У Х В А Л А

іменем україни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - приватний нотаріус
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, про визнання договору
довічного утримання недійсним та
визнання права власності за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Миколаївської області від 15
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що у березні 2006 року його дружина,
ОСОБА_6, важко захворіла, у зв'язку з чим
з 20 березня 2006 року по 05 квітня 2006 року
перебувала на стаціонарному лікуванні
у неврологічному відділенні
Миколаївської обласної лікарні. 03
серпня 2006 року ОСОБА_4, яка є її
племінницею, викликала до них додому
нотаріуса, який посвідчив укладення
договору довічного утримання між нею
та його дружиною. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6
померла. Посилаючись на те, що його
дружина в силу хвороби при укладенні
договору довічного утримання не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, позивач просив визнати
зазначений договір недійсним та
визнати за ним право власності на
спадкове майно після смерті його
дружини, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 14 січня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано
договір довічного утримання (догляду)
від 03 серпня 2006 року, укладений між
ОСОБА_6 та ОСОБА_4, недійсним. В іншій
частині позову відмовлено. Розподілено
судові витрати.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 15 квітня 2014
року рішення районного суду скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й залишити рішення суду першої
інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що на
момент укладення договору довічного
утримання ОСОБА_6 страждала стійким
хронічним психічним розладом, у
результаті чого не могла усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними,
виходячи з висновків посмертної
комплексної судової
психолого-психіатричної експертизи
від 26 вересня 2013 року. .

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
призначення посмертної судової
медичної психолого-психіатричної
експертизи проведено з порушеннями
вимог законодавства, а тому її висновок
не може бути належним і допустимим
доказом у даній справі; інших доказів
неможливості померлою ОСОБА_6
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними при підписанні
оскарженого договору не надано, при
цьому взявши за основу висновок
посмертної судово-психіатричної
експертизи від 28 січня 2013 року.

Проте повністю з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що у березні 2006
року у ОСОБА_6 стався повторний інсульт,
у зв'язку з чим з 20 березня 2006 року по 05
квітня 2006 року вона перебувала на
стаціонарному лікуванні у
неврологічному відділенні
Миколаївської обласної лікарні.

03 серпня 2006 року ОСОБА_4, яка є її
племінницею, викликала до них додому
нотаріуса, який посвідчив укладення
договору довічного утримання,
відповідно до умов якого відповідачка
зобов'язалась доглядати за ОСОБА_6 до
дня її смерті, а остання передала їй
право власності на квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що його дружина, ОСОБА_6, на момент
укладення договору довічного
утримання не могла усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України
призначення експертизи є обов'язковим
також за клопотанням хоча б однієї із
сторін, якщо у справі необхідно
встановити психічний стан особи.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
роз'яснено, що при розгляді справ за
позовами про визнання недійсними
заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257
ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК
України за клопотанням хоча б однієї зі
сторін зобов'язаний призначити
посмертну судово-психіатричну
експертизу. Висновок такої експертизи
має стосуватися стану особи саме на
момент вчинення правочину.

Апеляційний суд дійшов висновку про те,
що посмертна судова медична
психолого-психіатрична експертиза
була призначена з порушенням вимог
законодавства, зокрема районний суд
залучив лікаря-психіатра ОСОБА_7 для
проведення цієї експертизи не
відповідною судовою ухвалою, а листом,
що дало суду підставу вважати висновок
цієї експертизи неналежним доказом у
справі.

При цьому апеляційний суд не зазначив,
яким чином зазначене формальне
процесуальне порушення при
призначенні експертизи вплинуло на її
проведення, при тому, що ОСОБА_7 був
попереджений про кримінальну
відповідальність.

При цьому суд апеляційної інстанції не
врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК
України якщо висновок експерта буде
визнано неповним або неясним, судом
може бути призначена додаткова
експертиза, яка доручається тому
самому або іншому експерту (експертам).
У ч. 2 цієї статті передбачено, що, якщо
висновок експерта буде визнано
необґрунтованим або таким, що
суперечить іншим матеріалам справи або
викликає сумніви в його правильності,
судом може бути призначена повторна
експертиза, яка доручається іншому
експертові (експертам).

У п. 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 1997 року № 8
«Про судову експертизу в кримінальних
і цивільних справах» судам роз'яснено,
що повторна експертиза призначається,
коли є сумніви у правильності висновку
експерта, пов'язані з його недостатньою
обґрунтованістю чи з тим, що він
суперечить іншим матеріалам справи, а
також за наявності істотного порушення
процесуальних норм, які регламентують
порядок призначення і проведення
експертизи.

Отже, у разі виявлення порушень,
допущених районним судом при
призначенні судової експертизи,
апеляційний суд мав їх усунути шляхом
призначення повторної експертизи у
порядку, передбаченому ЦПК України.

Проте суд апеляційної інстанції,
виявивши зазначені недоліки, не усунув
їх, не вирішив питання про призначення
повторної посмертної
судово-психіатричної експертизи, а
відмовив у задоволенні позову взявши
за основу висновок посмертної
судово-психіатричної експертизи від 28
січня 2013 року, який суд першої
інстанції визнав неповним.

При цьому апеляційний суд у порушення
ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав йому
належної правової оцінки, не врахував
того, що експертне дослідження
проведено та складено без матеріалів
даної справи, а, відтак, без врахування
всіх медичних даних та документів, не
перевірив посилань позивача на
нечіткість та неконкретність
відповідей судового експерта, не
перевірив, чи може цей висновок бути
належним та допустимим доказом у
справі.

Крім того, у зазначеному висновку
експертизи також зазначено про те, що
ОСОБА_6 на момент укладення договору
дарування страждала психічними
розладами (емоціонально лабільним і
легким конгітивним) внаслідок судинних
захворювань головного мозку.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджає про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 1997 року № 8
«Про судову експертизу в кримінальних
і цивільних справах» судам роз'яснено,
що у випадках, коли в справі щодо одного
й того ж предмета проведено декілька
експертиз, у тому числі комплексну,
комісійну, додаткову чи повторну, суд
повинен дати оцінку кожному висновку з
точки зору всебічності, повноти й
об'єктивності експертного дослідження.
Такій оцінці підлягають також окремі
висновки експертів - членів комісійної
чи комплексної експертизи, які не
підписали спільний висновок.

Не повинна віддаватись перевага
висновку експертизи лише тому, що вона
проведена комісійно, повторно,
експертом авторитетної установи або
таким, який має більший досвід
експертної роботи тощо.

Апеляційний суд повинен був дати
правову оцінку кожному висновку
експертизи, обговорити питання про
виклик експертів, тим більше, що таке
клопотання було заявлене позивачем,
заслухати їх пояснення і, в залежності
від обставин, вирішити питання про
призначення повторної експертизи.
Зазначеного суд апеляційної інстанції
не врахував та не виконав, у порушення
норм процесуального права та наведених
роз'яснень надав перевагу висновку
судової експертизи від 28 січня 2013 року
лише тому, що додаткова судова
експертиза була призначена з
порушеннями вимог процесуального
законодавства.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК України щодо
оцінки доказів та законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ух в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 15 квітня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська