Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №283/1069/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Борисюка Р.М.

суддів
Галацевич О.М., Широкової Л.В.

з участю секретаря

судового засідання
Ходаківської О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 26 червня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з
даним позовом, в якому просив стягнути
з відповідача на його користь
заборгованість за договором позики в
сумі 24 000 грн. та понесені судові
витрати.

В обґрунтування позову зазначав, що
відповідно до договору позики від 28
квітня 2012 року позичив відповідачці
гроші в розмірі 24 000 грн., які вона
зобов'язана була повернути в строк до 30
квітня 2014 року шляхом сплати щомісячно
боргу в розмірі 1 000 грн., а у випадку
прострочення платежу хоча б на один
місяць повернути весь борг негайно за
першою вимогою позивача. Незважаючи на
зобов'язання ОСОБА_3 борг за договором
позики не сплатила.

Рішенням Малинського районного суду
від 26 червня 2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням,
відповідач подала апеляційну скаргу, в
якій просить його скасувати та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги
посилається на те, що рішення ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи, не повно з'ясовані обставини
справи та неправильно оцінено докази.
Зокрема порушені норми ст. ст. 10, 57, 58, 213,
214 ЦПК України та ст. ст. 1046, 1047 ЦК
України. Вважає, що суд безпідставно не
прийняв до уваги покази свідків. Також
суд безпідставно відхилив клопотання
про витребування у позивача відомостей
про виплату заробітної плати ОСОБА_3 за
період з 2008 року по квітень 2012 року, а
також акту ревізії.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах ст. 303 ЦПК України,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК
України).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором (ч.1 ст. 1049).

Позичальник має право, відповідно до
абзацу першого ст. 1051 ЦК України,
оспорювати договір позики на тій
підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж установлено договором.

При цьому, за змістом абзацу 2 цієї ж
статті, якщо договір позики має бути
укладений в письмовій формі (крім
випадків укладення його під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини), рішення суду
не може ґрунтуватися на поясненнях
свідків для підтвердження того, що
гроші або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
установлено договором. Безгрошовість у
даному випадку може бути підтверджена,
відповідно до ч.2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України,
лише належними і допустимими доказами.

Виходячи з положень статей 6, 526, 626-631 ЦК
України, укладений договір є
обов'язковим для належного виконання
сторонами, відповідно до його умов,
вимог Цивільного Кодексу та інших
актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, 28.04.2012 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений у простій
письмовій формі договір позики, за
умовами якого остання зобов'язувалась
повернути позикодавцю грошові кошти в
сумі 24 000 грн. до 30.04.2014 року. На
підтвердження умов договору позики та
факту отримання грошових коштів ОСОБА_3
власноруч написала розписку, оригінал
якої знаходиться в матеріалах справи.
Факт написання розписки сторонами не
заперечується. У строк, визначений
умовами договору відповідач грошові
кошти не повернула.

Заперечуючи проти позову, відповідач
ОСОБА_3 зазначила, що фактично між нею
та позивачем існували трудові
правовідносини, сума визначена в
розписці є недостачею, грошові кошти за
розпискою вона не отримувала, а вказана
розписка була написана під
психологічним тиском позивача. Вказані
обставини підтвердила свідок ОСОБА_4 в
суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що у встановленому
законом порядку укладений між
сторонами договір позики з підстав
укладення його під впливом обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника позичальника з
позикодавцем або під впливом тяжкої
обставини (ст.ст. 230-233 ЦК України)
недійсним не визнаний, а в силу ст. 204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним, доведення його
безгрошовості, відповідно до ст. 1050 ЦК
України, не може ґрунтуватися на
поясненнях свідків.

Доводи апелянта про неповноту
з'ясування дійсних обставин справи,
невідповідність покладених в основу
рішення висновків суду фактичним
обставинам справи позбавлені
правового обґрунтування і не були
підтверджені при розгляді справи.
Позичальник має право оспорювати
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
установлено договором (ч. 1
кількості,ст. 1051 ЦК).

З огляду на зазначені норми, даний
правочин може бути визнаний тільки
оспорюваним, і не може бути визнаний
неукладеним.

З даною позицією погоджується
Верховний Суд України, зокрема в ухвалі
від 15.07.2009 року по справі №6-17884св08, в
якій зазначено, що визнаючи договори
неукладеними у зв'язку з їх
безгрошовістю, місцевий суд не уточнив
вимог відповідача, які зводилися до
оспорювання правочину, і не звернув
увагу на проголошену ст. 204 ЦК України
презумпцію правомірності правочину,
яка може бути спростована не шляхом
визнання його судом неукладеним, а за
позовом про визнання його судом
недійсним з підстав, установлених
законом.

Посилання ж апелянта на те, що гроші їй
позивач не передав є безпідставними,
оскільки будь-яких дій щодо
оспорювання укладеного правочину
ОСОБА_3 не вчиняла, до правоохоронних
органів з приводу неправомірних дій
позивача не зверталася. Сам по собі
факт перебування сторін у трудових
правовідносинах правового значення
для вирішення даного спору не має.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов правильного висновку щодо
обґрунтованості заявлених позовних
вимог, оскільки надані позивачем
докази, а саме, власноруч написана
відповідачем ОСОБА_3 розписка є
належним та допустимим доказом, який
підтверджує факт укладення сторонами
28.04.2012 року договору позики, в тому
числі передачу позивачем у власність
відповідачу 24 000 грн. і зобов'язання
останньої повернути ці кошти.

Враховуючи, що зобов'язання за
договором позики відповідачем
належним чином у визначений строк не
виконано, кошти за розпискою позивачу
не повернуто, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції обґрунтовано
дійшов висновку про задоволення
позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновки суду та не
впливають на правильність прийнятого
рішення, оскільки суду не було надано
інших доказів, на які апелянт
посилається на підтвердження обставин,
крім тих, на які суд послався в своєму
рішенні.

Рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 26 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий
Судді