НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/9815/13-ц
№ 2/183/1603/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.08.2014 року

Новомосковський міськрайонний суд
Дніпропетровської області в складі

головуючого - судді Городецького Д.І.

секретаря Кравченко О.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Новомосковську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5,
ОСОБА_3 про встановлення постійного
сервітуту, визначення обсягу прав щодо
користування житловими та нежитловими
приміщеннями квартири,

В С Т А Н О В И В:

23 грудня 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_3 про про встановлення постійного
сервітуту, визначення обсягу прав щодо
користування житловими та нежитловими
приміщеннями квартири.

21 травня 2014 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду з уточненим позовом
до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про встановлення
постійного сервітуту, визначення
обсягу прав щодо користування
житловими та нежитловими приміщеннями
квартири

В обґрунтування своїх вимог позивач
ОСОБА_1 посилалася на те, що вона
проживає в квартирі, розташованій за
адресою: АДРЕСА_1.

В квартиру вона вселилася в 1993 році на
правах члена сім'ї ОСОБА_6.

Власником квартири був ОСОБА_6, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 21 липня 2010 року за
відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було
визнано право власності на квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, в
порядку спадкування за законом після
ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вищезазначеним рішенням суду був також
визнаний факт, який має юридичне
значення, а саме, що вона, ОСОБА_1 та
ОСОБА_6 з 01 січня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу.

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 20 червня
2011 року було відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_5, ОСОБА_3 до неї, ОСОБА_1 про
визнання її такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
скасування реєстрації та виселення.

Позивач ОСОБА_1 зазначила, іншого житла
вона не має, зареєстрована в спірній
квартирі, як колишній член сім'ї ОСОБА_6,
має право користування спірним житлом.

В той же час, вона вважає, що судом
повинен бути визначений обсяг її прав
по користуванню спірною квартирою,
судом може бути встановлений постійний
сервітут щодо користування нею
приміщеннями квартири.

Встановлення постійного сервітуту
потрібен їй на випадок продажу
квартири відповідачами третім особам,
оскільки для них також буде мати
юридичну силу постійний сервітут щодо
зазначеної квартири.

Позивач зазначила, що можливо
визначити їй в користування кімнату № 8
площею 11, 5 кв.м. в спірній квартирі,
нежитлові приміщення: кухню, коридор,
ванну кімнату, вбиральню, залишити в
спільному користуванні її та
відповідачів.

В зв'язку з наведеним, посилаючись на
вимоги ч.1 ст. 156 ЖК України, ч.1 ст. 401, , ч.2
ст. 402, ч.3 ст. 402, ч.1 ст. 405 ЦК України
позивач ОСОБА_1 просила суд:

-встановити постійний сервітут на її
користь щодо житлової квартири
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка
належить на праві власності ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 для обмеження прав власників
квартири по її користуванню та по
користуванні нею частиною квартири;

-визначити об'єм її прав по
користуванню житловою квартирою
розташованою за адресою: АДРЕСА_1, та
визначити, що вона має право
користування кімнатою, зазначеною в
технічному паспорті квартири під №8
загальною площею 11,5 кв.м. та
нежитловими приміщеннями: коридором
кухнею, ванною кімнатою та вбиральнею

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
її представник підтримали позов в
повному обсязі, посилалися на підстави
звернення до суду, викладені в позовній
заяві, просили суд задовольнити вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в
судовому засіданні позов не визнали,
посилалися на те, що ОСОБА_1 взагалі не
має права користування спірним житлом.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явився, про місце, дату і час
розгляду справи належним чином
повідомлений.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши надані сторонами докази,
суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з
19 серпня 1997 року зареєстрована та
проживає в квартирі, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується
відміткою в паспорті громадянина
України.

У відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, яке
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

21 липня 2010 року Новомосковським
міськрайонним судом Дніпропетровської
області було винесене рішення у справі
за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до
Новомосковської міської ради, треті
особи - Комунальне підприємство
Новомосковське бюро технічної
інвентаризації, Новомосковська міська
державна нотаріальна контора, ОСОБА_1,
Житлово-будівельний кооператив
«Славутич» про визнання права
власності на квартиру в порядку
спадкування, за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа -
Житлово-будівельний кооператив
«Славутич» про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
права власності на частку у спільній
сумісній власності.

Рішенням суду від 21 липня 2010 року
встановлено, що власником квартири, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 був
ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно до вищезазначеного рішення суду
за відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було
визнано право власності на квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, в
порядку спадкування за законом після
ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, крім
того, рішенням суду був також визнаний
факт, який має юридичне значення, а
саме, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 01 січня 2005
року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали однією
сім'єю без реєстрації шлюбу.

Також, 20 червня 2011 року Апеляційним
судом Дніпропетровської області було
скасоване рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 04 лютого 2011 року у справі за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про
визнання особи такою., що втратила
право користування житловим
приміщенням, скасування реєстрації та
виселення, в задоволенні позову ОСОБА_5,
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, скасування реєстрації та
виселення - відмовлено.

Таким чином, не підлягає доказуванню
обставини, встановлені судовими
рішеннями у цивільних справах,
зазначених вище, а саме, що відповідачі
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є власниками квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, в
порядку спадкування за законом після
ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, а також
те, що ОСОБА_1 вселилася в спірне житло
як член сім'ї колишнього власника
квартири - ОСОБА_6, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що підтверджується
технічним паспортом, що спірна
квартира має житлову площу 39,6 кв.м.,
складається з жилої кімнати № 4 площею
19,8 кв.м.; жилої кімнати № 5 площею 8,30
кв.м.; жилої кімнати № 8 площею 11,5 кв.м.,
балкону (лоджії), кухні, коридору,
ванної кімнати, вбиральні, вбудованої
шафи.

У відповідності до ст. 150 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Позивач ОСОБА_1 в позові, на
обґрунтування вимог, посилалася на ч. 1
ст. 156 ЖК України, відповідно до якої,
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Суд приходить до переконання, що
посилання позивача ч. 1 ст. 156 ЖК України
є безпідставним, оскільки, зазначена
норма закону регламентує відносини
власника (власників) жилого будинку
(квартири), а ОСОБА_1 не є членом сім'ї
відповідачів ОСОБА_5 або ОСОБА_3

У відповідності до ст. 395 ЦК України,
речовими правами на чуже майно є: 2)
право користування (сервітут).

Згідно до вимог ч.1 ст. 401 ЦК України,
право користування чужим майном
(сервітут) може бути встановлене щодо
земельної ділянки, інших природних
ресурсів (земельний сервітут) або
іншого нерухомого майна для
задоволення потреб інших осіб, які не
можуть бути задоволені іншим способом.

На підставі ч.1 ст. 402 ЦК України,
сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду.

Згідно до ч.3 ст. 402 ЦК України, у разі
недосягнення домовленості про
встановлення сервітуту та про його
умови спір вирішується судом за
позовом особи, яка вимагає
встановлення сервітуту.

У відповідності до ст. 403 ЦК України, 1.
Сервітут визначає обсяг прав щодо
користування особою чужим майном.
Сервітут може бути встановлений на
певний строк або без визначення строку.
3.Особа, яка користується сервітутом,
зобов'язана вносити плату за
користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду. 4. Сервітут
не підлягає відчуженню. 5. Сервітут не
позбавляє власника майна, щодо якого
він встановлений, права володіння,
користування та розпоряджання цим
майном. 6. Сервітут зберігає чинність у
разі переходу до інших осіб права
власності на майно, щодо якого він
встановлений.

Як зазначалося вище, позивач ОСОБА_1 в
позові, крім іншого, просила встановити
на її користь сервітут щодо спільного
майна для обмеження прав власників
квартири по її користуванню.

Суд приходить до переконання, що
зазначені вимоги не підлягають
задоволенню, оскільки, відповідно до
вищенаведених судом норм Цивільного
кодексу України, сервітут визначає
обсяг прав щодо користування особою
чужим майном і не обмежує, тобто не
позбавляє власника майна, щодо якого
встановлений сервітут, права
володіння, користування та
розпоряджання цим майном.

В зв'язку з наведеним, відповідачі
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, як власники
нерухомого майна, мають право володіти,
користуватися та розпоряджатися
спірним майно.

На обґрунтування позову ОСОБА_1
посилалася також на вимоги ч.1 ст. 405 ЖК
України, у відповідності до якої, члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Суд приходить до переконання, що
посилання позивача на норми ч.1 ст. 405 ЖК
України є безпідставними, оскільки, як
встановлено судом, вона не членом сім'ї
власників житла - відповідачів ОСОБА_5
або ОСОБА_3

У відповідності до ч.3 ст. 404 ЦК України,
право користування чужим майном може
бути встановлено щодо іншого
нерухомого майна (будівлі, споруди
тощо).

В той же час, як зазначалося судом, у
відповідності до ч.1 ст. 402 ЦК України,
сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду.

Суд приходить до переконання, що
підстав для встановлення сервітуту
щодо спірної квартири немає, оскільки
право користування (сервітут) осіб, які
не є власниками житлових приміщень
щодо користування житловими
приміщеннями встановлено законом -
нормами Житлового Кодексу України.

В зв'язку з наведеним, в задоволенні
позовних вимог належить відмовити.

Враховуючи вищевикладене і керуючись
ст.ст.10, 60, 61 88, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 395,
401, 402, 403, 405 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_5, ОСОБА_3 про встановлення
постійного сервітуту, визначення
обсягу прав щодо користування
житловими та нежитловими приміщеннями
квартири - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ
Д.І. Городецький