Справа № 363/1696/13-ц Головуючий у І
інстанції Войнаренко Л.Ф.Провадження №
22-ц/780/2643/14 Доповідач у 2 інстанції
Верланов С.М.Категорія 58
РІШЕННЯ

Іменем України

18 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Мережко М.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою
заступника прокурора Київської
області на рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 25
листопада 2013 року у справі за позовом
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері в Київській
області в інтересах держави в особі
Київського обласного управління
лісового та мисливського господарства,
державного підприємства
«Вищедубечанське лісове господарство»
до Вишгородської міської ради
Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання незаконним рішення міської
ради, визнання недійсним державного
акту на право власності на земельну
ділянку, визнання недійсним договору
купівлі-продажу та витребування
земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2013 року міжрайонний прокурор з
нагляду за додержанням законів у
природоохоронній сфері в Київській
області в інтересах держави в особі
Київського обласного управління
лісового та мисливського господарства,
державного підприємства
«Вищедубечанське лісове господарство»
звернувся до суду з уточненим в
подальшому позовом, в якому просив
визнати незаконним та скасувати пункт
97 рішення Вишгородської міської ради
Київської області від 29 грудня 2009 року
№31/16 в частині передачі земельної
ділянки площею 0,12 га у приватну
власність ОСОБА_2 для ведення
садівництва у садовому товаристві
«Дніпро-8», визнати недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку площею 0,1041 га, виданий на ім'я
ОСОБА_2, визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений 26 грудня 2011 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 та повернути у власність
держави та у користування державного
підприємства «Вищедубечанське лісове
господарство» із незаконного
володіння ОСОБА_3 вказану земельну
ділянку.

Вимоги позову обґрунтував тим, що
згідно з пунктом 97 рішення
Вишгородської міської ради від 29
грудня 2009 року №31/16 «Про передачу
земельних ділянок у приватну власність
громадян» передано безкоштовно у
приватну власність ОСОБА_2 земельну
ділянку площею 0,12 га для ведення
садівництва у садовому товаристві
«Дніпро-8». На підставі зазначеного
рішення ОСОБА_2 19 жовтня 2010 року одержав
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,1041 га. В
подальшому ОСОБА_2 відчужив належну
йому на праві власності земельну
ділянку ОСОБА_3 за договором
купівлі-продажу від 26 грудня 2011 року,
який посвідчено приватним нотаріусом
Вишгородського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_4 за реєстром №3938 та
зареєстровано управлінням Держкомзему
у Вишгородському районі в Поземельній
книзі 13 квітня 2011 року за реєстровим
№380950157:3:001.

Позивач зазначав, що під час перевірки
було встановлено, що земельна ділянка
передана у власність ОСОБА_2 є
земельною ділянкою лісового фонду,
відноситься до земель
лісогосподарського призначення,
розташована в кварталі НОМЕР_1
Старосільського лісництва та
перебуває і постійному користуванні ДП
«Вищедубечанське лісове
господарство». Земельна ділянка з
користування не вилучалась і погоджень
на її вилучення немає. Вказував, що
довір купівлі-продажу вказаної
земельної ділянки, укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає визнанню
недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК
України, оскільки укладений на
підставі недійсного державного акту на
право власності на земельну ділянку,
який видано ОСОБА_2 на підставі
незаконного рішення Вишгородської
міської ради. Також зазначав, що
земельна ділянка підлягає
витребування від нинішнього її
володільця ОСОБА_3 шляхом віндикації на
підставі ст.388 ЦК України.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 25 листопада
2013 року позов прокурора задоволено
частково.

Визнано незаконним рішення
Вишгородської міської ради Київської
області від 29 грудня 2009 року № 31/16 в
частині надання у власність ОСОБА_2
земельної ділянки площею 0,12 га для
ведення садівництва, що розташована у
садовому товаристві «Дніпро-8».

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,1041 га для ведення садівництва,
кадастровий номер :38:095:0173, виданий
на ім'я ОСОБА_2

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник
прокурора Київської області просить
рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог прокурора скасувати та ухвали
нове рішення про задоволення позову
прокурора в цій частині, посилаючись на
неправильне застосування судом
матеріального права та порушення норм
процесуального права

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу, які
з'явилися в судове засідання, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не в повному
обсязі відповідає вказаним вимогам
закону.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у
задоволенні позову прокурора про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
витребування земельної ділянки, яка
перебуває у володіння ОСОБА_3, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_2 на момент укладення договору
купівлі-продажу земельної ділянки мав
усі права власника на земельну ділянку,
а саме, державний акт, який був
зареєстрований та оформлений
відповідно до чинного законодавства.
Також суд зазначив, що позивачем не
надано доказів неправомірних дій
відповідача ОСОБА_3 під час оформлення
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, який є оплатним. За таких
обставин, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог прокурора в цій частині.

Однак з такими висновками суду першої
інстанції погодитися не можна,
виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
згідно з пунктом 97 рішення
Вишгородської міської ради від 29
грудня 2009 року № 31/16 передано
безкоштовно у приватну власність
ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,12 га
для ведення садівництва у садовому
товаристві «Дніпро - 8».

08 жовтня 2010 року на підставі вказаного
рішення Вишгородської міської ради
ОСОБА_2 отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,1041 га, з кадастровим номером
:38:095:0173, серії ЯЛ №329870, який
зареєстровано в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
користування землею, договорів оренди
землі 08 жовтня 2010 року за № 68.

Встановлено, що згідно з договором
купівлі-продажу земельної ділянки від
26 грудня 2011 року ОСОБА_2 відчужив
належну йому на праві власності
вказану земельну ділянку ОСОБА_3, у
зв'язку з чим на державному акті на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЛ № 329870 приватним нотаріусом
Вишгородського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_4 було зроблено
відповідну відмітку про перехід права
власності до ОСОБА_3 (а.с.36-38).

Судом першої інстанції встановлено, що
зазначена земельна ділянка є земельною
ділянкою лісового фонду, відноситься
до земель лісогосподарського
призначення, розташована в кварталі
НОМЕР_1 Старосільського лісництва та
перебуває в постійному користуванні ДП
«Вищедубечанське лісове
господарство». Станом на час прийняття
оскаржуваного рішення з постійного
користування не вилучалась, жодних
погоджень на її вилучення ДП
«Вищедубечанське лісове господарство»
не надавало.

Вказані обставини підтверджується
планово-картографічними матеріалами
лісовпорядкування (Планшет №5),
розробленими та затвердженими в 1993
році при проведенні базового
лісовпорядкування.

Крім того встановлено, що відповідно до
матеріалів справи належність спірної
земельної ділянки до земель лісового
фонду підтверджується інформацією з
відділу Держземагенства у
Вишгородському районі від 11 лютого 2013
року.

Судом також встановлено, що спірна
земельна ділянка не перебувала у
користуванні садового товариства
«Дніпро-8», тому вона не могла бути
надана ОСОБА_2, як члену товариства.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов висновку про визнання
незаконним п.97 рішення
Вишгородської міської ради від 29
грудня 2009 року № 31/16 та державного акта
на право власності на земельну ділянку
серії ЯЛ №329870, оскільки Вишгородська
міська рада всупереч вимогам
законодавства та без дотримання
процедури припинення права постійного
користування ДП «Вищедубечанське
лісове господарство», вилучення та
зміни цільового призначення землі,
розпорядилась спірною земельною
ділянкою та безпідставно видала
державний акт на право власності на неї
ОСОБА_2

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ст.ст.203, 215 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки пункт 97 рішення Вишгородської
міської ради від 29 грудня 2009 року № 31/16,
тобто правова підстава виникнення у
ОСОБА_2 права власності на земельну
ділянку, скасований, тому ОСОБА_2 не є
особою, яка у розумінні ч. 1 ст. 317 ЦК
України уповноважена виступати
продавцем земельної ділянки. У зв'язку
з цим колегія суддів вважає, договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1041 га, який укладений 26 грудня
2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не
відповідає вимогам ст.203 ЦК України та
підлягає визнанню недійсним з підстав,
передбачених ст. 215 ЦК України.

Недійсність договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 26 грудня 2011 року
має наслідок недійсності державної
реєстрації права власності ОСОБА_3 на
земельну ділянку (ст.19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»),
оскільки правомірність цієї
реєстрації права власності, тобто
правова можливість підтверджувати
існування юридичного факту набуття
земельної ділянки у власність,
перебуває у прямій залежності від
законності правової підстави
виникнення цього юридичного факту.

Однак суд першої інстанції в порушення
вимог ст.ст.213-214 ЦПК України на
зазначене уваги не звернув та дійшов
помилкового висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
прокурора про визнання недійсним
договору купівлі-продажу земельної
ділянки.

Крім того, статтею 84 ЗК України
передбачено, що у державній власності
перебувають усі землі України, крім
земель комунальної та приватної
власності.

Відповідно ч.1 ст.330 ЦК України, якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Частина 1 ст.388 ЦК України надає право на
витребування майна у власника, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач), крім
випадків, якщо майно: було загублене
власником або особою, якій він передав
майно у володіння; було викрадене у
власника або особи, якій він передав
майно у володіння; вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» передбачено, що норма
частини першої статті 216 ЦК не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК.

Тобто, добросовісність набуття в
розумінні ст.388 ЦК України полягає в
тому, що майно придбавається не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є повернення майна від
набувача, при цьому випадки такого
витребування законодавством
обмежуються, зокрема п.3 ч.1 ст.388 ЦК
України, якою передбачено, що
витребування майна можливе в разі його
вибуття з володіння власника не з його
волі іншим шляхом.

Таким чином, оскільки Київське обласне
управління лісового та мисливського
господарства і ДП «Вищедубечанське
лісове господарство», в інтересах яких
прокурором заявлено позов, не були
стороною договору купівлі-продажу від
26 грудня 2011 року, а спірна земельна
ділянка площею 0,1014 га, яка була
предметом оспорюваного правочину,
вибула з власності держави у зв'язку з
порушенням вимог діючого
законодавства, то колегія суддів
приходить до висновку про наявність
підстав для витребування цієї
земельної ділянки від нинішнього її
володільця ОСОБА_3 шляхом віндикації на
підставі ст.388 ЦПК України у власність
держави.

Враховуючи те, що земельна ділянка
підлягає поверненню саме власнику -
державі, то позов прокурора в цій
частині підлягає задоволенню частково.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову прокурора не
відповідає вимогам ст.213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду в цій частині
та ухвалення нового рішення про
часткове задоволення позову прокурора
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та витребування
земельної ділянки, з наведених вище
підстав.

Рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позову прокурора
не оскаржується, тому відповідно до
положень ст. 303 ЦПК України апеляційним
судом не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Київській області
задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 25 листопада 2013
року в частині відмови у позові
скасувати та ухвалити нове рішення в
цій частині.

Позов міжрайонного прокурора з нагляду
за додержанням законів у
природоохоронній сфері в Київській
області в інтересах держави в особі
Київського обласного управління
лісового та мисливського господарства,
державного підприємства
«Вищедубечанське лісове господарство»
до Вишгородської міської ради
Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та повернення майна із
чужого незаконного володіння -
задовольнити частково.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1041 га, укладений 26 грудня 2011
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який
посвідчений приватним нотаріусом
Вишгородського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_4 та зареєстрований в
реєстрі за №3938.

Повернути у власність держави земельну
ділянку площею 0,1041 га з цільовим
призначенням для ведення садівництва,
кадастровий номер :38:095:0173,
розташованої на території
Вишгородської міської ради Київської
області, яка перебуває у володінні
ОСОБА_3.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді