не досягли 16-річного віку, в
супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою
другого з батьків із зазначенням у ній
держави прямування та відповідного
часового проміжку перебування у цій
державі, якщо другий з батьків
відсутній у пункті пропуску.

Враховуючи викладене позивач,
заявляючи такі вимоги, має вказати
термін вивезення дитини за кордон та
країну, до якої дозволяється виїзд
дитини без згоди батька, або вказати
правову підставу надання дозволу на
виїзд дитини без згоди батька без
обмеження будь-яким терміном та без
зазначення країни, в яку дозволяється
виїзд дитини, оскільки надання за
рішенням суду дозволу на майбутнє на
постійні виїзди дитини за кордон без
згоди батька суперечить вищевказаним
нормам матеріального права, які
визначають рівність прав та обов'язків
батьків відносно виховання дитини, і
може потягнути за собою позбавлення
батька дитини можливості брати участь
у її вихованні та можливості
спілкування з нею.

Відсутність відомостей про місце
проживання позивача в державі
Фінляндія, про її правовий статус
перебування в цій державі, про її
доходи та доходи чоловіка ОСОБА_12, про
наявність у них житла та житлових умов,
про умови тимчасового перебування
неповнолітнього ОСОБА_9 за кордоном,
про місце, вартість та умови лікування
за кордоном, з огляду на вищевикладене,
на думку суду, не забезпечує дитині у
разі тимчасового виїзду за кордон
такий захист і піклування, які
необхідні для її благополуччя, беручи
до уваги права й обов'язки її батьків,
стан здоров'я дитини, що може мати
наслідком порушення вимог Конвенції
про права дитини.

На підставі викладеного суд приходить
до висновку про відсутність підстав
для задоволення вимог позивача про
надання дозволу на виїзд
неповнолітньої дитини за кордон та
виготовлення без згоди батька
проїзного документу для виїзду дитини.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що після розірвання шлюбу
протягом останніх трьох років
неповнолітній син ОСОБА_9 проживає
разом з позивачем за зустрічним
позовом ОСОБА_8. Мати дитини ОСОБА_6
зареєстрованого місця проживання в
Україні не має, проживає за кордоном,
проти проживання дитини з батьком не
заперечує, не порушує перед органами
опіки та піклування чи судом питання
щодо визначення іншого місця
проживання неповнолітнього сина.
Оскільки, відповідно до ч.1 ст.З ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому ЦПК України,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, а між
батьками дитини досягнуто згоди про
місце проживання дитини з батьком
ОСОБА_8, з яким він проживає протягом
останніх трьох років, батько дитини
фактично взяв на себе всю реальну
відповідальність за утримання та
виховання сина, мати дитини не ініціює
питання про змію, місця проживання
дитини, тому суд вважає, що між
сторонами відсутній спір щодо
визначення місця проживання дитини. А
при його виникненні він має
вирішуватись з урахуванням вимог
Закону України «Про міжнародне
приватне право», оскільки буде
стосуватись відносин з іноземним
елементом.

Відповідно до частини 2 статті 160,
частини 1 статті 161 СК України місце
проживання дитини, яка досягла десяти
років, визначається за спільною згодою
батьків та самої дитини. Якщо мати та
батько, які проживають окремо, не
дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом.

Рішенням Замостянського районного
суду м.Вінниці від 25 червня 2011 року не
було визначено місця проживання
неповнолітнього ОСОБА_9. а тільки
вказано, що сторони дійшли згоди, що
дитина проживатиме з матір'ю, що
відповідає положенням ст.,160 СК України,
однак після досягнення такої згоди
дитина з матір'ю не проживала і
відповідач ОСОБА_6 проти проживання
дитини разом з батьком не перечила.

Рішення суду першої інстанції є
законним та обґрунтованим, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності, сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження, та доведення перед судом
їх переконливості, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та її
представників ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8
відхилити.

Рішення Теплицького районного суду
Вінницької області від 23.05.2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

з оригіналом вірно: