Номер провадження: 22-ц/785/6886/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря
Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Любашівського районного суду
Одеської області від 12 червня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про надання дозволу на
тимчасовий виїзд за кордон
неповнолітній дитині без згоди та
супроводу батька, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві,

встановила:

05 травня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, в якому ставила питання
про надання дозволу на тимчасовий
виїзд дитини за кордон, без згоди та
супроводу батька.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що
вона є матір'ю неповнолітньої дитини -
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідач
ОСОБА_4 - батьком дитини. Шлюб із
відповідачем вони розірвали, дитина на
теперішній час мешкає разом із нею.
Відповідач чинив перешкоди у
здійсненні заходів для покращення
здоров'я їхнього сина, зокрема
відмовлявся надати, у передбаченому
законодавством України порядку, дозвіл
на виїзд їхнього сина за кордон для
відпочинку та оздоровлення. Син хворіє
застудними захворюваннями, для
лікування та профілактики яких
потрібне періодичне перебування на
морі, а також виїзд за кордон сприятиме
розширенню світогляду дитини. Проте,
відповідач категорично відмовлявся
надати дозвіл на виїзд за кордон
дитини, ніяких аргументів та пояснень
подібної позиції ОСОБА_4 не надав.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_3
просила суд її позовні вимоги
задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_4 у судовому
засіданні позов не визнав та пояснив
суду, що він не відмовляв позивачці в
наданні їхній дитині дозволу на
тимчасовий виїзд за кордон, приблизно
рік назад між ним та ОСОБА_3 відбулася
відповідна розмова, та після неї
позивач жодного разу не запрошувала
його з'явитися до нотаріуса. Він згоден
піти до нотаріуса в будь-який час і
надати такий дозвіл, однак при умові, що
він буде повідомлений про те, коли, на
який період часу і до якої іноземної
держави позивач бажає виїхати із сином.

Справа була заслухана за відсутності
третьої особи - Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві.

Рішенням Любашівського районного суду
Одеської області від 12 червня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить
питання про скасування вищевказаного
рішення та ухвалення нового, яким її
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі, посилаючись на те, що рішення
суду було ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального
права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив із того, що позивачем
суду не надано жодних належних та
допустимих доказів про її звернення до
відповідача із проханням надання ним
згоди на виїзд дитини за межі України
із визначенням держави прямування,
мети поїздки та відповідного часового
проміжку перебування в цій державі, як
і доказів відмови відповідача у
наданні дозволу.

Суд також виходив із того, що
позивачкою не наведено обставин, які б
унеможливлювали оформити виїзд дитини
за кордон через встановлену законом
процедуру а також не надано жодного
доказу, який би підтверджував
необхідність виїзду дитини за
кордон.

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4
являються батьками ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження, серії
НОМЕР_1, актовий запис № 165 (а.с.9).

Шлюб між сторонами був розірваний 22
вересня 2009 р. (а.с.10).

У відповідності до 313 ЦК України
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на
виїзд за межі України лише за згодою
батьків (усиновлювачів),
піклувальників та в їхньому супроводі
або в супроводі осіб, які
уповноважені ними.

Згідно Правил перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджених Постановою Кабінету
Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із
змінами та доповненнями,
перетинання державного кордону для
виїзду за межі України громадянами,
які не досягли 16 річного віку,
здійснюється лише за згодою обох
батьків (усиновлювачів) та в їх
супроводі або в супроводі осіб,
уповноважених ними, які на момент
виїзду з України досягли 18 річного
віку. Виїзд за межі України
громадян, які не досягли 16 річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
згода другого з батьків не
вимагається у разі пред'явлення
рішення суду про надання дозволу на
виїзд з України громадянину, який не
досяг 16 річного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків.

Статтею 18 Правил оформлення і видачі
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон і проїзного документа
дитини, їх тимчасового затримання
та вилучення, затверджених Постановою
КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами),
передбачено, що оформлення паспорта/
проїзного документа здійснюється на
підставі заяви батьків (законних
представників батьків чи дітей), а у
разі коли батьки не перебувають у
шлюбі між собою, - того з них, з ким
проживає дитина, справжність підпису
яких засвідчено нотаріально. За
наявності заперечень одного з батьків
документ може бути оформлено на
підставі рішення суду.

Виїзд за межі України громадян, які не
досягли 16 річного віку, у супроводі
одного з батьків або в супроводі
осіб, які уповноважені одним з
батьків за нотаріально посвідченою
згодою здійснюється, окрім інших
підстав, також за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням держави прямування
та відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо
другий з батьків не перебуває у пункті
пропуску через державний кордон.

У разі відсутності такої згоди другого
із батьків, підставою для виїзду за
межі України громадян, які не досягли 16
річного віку може бути здійснено на
підставі рішення суду про надання
дозволу на без згоди та супроводу
другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не
встановлено обмеження щодо виїзду
неповнолітньої дитини за кордон, а лише
встановлено певний порядок її
виїзду за кордон за згодою батьків
або дозволу суду при відсутності
згоди одного з батьків.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач запропонував позивачці
разом звернутися до нотаріуса для
надання ним письмового нотаріально
посвідченого дозволу на виїзд дитини
за межі України, при умові, що він буде
повідомлений про те, коли, на який
період часу і до якої іноземної держави
позивач бажає виїхати із сином.

Однак позивач ОСОБА_3 не погодилася
виконати вказану умову відповідача,
вказуючи на те, що вона ще не знає коли і
куди саме за кордон вона буде їхати із
сином.

Таким чином, позивач не довела суду
того, що відповідач відмовляється
надати дозвіл на виїзд їх дитини за
межі України, тобто не навела обставин,
які б унеможливлювали оформити виїзд
дитини за кордон через встановлену
законом процедуру.

Крім того, позивачкою також не надано
жодного доказу, який би підтверджував
необхідність виїзду дитини за кордон,
не вказано мети такого виїзду та
конкретного періоду часу, на який має
виїхати дитина за межі України.

З цих підстав, зобов'язання відповідача
надати дозвіл на виїзд його
шестирічного сина за межі України без
його згоди та супроводу, за рішенням
суду, є неможливим, оскільки буде
протирічити чинному законодавству
України та таким чином будуть порушені
права відповідача ОСОБА_4, як батька
дитини.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надала суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог, заперечень проти
оскаржуваного рішення суду, а також
доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Любашівського районного суду
Одеської області від 12 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко