Справа № 229/1378/14-ц
Провадження №2/229/479/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2014 р.
Дружківський міський суд
Донецької області у складі:

головуючого судді Панової
Т.Л.

при секретарі
Костіній І.В.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Дружківка
цивільну справу за позовом

ОСОБА_1, ОСОБА_2, в інтересах якого діє
ОСОБА_1, до ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні власністю та
виселення,

В С Т А
Н О В И В:

позивачі звернулися до суду з позовом
до відповідача, в якому зазначають, що є
власниками в рівних частках квартири,
яка розташована по АДРЕСА_1

В період з 26 вересня 1998року до 28
листопада 2011року вона перебувала у
шлюбі з ОСОБА_3. Шлюб розірвано рішенням
суду від 11.11.2011року.

З 2004року і по цей час в зазначеній
квартирі мешкають 4 особи: ОСОБА_1, її
колишній чоловік ОСОБА_3, неповнолітні
син ОСОБА_2, 1999року народження, дочка
ОСОБА_4, 2008року народження.

Оскільки шлюбні відносини з ОСОБА_3
припиненні, сумісне мешкання в
квартирі стало неможливим у зв"язку із
зловживанням відповідачем алкогольних
напоїв та принизливим ставленням з
боку ОСОБА_3 до неї та дітей. Вона разом
з дітьми вимушена часто залишати
житло, оскільки ОСОБА_3 вчиняє сварки у
станні сп"яніння.

На неодноразові пропозиції залишення
квартири, починаючі з дня розірвання
шлюбу і по цей час , колишній чоловік
ОСОБА_3 відповідає небажанням залишати
житло без будь-яких підстав.

Відповідач не має будь-яких прав на
власність щодо квартири. Він має
можливість знятися з реєстраційного
обліку за цією квартирою та
зареєструватися в квартирі, де мешкає
його мати. Але відмовляється від зняття
з обліку.

Просить усунути перешкоди з боку
відповідача у здійсненні нею та її
сином ОСОБА_2 прав власності та в
користуванні квартирою, яка належить
їй та сину на праві власності, визнавши
відповідача таким, що втратив право
користування вказаним житловим
приміщенням.

Під час розгляду справи позивачі
збільшили позовні вимоги і просять
усунути перешкоди з боку відповідача у
здійсненні нею та її сином ОСОБА_2 прав
користуванн я та розпорядження
квартирою, визнавши відповідача таким,
що втратив право користування вказаним
житловим приміщенням та примусово
виселити його з цієї квартири (а.с.27).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2
підтримала вимоги, просить позов
задовольнити з підстав викладених в
позові.

Відповідач ОСОБА_3 під час розгляду
справи позовні вимоги не визнав. Не
заперечує, що між ним та позивачкою
іноді бувають сварки, але він не
погрожує позивачам і ніяких заходів
відносно нього з боку міліції не було
застосовано. Бажає, щоб дружина
повернулася до квартири і вони
примирилися. Йому нікуди виселятися.

Суд , дослідивши докази по справі,
вважає, що позов не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення, або обмежений у
праві користування ним, інакше, як з
підстав і в порядку, передбачених
законом.

Згідно ст.64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача,
які проживають разом з ним,
користуються нарівні з наймачем усіма
правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення. Повнолітні члени сім'ї
несуть солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Згідно з ч.4 ст.156 ЖК України до членів
сім'ї власника будинку (квартири)
належать особи, зазначені в частині
другій статті 64 ЖК України. Припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням. У
разі відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Судом встановлено, що власниками
квартири по АДРЕСА_1 в рівних частках є
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, що підтверджується
договором дарування квартири від 23
грудня 2003року та витягом про
реєстрацію права власності №2505381 від
08.01.2004року (а.с.14-15) .

Відповідно до копії домової книги,
адресної довідки (а.с.16-17,21) по АДРЕСА_1
зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_3 та їх
неповнолітні діти ОСОБА_2, 1999року
народження, та ОСОБА_4, 2008року
народження.

Згідно рішення Дружківського суду №
2-1055/11 від 17.11.2011р шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 розірвано (а.с.4, 13).

Таким чином, спірна квартира належить
на праві спільної часткової власності
позивачам. Відповідач в даній квартирі
зареєстрований у встановленому
законом порядку як член сім'ї ОСОБА_1, є
її колишнім чоловіком.

Позивач на підтвердження своїх вимог
посилається на той факт, що відповідач
не є членом її сім"ї, що на її думку дає
підставу для визнання його таким, що
втратив право користування квартирою,
але відповідач є колишнім членом сім'ї
ОСОБА_1 і відповідно до вимог ст.156 ЖК
України зберігає право користування
житлом, та обставина, що відповідач не
є членом сім'ї ОСОБА_1 правового
значення для вирішення справи не має.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.157 ЖК України членів
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач,
члени його сім"ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за призначенням
, або систематичним порушенням правил
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого
житлового приміщення.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового Кодексу України» при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст.116 Житлового Кодексу
України осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або будинку, слід
виходити з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів.
Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Згідно п.50 Правових позицій щодо
розгляду судами окремих категорій
судових справ (Житлове право),
наведених в листі Верховного Суду
України від 26 травня 2001 року,
відповідно до ст.157 ЖК України члена
сім'ї власника (у тому числі колишнього)
може бути виселено у випадках,
передбачених ч.1 ст.116 ЖК, а не у зв'язку з
тим, що приміщення необхідне для
проживання самого власника.

На підтвердження своїх доводів щодо
виселення відповідача позивачі
посилаються на пояснення свідків
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, висновки міліції від
07.03.2013р, від 09.04.2014р (а.с.29, 32),
характеристику (а.с.30), Акт від
03.08.2014року (а.с.50).

Але суд вважає, що надані докази не
містять відомостей щодо
систематичного руйнування чи псування
спірної квартири відповідачем,
використання її не за призначенням або
щодо систематичного порушення правил
соціального співжиття з боку
відповідача та вжиття до нього заходів
попередження чи громадського впливу,
які не дали позитивних результатів в
розумінні ч.1 ст.116 ЖК України.

Свідок ОСОБА_6, яка є матір"ю позивачки
ОСОБА_1 , пояснила в судовому засіданні,
що відповідач протягом всього
сумісного життя з її донькою зловживає
спиртними напоями і вчиняє сварки , що
робить неможливим проживання з ним в
квартирі, яку вона подарувала своїй
доньки та онуку ОСОБА_2. Останнього разу
,09 квітня 2014року відповідач прийшов до
неї до дому, АДРЕСА_2 і вчинив сварку, що
вимусило її викликати працівників
міліції.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
пояснила, що була свідком
неодноразових сварок між ОСОБА_1 та
ОСОБА_1, який в стані алкогольного
сп"яніння погрожує ОСОБА_1 та дітям,
ображає їх, внаслідок чого вони
вимушені покидати квартиру.

Суд критично ставиться до пояснень
свідків, оскільки ОСОБА_6 є матір"ю
позивача ОСОБА_1 і має зацікавленість в
розгляді справи на користь позивачки;
ОСОБА_7 є близькою подругою позивача
ОСОБА_1

Згідно Акту від 03.08.2014р, який складено
головою територіального комітету
ОСОБА_8 (а.с. 50), і підписаний сусідами,
вбачається, що відповідач
характеризується незадовільно, в
нетверезому стані висловлюється
нецензурною лайкою, на зауваження не
реагує, неодноразово сусідами
викликався наряд міліції.

При цьому Акт не містить вказівку на
конкретний час події, а відповідно до
листа начальника Дружківського МВ
ГУМВС України в Донецькій області від
27.07.2014року № 4947 ОСОБА_3, в період часу з
01.01.2011р до 27.07.14р. , до адміністративної
відповідальності не притягався (а.с.48 ),
що свідчить про відсутність вжиття до
нього заходів попередження, які не дали
позитивних результатів, як то
передбачено ч.1 ст.116 ЖК України.

Відповідно до висновку міліції від
09.04.2014р (а.с.32) 09 квітня 2014року ОСОБА_3
висловлював образи на адресу ОСОБА_6 за
місцем мешкання останньої по АДРЕСА_2,
внаслідок чого вона викликала міліцію.

То б то, сварка виникла не між
позивачкою і відповідачем, і не за
місцем знаходження квартири позивачки,
що на думку суду не свідчить про
порушення правил співжиття в квартирі
по вул.Індустріальній, 18/6, з якої
позивач бажає виселити відповідача.
Також з цього документу не вбачається,
що до відповідача були застосовані
заходи попередження чи впливу.

Згідно висновку міліції від 07.03.2013р
(а.с.29) вбачається, що 06.03.2013року
надійшла заява від ОСОБА_1 , яка мешкає
по АДРЕСА_1 щодо прийняття заходів до
колишнього чоловіка ОСОБА_3, який
влаштував сварку на грунті неприязних
стосунків і висловлював ображення на
адресу ОСОБА_1 З ОСОБА_1 проведена з
цього приводу профбесіда.

Зазначені висновки не містять
відмостей, що ОСОБА_1 , під час сварок
перебував у стані алкогольного
сп"яніння.

Суд вважає, що поодинокий випадок, який
стався 07.03.2013року в квартирі позивачів
по вул.Індустріальній,18/6 , не свідчить
про систематичне порушення правил
співжиття, яке робить неможливим для
інших проживання з ним в одній
квартирі.

Суд вважає, що позивачі не надали суду
ніяких доказів, які б свідчили про те,
що відповідач своїми неправомірними
діями систематично руйнує чи псує жиле
приміщення, або використовує його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття робить
неможливим для позивачів проживання з
ним в одній квартирі, та, що до нього
приймались заходи запобігання і
громадського впливу, які виявились
безрезультатними, тому суд приходить
до висновку про необґрунтованість
вимог позивачів і відмовляє в
задоволенні позову.

Керуючись ст. 10,11,60,61,88,209,212-215,223 ЦПК
України, суд

В И Р І
Ш И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_1,
до ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні власністю та виселення
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Дружківський міський суд шляхом
подання в 10денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя:
Т. Л. Панова