У х в а л а

іменем україни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом приватного
акціонерного товариства «Акціонерна
страхова компанія «Інго Україна» до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на заочне рішення
Ленінського районного суду м. Донецька
від 22 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 14 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року приватне акціонерне
товариство «Акціонерна страхова
компанія «Інго Україна» (далі - ПрАТ
«АСК «Інго Україна», страхова компанія)
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 18 березня 2010 року
сталася дорожньо-транспортна пригода
(далі - ДТП) за участю автомобіля марки
ДЕУ Ланос, державний номерний знак
НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 та
автомобіля марки Ford Focus, державний
номерний знак НОМЕР_2, що належить
товариству з обмеженою
відповідальністю «Перша лізингова
компанія» (далі - ТОВ «Перша лізингова
компанія») та перебував під керуванням
ОСОБА_5 Постановою Ленінського
районного суду м. Донецька від 31 травня
2010 року винною у ДТП визнано
відповідачку. На виконання умов
договору страхування наземних
транспортних засобів страхова
компанія виплатила потерпілому у ДТП 47
232 грн. 80 коп. Закрите акціонерне
товариство «УАСК «Аска» (далі - ЗАТ
«УАСК «Аска»), в якому була
застрахована винна у ДТП, відповідачка,
виплатило в порядку регресу страховій
компанії 24 990 грн. Ураховуючи викладене,
позивач просив стягнути з ОСОБА_3
страхове відшкодування у розмірі 22 242
грн. 80 коп., яке перевищує межі
страхової відповідальності за
страховим полісом, у порядку регресу.

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Донецька від 22 липня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 14 квітня 2014 року, позов ПрАТ «АСК
«Інго Україна» задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПрАТ «АСК «Інго
Україна» в порядку регресу суму
сплаченого страхового відшкодування у
розмірі 22 242 грн. 80 коп. та судові
витрати у розмірі 229 грн. 40 коп.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4 - просить скасувати судові
рішення, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, й ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що ОСОБА_3 було визнано винною у
ДТП, у результаті якої застрахованому
автомобілю завдано механічних
ушкоджень на суму 47 232 грн. 80 коп. Після
виплати потерпілому страхового
відшкодування позивач набув право
регресної вимоги до відповідачки.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що 18 березня 2010
року сталася дорожньо-транспортна
пригода за участю автомобіля марки ДЕУ
Ланос, державний номерний знак НОМЕР_1,
під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля
марки Ford Focus, державний номерний знак
НОМЕР_2, що належить ТОВ «Перша
лізингова компанія» та перебував під
керуванням ОСОБА_5 Постановою
Ленінського районного суду м. Донецька
від 31 травня 2010 року винною у скоєнні
ДТП визнано ОСОБА_3

На виконання умов договору страхування
наземних транспортних засобів,
укладеного з ТОВ «Перша лізингова
компанія», ПрАТ «АСК «Інго Україна»
виплатило лізинговій компанії 47 232 грн.
80 коп.

Цивільно-правова відповідальність
відповідачки була застрахована у ЗАТ
«УАСК «Аска», а тому товариство
виплатило страховій компанії страхове
відшкодування з урахуванням франшизи у
розмірі 24 990 грн. Тобто невідшкодованою
позивачеві залишилась частина
страхового відшкодування у розмірі 22 644
грн. 46 коп.

Задовольняючи позов на підставі ст. 1191
ЦК України та стягуючи з відповідачки
страхове відшкодування в порядку
регресу, суди не врахували того, що,
отримавши страхову виплату, ТОВ «Перша
лізингова компанія» передало
страховій компанії право вимоги
страхового відшкодування в порядку
суброгації.

Так, у п. 27 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» при вирішенні
спорів про право зворотної вимоги
страховика суди повинні розрізняти
поняття «регрес» та «суброгація».
Наприклад, у випадку суброгації
відбувається лише заміна осіб у вже
наявному зобов'язанні (заміна
активного суб'єкта) зі збереженням
самого зобов'язання. У такому разі
страхувальник передає свої права
страховикові на підставі договору і
сприяє реалізації останнім прийнятих
суброгаційних прав. У випадку регресу
одне зобов'язання замінює собою інше,
але переходу прав від одного кредитора
до іншого не відбувається.

При цьому регрес регулюється
загальними нормами цивільного права
(зокрема, ст. 1191 ЦК України), а також ст. 38
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», а для
суброгації відповідно до ст. 993 ЦК
України і ст. 27 Закону України «Про
страхування» встановлено особливий
правовий режим.

Відповідно до ч. 2 ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений у випадках, встановлених
законом.

Такий випадок встановлено ст. 993 ЦК
України та ст. 27 Закону України «Про
страхування» згідно із якими до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

За цією нормою страхувальник, який
отримав майнову шкоду в деліктному
правовідношенні набув право вимоги
відшкодування до заподіювача й строк
такої вимоги почав спливати у момент
заподіяння шкоди, але у зв'язку з
погашенням шкоди коштами страхового
відшкодування до страховика
переходить право вимоги (права
кредитора, яким у деліктному
зобов'язанні є потерпілий) до
заподіювача із залишком строку
позовної давності, оскільки відповідно
до ст. 262 ЦК України заміна сторін у
зобов'язанні не змінює порядку
обчислення та перебігу позовної
давності.

При переході до страховика права
вимоги, а не набуття ним такого права,
правильним і обґрунтованим є
застосування ст. ст. 257, 262, 512, 993 ЦК
України, а не ч. 6 ст. 261, ст. 1191 ЦК України,
оскільки ст. 1191 ЦК України
застосовується до деліктних
правовідносин, а ст. 993 ЦК України - до
договірних.

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 25 грудня 2013 року № 6-112цс13 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

У спірному зобов'язанні відбулася
заміна кредитора - страхувальник
передав страховикові, який виплатив
страхове відшкодування за договором
майнового страхування, у межах
фактичних витрат право вимоги до особи,
відповідальної за завдані збитки.
Нового зобов'язання між сторонами не
виникло, а тому суди дійшли до
передчасного висновку про наявність
між сторонами регресних правовідносин
та застосування до спірних
правовідносин ст. 1191 ЦК України.

При цьому у наведеному вище пункті
постанови пленуму Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ роз'яснено, що при суброгації
перебіг строку позовної давності
починає обчислюватися з моменту
виникнення страхового випадку, а при
регресі - з того моменту, коли страховик
виплатив страхове відшкодування.

Суди на наведене уваги не звернули, у
порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України
не перевірили доводів сторін по суті
позовних вимог не перевірили; належним
чином не встановили фактичні обставини
справи, від яких залежить правильне
вирішення спору; не визначились які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 - задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного
суду м. Донецька від 22 липня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 14 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська