інстанції - Фоменко І. М.Номер
провадження 22-ц/788/1379/14 Суддя-доповідач -
Гагін М. В. Категорія - 27
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Гагіна М. В.,

суддів - Попруги С. В. , Ільченко О. Ю.

за участю секретаря - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного
суду м.Суми від 05 червня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
договорами грошової позики

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про визнання договорів позики
частково дійсними, -

в с т
а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного
суду м.Суми від 05 червня 2014 року позов
ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
борг за договором позики № 1 від 25
квітня 2008 року, у сумі 11663 доларів США,
відсотки за користування позикою - 65151,6
доларів США, всього 76814,6 доларів США, за
офіційним курсом гривні до долара США,
станом на 03 червня 2014 року згідно
повідомлення Національного банку
України (100 доларів США = 1183,3307)
становить 908970 грн. 74 коп. та судовий
збір у розмірі 229 грн. 40 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5
про стягнення боргу за договорами
позики № 2 від 30 квітня 2008 року, від 30
липня 2008 року, від 26 серпня 2008 року та
договору від 31 жовтня 2008 року
відмовлено у зв»язку з пропуском
строку звернення до суду.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 про визнання договорів позики
недійсними - відмовлено за
необґрунтованістю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір у розмірі 3423 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати зазначене
рішення суду та ухвалити нове рішення
по суті позовних вимог.

При цьому доводить, що вирішуючи спір
щодо відносин, які виникли між
фізичними особами у зв'язку з
укладенням ними договору позики слід
враховувати положення п.5 ч.1 ст.1 ЗУ
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
згідно з яким метою надання фінансової
послуги є отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів. Надання коштів під
процент є отриманням прибутку, що є
головною ознакою підприємницької
діяльності. Здійснення фізичною особою
права на підприємницьку діяльність
відповідно до ч.2 ст.50 ЦК України
можливо за умови її державної
реєстрації, тобто набуття статусу
фізичної особи-підприємця. Отже, закон
встановлюючи суб'єктний склад
здійснення операцій з надання
фінансових послуг, обмежив фізичних
осіб, які не є підприємцями, у
здійсненні діяльності, яка за своїми
ознаками є підприємницькою. Зазначає,
що фізична особа не може надавати
фінансову послугу метою якої є
отримання прибутку у вигляді процентів
від суми позики.

Крім того вважає, що позовні вимоги
позивача про стягнення заборгованості
за договорами позики заявлені поза
межами строку позовної давності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, які
підтримали доводи апеляційної скарги,
ОСОБА_5, яка заперечувала проти доводів
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи та обговоривши
підстави апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 не виконав зобов'язання за
договором з повернення коштів, а відтак
право ОСОБА_5 порушене, тому відповідач
повинен повернути позивачу взяті у
борг грошові кошти з урахуванням
процентів.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що вимоги ОСОБА_3 не ґрунтуються
на законі, належним чином не доведено
недійсність договорів позики.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції, оскільки суд дійшов
цих висновків повно і всебічно з'ясував
обставини справи, вірно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і застосував відповідні
їм норми матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України
передбачено, позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що
24 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен
Банк Аваль» та ОСОБА_5 було укладено
кредитний договір № 014/9807/82/83435,
відповідно до умов якого остання
отримала кредит у сумі 30000 доларів США
строком на 120 місяців. Отримані в кредит
кошти ОСОБА_5 використала для надання
позики відповідачу.

25 квітня 2008 року між позикодавцем
ОСОБА_5 і позичальником ОСОБА_3 у
письмовій формі укладено договір
позики № 1, за умовами якого
позикодавець передала позичальникові
грошові кошти у сумі 17400 доларів США
строком на один рік, а останній
зобов'язався сплатити відсотки у
розмірі 84% річних від суми позики
одночасно з поверненням суми позики.

30 квітня 2008 року між позикодавцем
ОСОБА_5 і позичальником ОСОБА_3 у
письмовій формі укладено договір
позики № 2, за умовами якого
позикодавець передала позичальникові
грошові кошти у сумі 10000 доларів США
строком на один рік, а останній
зобов'язався сплатити відсотки у
розмірі 36 % річних від суми позики
одночасно з поверненням суми позики.

30 липня 2008 року між позикодавцем ОСОБА_5
і позичальником ОСОБА_3 у письмовій
формі укладено договір позики, за
умовами якого позикодавець передала
позичальникові грошові кошти у сумі 8000
доларів США строком на один рік, а
останній зобов'язався сплатити
відсотки у розмірі 7 % на місяць від суми
позики одночасно з поверненням суми
позики.

26 серпня 2008 року між позикодавцем
ОСОБА_5 і позичальником ОСОБА_3 у
письмовій формі укладено договір
позики, за умовами якого позикодавець
передала позичальникові грошові кошти
у сумі 4000 доларів США строком на один
рік, а останній зобов'язався сплатити
відсотки у розмірі 6 % на місяць від суми
позики одночасно з поверненням суми
позики.

31 жовтня 2008 року між позикодавцем
ОСОБА_5 і позичальником ОСОБА_3 у
письмовій формі укладено договір
позики, за умовами якого позикодавець
передала позичальникові грошові кошти
у сумі 5000 доларів США строком на один
рік, а останній зобов'язався сплатити
відсотки у розмірі 5 % на місяць від суми
позики одночасно з поверненням суми
позики.

Отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_5 грошових
коштів за вищезазначеними договорами
позики підтверджується розписками та
ним визнається.

В обумовлений договорами строк
відповідач кошти позивачці не
повернув.

Оскільки ОСОБА_3 належним чином не
виконував зобов'язання за договорами
позики, ОСОБА_7 звернулася до
правоохоронних органів й постановою
оперуповноваженого ВДСБЕЗ Сумського
МУ УМВС України в Сумській області від
01 жовтня 2010 року в порушенні
кримінальної справи відносно ОСОБА_3 за
ознаками складу злочину, передбаченого
ст. 190 КК України відмовлено.

Також судом встановлено, що
оспорюванні договори позики укладені
між сторонами спору як фізичними
особами, визначені у пункті 3 Договорів
відсотки встановлені з урахуванням
вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Як убачається з матеріалів справи,
оспорюванні відповідачем договори
позики, містять істотні умови цього
договору, волевиявлення сторін було
вільним і усвідомленим, відповідало
внутрішній волі, умови договору
зрозумілі і відповідали реальній
домовленості сторін. Вказаний факт
підтверджується безпосереднім
частковим виконанням ОСОБА_3, що ним
визнається як у суді першої, так і
апеляційної інстанції, зобов'язань за
укладеним договором позики № 1, шляхом
сплати протягом 2008 року щомісячних
платежів з погашенням позики та
відсотків по 1200 доларів США в період з
травня 2008 року по грудень 2008 р. у
загальній сумі 9600 доларів США, у квітні
2009 року 260 доларів США, червні 2009 року 459
доларів США, липні 2009 року - 458 доларів
США, серпні 2009 року - 300 доларів США,
грудні 2010 року - 214 доларів США, лютому
2011 року - 101 долар США, березні 2011 року - 63
доларів США.

Здійснення ОСОБА_3 після настання
строку повернення позики дій з її
повернення, а також відсотків за
користування позикою свідчить про
визнання позичальником свого боргу, а
відтак перебіг позовної давності
кожного разу переривався й її відлік
починався заново.

Тому, доводи апеляційної скарги щодо
звернення позивача за межами позовної
давності не ґрунтується на положеннях
частин 1, 3 статті 264 ЦК України.

Крім того, оскільки у даній справі спір
виник між фізичними особами про
стягнення боргу за договором позики, то
право позикодавця, який не є ні
юридичною особою, ні суб'єктом
підприємницької діяльності, які
відповідно до вимог ЗУ «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг» мають право
здійснювати діяльність з надання
фінансових послуг, на отримання від
позичальника обумовлених договором
позики процентів за користування
грошима регулюються ст.ст.1046-1048 ЦК
України, а не вказаним вище Законом,
відтак доводи апеляційної скарги і в
цій частині є безпідставними.

За таких обставин, доводи апеляційної
скарги не ґрунтуються на законі,
висновків суду першої інстанції не
спростовують та не дають підстав для
зміни чи скасування оскаржуваного
рішення, ухваленого з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308,
ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного
суду м.Суми від 05 червня 2014 року у даній
справі залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -