У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю, поділ майна та
визнання права власності за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 30
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що під час сумісного
проживання з ОСОБА_5 ними було придбано
майно, право власності на яке оформлено
на ім'я відповідача. Згоди щодо поділу
майна з відповідачем не досягнуто.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3,
уточнивши позовні вимоги, просила суд
встановити факт проживання її з
чоловіком - ОСОБА_5, однією сім'єю в
період з червня 2000 року до травня 2010
року. Визнати їх спільною сумісною
власністю: житловий будинок загальною
площею 41,5 кв. м, житловою площею 34,1 кв. м,
за адресою: АДРЕСА_2; земельні ділянки
площею 0,1 га, яка передана для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
споруд та площею 0,0248 гектарів, яка
передана для ведення особистого
селянського господарства й
розташовані за вищезазначеною адресою;
автомобіль «ТОЙОТА АВАЛОН» 2006 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1; автомобіль «ГАЗ 3302», 2005 року
випуску, білого кольору, державний
номерний знак НОМЕР_2; автомобіль
«Фольксваген LТ46», 1999 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_3;
автомобіль «ГАЗ 339214», 2005 року випуску,
державний номерний знак державний
номерний знак НОМЕР_4; вбудоване
нежитлове приміщення № 3 торгівельного
комплексу загальною площею
1 347,6 кв. м, що розташоване за
адресою: АДРЕСА_3, і належить
ОСОБА_4; трикімнатну квартиру за
адресою: АДРЕСА_1. Визнати за нею право
власності на: житловий будинок
загальною площею 41,5 кв. м, житловою
площею 34,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2;
земельні ділянки площею 0,1 га, яка
передана для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд та площею 0,0248
гектарів, яка передана для ведення
особистого селянського господарства;
автомобілі «ТОЙОТА АВАЛОН», «ГАЗ 3302»,
«Фольксваген LТ46», «ГАЗ 339214»; вбудоване
нежитлове приміщення № 3 торгівельного
комплексу, загальною площею 1 347,6 кв. м,
що розташоване за адресою: АДРЕСА_3.
Визнати за ОСОБА_4 право власності на
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 24 червня
2010 року позов ОСОБА_3 задоволено в
повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 квітня
2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
місцевого суду та відмовляючи в
задоволенні позову, виходив із того, що
позивачем не надано доказів наявності
спільного бюджету, ведення спільного
господарства, проведення спільних
витрат з відповідачем, а останній не
визнав факт спільного господарства.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов його з порушенням норм
процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 294 ЦПК України
апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч. 3 ст. 294 ЦПК
України апеляційний суд за заявою
особи може поновити пропущений
процесуальний строк на апеляційне
оскарження у разі наявності поважних
причин пропущення цього строку.

Як убачається з матеріалів справи, з
апеляційною скаргою на рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 24 червня 2010 року, яке
набрало законної сили 5 липня 2010 року,
ОСОБА_5 звернувся в березні 2014 року,
тобто майже через чотири роки,
посилаючись на те, що суд першої
інстанції безпідставно відійшов від
засад рівності часток майна подружжя
та вирішив питання про його поділ
нерівноцінно.

Отже, зазначені обставини свідчать, що
відповідач визнає спірне майно
спільною сумісною власністю. При цьому
незгода з порядком його поділу виникла
майже через чотири роки.

Разом з тим об'єктивними, непереборними
чи істотними труднощами - є, зокрема,
обставина або кілька обставин, яка
безпосередньо унеможливлює або
ускладнює можливість вчинення
процесуальних дій у визначений законом
або судом строк.

Таким чином, апеляційний суд
передчасно визнав наведені
відповідачем підстави для поновлення
строку на апеляційне оскарження як
поважні.

Крім того, безпідставне поновлення
строку на оскарження судового рішення,
що набрало законної сили, та яким
визначені права та обов'язки сторін у
спорів, є порушенням вимог ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду.

Оскільки ухвала апеляційного суду про
поновлення строку на оскарження
рішення суду окремо від рішення суду не
оскаржується, заперечення на таку
ухвалу викладені ОСОБА_3 в касаційній
скарзі.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК
України особа здійснює свої цивільні
права вільно, на власний розсуд.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5, всупереч позиції свого
представника, визнав позовні вимоги
ОСОБА_3 у повному обсязі, скориставшись
своїм правом, що відповідає вимогам ст.
31 ЦПК України.

Частиною 4 ст. 174 ЦПК України
передбачено, що у разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову. Якщо
визнання відповідачем позову
суперечить закону або порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, суд
постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Проте апеляційний суд, зазначивши, що
визнання відповідачем позову порушує
його права, не врахував вимоги ч. 4 ст. 174
ЦПК України, яка зазначає, що суд не
приймає визнання позову, якщо це
порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, а не заявника.

Крім того, відповідно до положень ч. 3
ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК
України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Однак апеляційний суд не взяв до уваги
акт житлово-експлуатаційної
організації № 20 м. Кривого Рогу від 17
листопада 2010 року, згідно з яким
сторони проживали разом, в одній
квартирі протягом 2001 - 2010 років.

Також від подружнього життя сторони
мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
батьком якого зазначений відповідач. З
моменту виписки з пологового будинку й
до червня 2012 року дитина мешкала та
перебувала під наглядом дільничного
лікаря та медичної сестри за адресою:
АДРЕСА_1, про що свідчить довідка
медичного закладу від 14
травня 2014 року.

Відповідно до типових договорів на
централізовану охорону квартири
АДРЕСА_1 від 12 вересня 2003 року та від 19
липня 2007 року ОСОБА_3 відновиться до
осіб, що проживають в зазначеній
квартирі.

Разом з тим із заяви про зарахування
ОСОБА_6 до школи в перший клас, доданої
до касаційної скарги, вбачається, що
домашньою адресою сім'ї зазначено:
АДРЕСА_1.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316
ЦПК України апеляційний суд зазначені
вище положення закону та обставини
справи уваги не звернув, не встановив
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи та
дійшов передчасного висновку про
відмову в задоволенні позову, при цьому
безпідставно поновивши строк на
оскарження судового рішення, що
набрало законної сили.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 квітня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції для вирішення питання про
відкриття апеляційного провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська