Номер провадження: 22-ц/785/6964/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Гончаренко В.М.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Іванівського
районного суду Одеської області від 10
червня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
скасування свідоцтва про право
власності на нерухоме майно,
скасування свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 25.07.1996
року № 25, державного акту на право на
земельну ділянку та про визнання права
власності на нерухоме майно,-

встановила:

У лютому 2014 року позивачка звернулася
до суду з зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вона є власником
житлового будинку з господарськими
будівлями та спорудами, розташованого
в АДРЕСА_1 а на земельній ділянці площею
0,0430 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд
(присадибна ділянка).

Але володіти, користуватися та
розпоряджатися своїм майном на власний
розсуд згідно із ст. 319 ЦК України у неї
відсутня можливість, оскільки в
належному їй житловому будинку
зареєстрований її колишній чоловік -
ОСОБА_3.

27 листопада 2009 року шлюб між позивачкою
та ОСОБА_3 було розірвано.

Через місяць після розірвання шлюбу,
чоловік позивачки забрав свої особисті
речі і пішов проживати до іншої жінки.

Те, що ОСОБА_3 не проживає в належному їй
будинку з січня 2010 року
підтверджується довідкою Іванівської
селищної ради Іванівського району
Одеської області.

Позивачка зазначила, що відповідач
добровільно відмовився від права
користування житлом і вибув на інше
місце проживання, а тому втратив право
користування житлом, в добровільному
порядку він не бажає знятися з
реєстрації, тому позивачка була
вимушена звернутися до суду за
захистом своїх прав та законних
інтересів.

Відповідач позовну заяву не визнав та
звернувся до суду із зустрічною
позовною заявою (яку у подальшому
уточнив), в якій просив: скасувати
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, видане Іванівською
селищною радою Іванівського району
Одеської області від 21.05.2009 року, витяг
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно, виданий КП «Іванівське
РБТІ» від 22.05.2009 року, скасувати
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно № 25 від 25.07.1996 року,
зареєстроване в реєстрову книгу за № 25
та зареєстроване в Іванівському РБТІ,
скасувати державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯИ
№ 944865, виданий відділом Держкомзему у
Іванівському районі Одеської області
від 18.11.2010 року. Визнати за ним право
власності на ? частину житлового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 Визнати за ним право власності
на ? частину земельної ділянки площею
0,0430 га, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, цільове призначення - для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарчих будівель та
споруд (присадибна ділянка).

Рішенням Іванівського районного суду
Одеської області від 10 червня 2014 року
позовну заяву ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_3, таким що втратив право
користування належним позивачці на
праві приватної власності житловим
будинком з господарськими будівлями та
спорудами під АДРЕСА_1

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати,
ухвалити по справі нове рішення, яким
його зустрічні позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі, а у
задоволенні вимог ОСОБА_4 відмовити,
посилаючись на порушення судом норм
права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарг, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачка є єдиним власником спірного
житлового будинку, а відповідач ОСОБА_3
без поважних причин у спірному будинку
не проживає з 2010 року, тому суд його
визнав таким, що втратив право
користування житловим приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що житловий будинок
АДРЕСА_1 було одноособово та правомірно
приватизовано ОСОБА_4, спірний будинок
є особистою власністю ОСОБА_4, тому
відсутні підстави для задоволення
зустрічного позову.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно дослідив обставини по
справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, що їх
регулює.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи та не
спростовується сторонами, що ОСОБА_4, є
власником житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами,
розташованого в АДРЕСА_1 на земельній
ділянці площею 0,0430 га для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та
споруд(присадибна ділянка), що
підтверджується копією свідоцтва про
право власності на нерухоме майно від
21.05.2009 року (а.с.31) та копією витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 22.05.2009 року (а.с.32).

У зв'язку з тим, що позивачка ОСОБА_4
працювала у Іванівській районній
санепідемстанції, наказами № 6с та № 7с
від 01.07.1996 року їй як робітнику райСЕС
дозволено приватизацію житлового
будинку, що належить санепідемстанції,
безоплатно (а.с.66-67).

На підставі зазначених наказів було
видане розпорядження органу
приватизації (а.с.65).

02 липня 1996 року Іванівською районною
державною адміністрацією було видане
розпорядження під № 286/96 «Про прийом в
експлуатацію закінченої
реконструкцією будівлі колишньої
санепідемстанції під одноквартирний
житловий будинок» (а.с.68).

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло № 25 від 25 липня 1996
року ОСОБА_4 згідно з ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду» була передана квартира АДРЕСА_1
у приватну власність, свідоцтво
зареєстровано в реєстрову книгу за № 25
та зареєстровано в Іванівському
районному бюро технічної
інвентаризації.

Згідно рішення Іванівської
селищної ради № 11 сесії ХХII скликання
від 18 грудня 1997 року було змінено
адресу з АДРЕСА_1 На підставі
технічного висновку від 30.04.2009 року про
можливість виділу в натурі квартири
НОМЕР_1 та заяви ОСОБА_4 Іванівська
селищна рада видає рішення № 72 від
30.04.2009 року про видачу свідоцтва про
право власності на житловий будинок за
адресою АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4.

На підставі рішення ХХVII сесії
Іванівської селищної ради
Іванівського району Одеської області
№ 94 від 22.10.2009 року ОСОБА_4 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,0430 га,
розташованої в АДРЕСА_1

Відповідно до п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 57 СК
України особистою приватною власністю
дружини , чоловіка є: житло, набуте нею,
ним за час шлюбу внаслідок його
приватизації відповідно до Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду»; земельна ділянка,
набута нею, ним за час шлюбу внаслідок
приватизації земельної ділянки, що
перебувала у її, його користуванні, або
одержана внаслідок приватизації
земельних ділянок державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій,
або одержана із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
Земельним кодексом України.

На підставі наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку про те, що
спірний житловий будинок є особистою
власністю ОСОБА_4, як переданий їй в
наслідок приватизації, та поділу між
подружжям не підлягає.

Зазначене підтверджується
рішенням Іванівського районного суду
Одеської області від 27.05.2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
02.12.2013 року (а.с.10-15, 27-30), яку ОСОБА_3 не
оскаржував, тобто фактично з нею
погодився.

Доводи апеляційної скарги про те, що
свідоцтво про право власності на
спірний житловий будинок на ім'я ОСОБА_4
видано не на підставі розпорядження
органу приватизації відповідно до
вимог ЗУ «Про приватизацію державного
житлового фонду», а на підставі рішення
№ 72 від 30.04.2009 року, спростовуються
свідоцтвом про право власності № 25 від
25 липня 1996 року, яке було видане на
підставі розпорядження органу
приватизації та наказів № 6с, № 7с від
01.07.1996 року.

Усі зазначені обставини свідчать про
те, що позивачка ОСОБА_4 є єдиним
власником спірного домоволодіння, яке
вона отримала внаслідок приватизації.

Крім того, визнання недійсним
свідоцтва про право власності на житло
має вирішуватися разом з питанням про
скасування незаконного розпорядження
органу приватизації про передачу житла
у приватну власність, оскільки саме
розпорядження має правовстановлююче
значення та є підставою для видачі
свідоцтва. ОСОБА_3 з такими вимогами до
суду не звертався, тому скасування
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно без заявлених вище
вимог є неможливим.

Відповідно до п. 2 ст. 8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» передача квартир
(будинків) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в
цій квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі
посилається на те, що судом першої
інстанції не було перевірено склад
осіб, які мали право на приватизацію
спірного будинку, не перевірив
наявність згоди усіх повнолітніх
членів сім'ї на приватизацію ОСОБА_4
будинку.

Але, як правильно зазначив суд першої
інстанції, ОСОБА_3 відповідно до його
паспорту зареєстрований у АДРЕСА_1 з
10.07.1996 року по сьогоднішній день. Тобто
на момент подачі заяви про
приватизацію та ухвалення
розпорядження 01.07.1996 року відповідач у
спірному будинку зареєстрований не
був, тому посилання апелянта на
порушення судом п. 2 ст. 8 ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду» колегія суддів вважає
необґрунтованим.

На підставі зазначеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції цілком обґрунтовано, на
законних підставах відмовив у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 то
колегія суддів також погоджується з
висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

Як вже було судом встановлено
позивачка ОСОБА_4, є одноособовим
власником будинку АДРЕСА_1

Відповідно до паспорту ОСОБА_3 був
зареєстрований у зазначеному будинку 10
липня 1996 року, як чоловік позивачки
ОСОБА_4.

27.11.2009 року шлюб між сторонами був
розірваний, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_2 (а.с.34).

Відповідно до довідки Іванівської
селищної ради від 30.01.2014 року за № 02-15/42
ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 не проживає з
2010 року (а.с.9).

У суді першої інстанції ОСОБА_3 визнав,
що він не проживає у спірному будинку з
2012 року, тобто більше року.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналась 17 липня 1997 року відповідно
до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР
«Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року» Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та № 11 до Конвенції», закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватись та
розпоряджатись належним йому майном на
власний розсуд, вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону незалежно від волі інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється на підставі остаточного
рішення суду про позбавлення права
користування житловим приміщенням.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що відповідач ОСОБА_3
втратив право користування будинком
АДРЕСА_1, який на праві власності
належить ОСОБА_4.

На підставі зазначеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
дослідивши усі матеріали справи,
ухвалив обґрунтоване, законне рішення,
яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Іванівського районного
суду Одеської області від 10 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної
сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

В.М. Гончаренко