Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2014 р.Дніпровський районний
суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Бурлай О.Б.,

представника позивача - Хомюк О.В.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

третьої особи - ОСОБА_3,

третьої особи - ОСОБА_4,

третьої особи - ОСОБА_5,

представника третьої особи Служби у
справах дітей Дніпровської районної у
м. Києві державної адміністрації -
Ісаєвої І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
позовом прокурора Дніпровського
району м. Києва в інтересах малолітньої
ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_3,
Служба у справах дітей та сім'ї
Київської обласної державної
адміністрації, Служба у справах дітей
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації, ОСОБА_5,
ОСОБА_4, Орган опіки та піклування
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області, про визнання договору оренди
недійсним та виселення, -

у с т а н о в и в :

20.12.2013 року прокурор Дніпровського
району м. Києва звернувся до суду в
інтересах малолітньої ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, із позовом до відповідача
про визнання договору оренди нікчемним
та виселення. В подальшому прокурор
частково змінив предмет позову з
визнання нікчемним на визнання
недійсним, вимога про виселення
позивачем була залишена без змін.
Позовні вимоги мотивовано тим, що
прокуратурою Дніпровського району м.
Києва при здійсненні нагляду за
додержанням законів у формі
процесуального керівництва під час
проведення досудового розслідування
були виявлені дані, що свідчать про
обставини грубого порушення прав та
інтересів неповнолітньої дитини
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та необхідності їх
негайного захисту. Встановлено, що
батьки дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та
мати дитини - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, 10.11.2006
року розірвали шлюб. Після розірвання
шлюбу мати з донькою проживали у бабусі
ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4, а батько
проживав у кв. АДРЕСА_1. Зазначена
квартира належить на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_5 та його
малолітній доньці ОСОБА_7 в рівних
долях. На даний час у зазначеній
квартирі безпідставно проживає
відповідач, який на підтвердження
своїх прав на проживання пред'являє
договір оренди укладений між ним та
ОСОБА_5. Із посиланням на положення ст. 41
Конституції України, ст.ст. 203, 215, 224, 319,
321, 368, 810 ЦК України, ст.ст. 176, 177 СК
України позивач просить суд визнати
вказаний договір недійсним та висилити
відповідача з займаного приміщення,
оскільки укладаючи зазначений договір
ОСОБА_5 як співвласник зазначеної
квартири жодним чином не врахував
інтереси дитини при його укладенні та
вчинив вказаний правочин без дозволу
органу опіки та піклування. Як зазначає
позивач, розпорядженням
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області від 25.11.2013 року №850 малолітній
ОСОБА_7 було надано статус дитини,
позбавленої батьківського піклування.
Укладення відповідачем з батьком
дитини договору оренди квартири
суперечить вимогам чинного
законодавства та порушує права дитини
на житло.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала вимоги позовної
заяви з підстав викладених у ній,
просить позов задовольнити, та
додатково пояснила суду, що відповідач
до теперішнього часу продовжує
проживати у спірній квартирі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
просить відмовити у задоволенні позову
посилаючись на те, що позовні вимоги є
незаконними та необґрунтованими,
оскільки його укладенням жодних
інтересів дитини не порушено. Третя
особа ОСОБА_5 отримав від відповідача
кошти згідно укладеного договору
оренди, половину з яких третя особа
передав своїй дружині на утримання
доньки. Представник відповідача
вважає, що договір був укладений в
інтересах дитини, оскільки передана в
оренду квартира була в непридатному
для проживання стані, а відповідач
здійснив у квартирі необхідний ремонт
і після закінчення строку оренди
дитина отримає квартиру у належному
вигляді. Крім того, представник вважає,
що права дитини не порушені, оскільки
дівчинка ніколи не проживала у спірній
квартирі, а завжди жила з бабусею -
своїм опікуном, отже у дитини є й інше
місце проживання. Також представник
зазначає, що ОСОБА_5 отримав від
відповідача 36000,00 грн. за оренду
квартири, що підтверджується змістом
укладеного договору, який був
написаний ОСОБА_5 в присутності двох
свідків, тож постає питання про те, хто
поверне відповідачу сплачені за оренду
кошти.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому
засіданні підтримала вимоги позовної
заяви, просить позов задовольнити
посилаючись на те, що вона є рідною
бабусею та опікуном ОСОБА_7 і коли вона
разом з третьою собою ОСОБА_4 приїхали
до спірної квартири, двері були
зачинені, але після дзвінка їх
відчинили і вони побачили всередині
двох невідомих осіб, які займались
ремонтними роботами. Ці особи
зателефонували відповідачу, а вона
разом з ОСОБА_4 викликали міліцію.
Приїхавши до квартири відповідач
показав укладений ОСОБА_5 договір
оренди і сказав, що буде проживати у
квартирі відповідно до цього договору.
Також третя особа зазначила, що
квартира до її здачі в оренду була у
належному стані, оскільки це новий дім
і, зокрема, особисто вона допомагала
ОСОБА_5 та його дружині здійснити у ній
необхідний ремонт та дарувала
необхідні побутові речі. Вважає
проживання відповідача у спірній
квартирі безпідставним, оскільки
порушені житлові права малолітньої
дитини, яка є співвласницею квартири.

Представник третьої особи Служби у
справах дітей Дніпровської районної у
м. Києві державної адміністрації в
судовому засіданні підтримала вимоги
позовної заяви з підстав викладених у
ній, просить позов задовольнити
посилаючись на те, що всі правочини
щодо майна, яке належить неповнолітній
особі мають вчинятись з дозволу органу
опіки та піклування, однак по
зазначеній квартир ніхто за наданням
дозволу на укладення договору оренди
не звертався, томі відповідний дозвіл і
не надавався.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому
засіданні підтримала позовні вимоги,
просить позов задовольнити та пояснила
суду, що коли від консьєржів їй стало
відомо про проживання у квартирі, яка
належить її онуці сторонньої особи, то
приїхала до квартири однак відповідач
став показувати договір оренди
укладений з батьком дитини. Третя особа
вважає, що дитина має право на майно як
співвласниця, а відповідач не має права
проживати у зазначеній квартирі. Також
третя особа зазначила, що в період
підписання договору оренди її син
ОСОБА_5 зловживав спиртними напоями і
його обманули не заплативши гроші за
оренду квартири.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги,
просить позов задовольнити та пояснив
суду, що він дійсно підписував спірний
договір оренди, але при цьому був у
стані алкогольного сп'яніння. Третя
особа зазначає, що попереджав
відповідача про те, що у квартирі також
прописана його неповнолітня дочка.
Також, ОСОБА_5 стверджує, що не
отримував від відповідача жодних
грошових коштів за оренду квартири,
хоча до останнього сподівався на це,
натомість відповідач змінив у квартирі
замки і він навіть не встиг забрати всі
свої речі.

Представник третьої особи Служби у
справах дітей та сім'ї Київської
обласної держаної адміністрації у
судове засідання не з'явився, до суду
надійшла заява третьої особи про
розгляд справи за відсутності їх
представника.

Представник третьої особи Органу опіки
та піклування Києво-Світошиської
районної державної адміністрації
Київської області в судове засідання
не з'явився, до суду надійшла заява
третьої особи про розгляд справи за
відсутності їх представника.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін та третіх осіб,
вивчивши матеріали справи, оцінивши
всі зібрані по справі докази у їх
сукупності, вирішуючи спір в межах
заявлених позовних вимог, приходить до
висновку про те, що позовні вимоги
підлягають до задоволення, з огляду на
наступне.

Судом встановлено, що 20.07.2013 року був
укладений договір оренди квартири за
змістом якого, ОСОБА_5 здав свою
квартиру за адресою: АДРЕСА_1 строком на
три роки ОСОБА_8. Кошти за оренду
квартири отримав в повному об'ємі в
сумі 36000,00 грн. (а.с. 6).

Згідно довідки виданої ЖРЕО-415
заборгованість по квартплаті та
комунальним послугам за адресою:
АДРЕСА_1 станом на 01.02.2014 року складає
1863,24 грн. Вказаний борг утворився з
01.07.2013 року (а.с. 82), тобто з часу передачі
квартиру в оренду відповідачу.

За змістом свідоцтва про право
власності на житло від 15.08.2006 року,
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
приватної, спільної сумісної власності
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в рівних долях (а.с. 7).

Згідно довідки форми 3 виданої ЖРЕО №415
25.11.2013 року у квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані дві особи: ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 (а.с. 8).

ОСОБА_7 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 і її
батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_9, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження дитини (а.с. 12).

У 2006 році батьки ОСОБА_7 розлучились, що
підтверджується копією свідоцтва про
розірвання шлюбу (а.с. 10).

В подальшому мати ОСОБА_7 змінила своє
прізвище з «ОСОБА_9» та «ОСОБА_9» у
зв'язку з укладенням шлюбу, що
підтверджується копією свідоцтва про
шлюб (а.с. 11).

Як вбачається з матеріалів справи
вироком Святошинського районного суду
м. Києва від 15.08.2013 року мати
малолітньої ОСОБА_7 - ОСОБА_9 була
засуджена за вчинення злочину
передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК
України до позбавлення волі строком на
1 рік і 3 місяці. Одночасно з
поставноленням вироку суд виніс окрему
ухвалу, якою порушив перед Службою у
справах дітей Київської обласної
державної адміністрації, зокрема,
питання про необхідність влаштування
малолітньої дитини засудженої ОСОБА_9 -
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, або встановлення
над нею опіки чи піклування (а.с. 84-89).

Розпорядженням Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області №850 від 25.10.2013 року,
малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
проживає з бабусею ОСОБА_3 за адресою:
АДРЕСА_4, надано статус дитини
позбавленої батьківського піклування
(а.с. 16).

Розпорядженням Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області №892 від 08.11.2013 року
бабусю малолітньої ОСОБА_7 ОСОБА_3
призначено її опікуном (а.с. 17).

Розпорядженням Дніпровської районної
у м. Києві державної адміністрації №32
від 28.01.2014 року ОСОБА_3 призначено
опікуном над житлом та майном дитини,
позбавленої батьківського піклування,
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 94).

За змістом наявних в матеріалах справи
доказів мати малолітньої ОСОБА_7 -
ОСОБА_9 неодноразово зверталась до
різних правоохоронних органів з
заявами про безпідставне перебування
та проживання у квартирі АДРЕСА_1,
співвласницею якої є її донька ОСОБА_7,
невідомих осіб (а.с. 80-81, 91-93, 95-96).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач ОСОБА_8 надаючи свої
пояснення правоохоронним органам
повідомив, що 19.07.2013 року за адресою:
АДРЕСА_1 він орендував у ОСОБА_5
квартиру, про що останній власноручно
склав розписку. Квартира була
орендована строком на два роки та
сплачені кошти за оренду квартири, а
27.07.2013 року прийшли невідомі люди, які
представились родичами ОСОБА_5 та стали
вимагати щоб відповідач покинув
квартиру (а.с. 112).

Майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно). Майно може належати особам на
праві спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності. Власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю. Право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. (ст.ст. 355, 356, 358, 361 ЦК України).

В судовому засіданні достеменно
встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної часткової
власності ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в рівних
долях.

Відповідно до положень ст.ст. 759, 761 ЦК
України, за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.
Право передання майна у найм має
власник речі або особа, якій належать
майнові права.

Згідно ст.ст. 810, 811 ЦК України, за
договором найму (оренди) житла одна
сторона - власник житла (наймодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (наймачеві) житло для
проживання у ньому на певний строк за
плату. Договір найму житла укладається
у письмовій формі.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_5
уклавши договір оренди квартири як
орендодавець будучи співвласником
цієї квартири, не мав достатнього
обсягу повноважень на розпорядження
всією квартирою, оскільки за змістом
положень ст. 361 ЦК України співвласник
має право самостійно розпорядитися
лише своєю часткою у праві спільної
часткової власності.

Правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.
Усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення своїх прав. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні
(ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно ст. 150 ЖК Української РСР,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 155 ЖК Української РСР,
жилі будинки (квартири), що є у
приватній власності громадян, не може
бути в них вилучено, власника не може
бути позбавлено права користування
жилим будинком (квартирою), крім
випадків, установлених законодавством
Союзу РСР і Української РСР.

Отже, враховуючи, що малолітня ОСОБА_7 є
співвласницею квартири, укладений від
імені ОСОБА_5 договір оренди цієї
квартири в цілому, порушує право
власності ОСОБА_7 на частину належної
їй квартири, позбавляє права
користування та обмежує у здійсненні
належних власникові прав.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. Підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу (ст.ст. 204,
215 ЦК України).

За змістом ст. 158 ЖК Української РСР,
наймач користується жилим приміщенням
у будинку (квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, відповідно до договору
найму жилого приміщення. Договір найму
жилого приміщення укладається між
власником будинку (квартири) і наймачем
у письмовій формі з наступною
реєстрацією у виконавчому комітеті
місцевої Ради народних депутатів або в
органі управління, що ним утворюється.
Договір повинен містити вказівку на
предмет договору, строк, на який він
укладається, визначати права і
обов'язки наймодавця і наймача та інші
умови найму.

За змістом ст. 177 СК України, батьки
управляють майном, належним малолітній
дитині, без спеціального на те
повноваження. Батьки зобов'язані дбати
про збереження та використання майна
дитини в її інтересах. Батьки
малолітньої дитини не мають права без
дозволу органу опіки та піклування
вчиняти такі правочини щодо її
майнових прав, зокрема, відмовлятися
від майнових прав дитини.

Поняття майнового права визначено ст. 3
Закону України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні». Відповідно до
нього, майновими правами визнаються
будь-які права, пов'язані з майном,
відмінні від права власності, у тому
числі права, які є складовими частинами
права власності, а також інші
специфічні права та права вимоги.

За змістом ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей», держава
охороняє і захищає права та інтереси
дітей під час вчинення правочинів щодо
нерухомого майна. Неприпустиме
зменшення або обмеження прав та
інтересів дітей під час вчинення
будь-яких правочинів щодо жилих
приміщень. Для вчинення будь-яких
правочинів щодо нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 177 СК України, при
вчиненні одним із батьків правочинів
щодо майна малолітньої дитини
вважається, що він діє за згодою
другого з батьків. На вчинення одним із
батьків правочинів щодо транспортних
засобів та нерухомого майна
малолітньої дитини повинна бути
письмова нотаріально засвідчена згода
другого з батьків.

Судом встановлено, що укладений
договір не відповідає вимогам
наведених норм чинного законодавства
України, оскільки укладений без
отримання дозволу органу опіки та
піклування, без наявності нотаріально
посвідченої згоди матері малолітньої
ОСОБА_7 - ОСОБА_9 і вказаний договір
оренди суперечить інтересам
малолітнього співвласника приміщення,
оскільки зменшує та обмежує права
дитини щодо жилого приміщення. Крім
того, спірний договір не
зареєстрований у встановленому
законом порядку та в ньому не визначені
права і обов'язки наймодавця і наймача.

Недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Оцінивши всі наявні у справі докази у
їх сукупності суд приходить до
висновку про недійсність договору
оренди квартири в цілому, оскільки
квартира є однокімнатною і в даному
випадку не має підстав припускати, що
правочин був би вчинений і без
включення до нього частки майна що
належить малолітній співвласниці
квартири.

Згідно ст. 169 ЖК Української РСР, у разі
припинення договору найму жилого
приміщення в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, наймач і особи,
які проживають разом з ним, зобов'язані
звільнити жиле приміщення, а в разі
відмовлення - підлягають виселенню в
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Як роз'яснено у листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав»,
виселення є категорією житлового
законодавства, тому предметом
доказування при вирішенні
відповідного спору є втрата права на
житло, або взагалі його відсутність.

В даному випадку, суд констатує
відсутністю у відповідача права на
житло та право на проживання у ньому,
оскільки спірний договір оренди
суперечить вимогам чинного
законодавства України та має бути
визнаний недійсним, що зумовлює
виселення відповідача з займаного
приміщення.

За наведених обставин суд приходить до
висновку про необхідність задоволення
позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 60, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України,
ст.ст. 203, 204, 215, 217, 316, 317, 319, 321, 355, 356, 358, 361,
759, 761, 810, 811 ЦК України, ст. 177 СК України,
ст.ст. 150, 155, 158, 169 ЖК Української РСР,
Законом України «Про основи
соціального захисту бездомних осіб і
безпритульних дітей», суд, -

в и р і ш и в :

Позов прокурора Дніпровського району
м. Києва в інтересах малолітньої ОСОБА_7
до ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_3, Служба у
справах дітей та сім'ї Київської
обласної державної адміністрації,
Служба у справах дітей Дніпровської
районної у м. Києві державної
адміністрації, ОСОБА_5, ОСОБА_4, Орган
опіки та піклування
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області, про визнання договору оренди
недійсним та виселення - задовольнити.

Договір оренди квартири АДРЕСА_1
укладений між ОСОБА_5, як орендодавцем
та ОСОБА_8, як орендарем - визнати
недійсним.

Виселити ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, з
квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Дніпровський районний суд м. Києва
протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя -