Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2552/14
Головуючий у 1-й інстанції: Яркіна С.В.
Суддя-доповідач: Кочеткової І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Панкеева О.В.,

при секретарі: Книш С.В.,

за участю прокурора Боріна А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Запорізької міжрайонної екологічної
прокуратури в інтересах держави до
Розумівської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
недійсним рішення, виданого на його
підставі державного акту на право
власності на землю, договору
купівлі-продажу та повернення
земельної ділянки,

за апеляційною скаргою заступника
Дніпровського екологічного прокурора
на рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 24 вересня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року Запорізький
міжрайонний екологічний прокурор в
інтересах держави звернувся до суду із
вищевказаним позовом, в обґрунтування
якого зазначав, що рішенням
Розумівської сільської ради від 19.10.2007
р. № 53 ОСОБА_4 передано у власність
земельну ділянку, розташовану в
АДРЕСА_1, площею 0,30 га, із яких: 0,25 га -
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, 0,05 га - для ведення
особистого селянського господарства,
та 19 серпня 2008 року був виданий
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ № 698832. 24
листопада 2009 року ОСОБА_4 вказану
земельну ділянки за договором
купівлі-продажу продала ОСОБА_5

Посилаючись на те, що рішення сільської
ради про передачу земельної ділянки у
власність ОСОБА_4 суперечить вимогам
ст.ст.58-60, 84 Земельного кодексу України
та ст. ст.88-89 Водного кодексу України,
оскільки земельна ділянка, яка
передана у власність фізичній особі,
розташована у межах прибережної
захисної смуги р. Дніпро, відстань до
затоки складає 1,97 метрів, а відтак,
відноситься до земель водного фонду, а
отже не може передаватися у приватну
власність і бути об'єктом
купівлі-продажу, просив про
задоволення позову.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 24 вересня 2013
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
прокурор подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з недоведеності того, що спірна
земельна ділянка розташована у
прибережній зоні захисної смуги Дніпра
і відноситься до земель водного фонду.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, оскільки суд
дійшов їх з порушенням закону.

Встановлено, що рішенням Розумівської
сільської ради Запорізького району,
Запорізької області №53 від 19 жовтня 2007
року затверджено технічний звіт зі
встановлення меж земельної ділянки в
натурі та передано безкоштовно у
власність ОСОБА_4 земельну ділянку,
розташовану в АДРЕСА_1 площею 0,03 га, із
яких - 0,25 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку, 0,05
га - для ведення особистого селянського
господарства. На виконання вказаного
рішення 19 травня 2001 року був виданий
державний акт на право власності на
землю серії ЯГ №698832, згідно якому
ОСОБА_4 являється власницею 0,050 га
земельної ділянки АДРЕСА_1, площею 0,050
га, цільове призначення - ведення
особистого селянського господарства
(а.с.9, 104).

24 листопада 2009 року ОСОБА_4 за
нотаріально посвідченим договором
продала спірну земельну ділянку
ОСОБА_5, про що зроблено відповідний
запис на Державному акті про право
власності на землю (а.с.104).

Як зазначено в технічній документації
щодо складання Державного акту на
право власності на землю, вказана
земельна ділянка надавалася у
користування ОСОБА_4 рішенням
Розумівської сільської ради №154 від
20.09.2001 р. (а.с.14),

Проте, вказаним рішенням питання щодо
виділення ОСОБА_4 земельної ділянки у
користування не вирішувалося, оскільки
цим рішенням ОСОБА_4 надано дозвіл на
оформлення самовільно збудованого
житлового будинку на місці старого
(а.с.24).

Із відповіді архівного відділу
Запорізької районної державної
адміністрації Запорізької області від
10.07.2014 року №18(04-08)175 на запит
апеляційного суду вбачається, що
рішення щодо виділення ОСОБА_4 у
користування спірної земельної
ділянки у 2001 році Розумівською
сільською радою не приймалося (а.с.113).

Із листа Державної інспекції
сільського господарства в Запорізькій
області від 07.11.2012 р. №3551 вбачається, що
спірна земельна ділянка, площею 0,05 га,
прилягає до затоки р.Дніпро на відстані
1, 97 м (а.с.12).

Відповідно до схеми розташування
спірної земельної ділянки вона межує з
оз.Лиман - затокою р.Дніпро (а.с.16).

Вказані відомості щодо розташування
спірної земельної ділянки
відповідачами не спростовані.

Відповідно до ч.1 ст.14 Конституції
України земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави.

Земля, її надра, атмосферне повітря,
водні і інші природні ресурси, які
знаходяться в межах території України,
природні ресурси її континентального
шельфу, виключної (морської)
екологічної зони є об'єктами права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
Конституцією.

Статтями 2,19 Закону України „Про
охорону земель" визначено, що об'єктом
особливої охорони держави є всі землі в
межах території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
посадові особи органів державної влади
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
статті 21 ЗК України, недійсними рішень
про надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положеннями частини першої статті 3
ВК України (у редакції, яка була чинною
на час виникнення правовідносин) усі
води (водні об'єкти) на території
України становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення правовідносин) визначає, що
до водного фонду України належать:
поверхневі води: природні водойми
(озера), водотоки (річки, струмки),
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; інші водні об'єкти; підземні
води та джерела; внутрішні морські води
та територіальне море.

Відповідно до пункту "а" частини першої
статті 58 ЗК України та статті 4 ВК
України до земель водного фонду
належать землі, зайняті морями,
річками, озерами, водосховищами, іншими
водними об'єктами, болотами, а також
островами.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями статті 4 ВК України,
статті 58 ЗК України (у редакціях, які
були чинними на час виникнення
правовідносин) до таких земель
відносяться землі зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК
України та статті 88 ВК України (у
редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) вздовж
річок, морів і навколо озер, водосховищ
та інших водойм з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності у межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари - 25
метрів; для середніх річок, водосховищ
на них, водойм, а також ставків площею
понад 3 гектари - 50 метрів; для великих
річок, водосховищ на них та озер - 100
метрів. Розмір та межі прибережної
захисної смуги уздовж морів та навколо
морських заток і лиманів
встановлюються за проектами
землеустрою, а в межах населених
пунктів - з урахуванням містобудівної
документації.

Крім того, за положеннями частини
четвертої статті 88 ВК України (у
редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) у межах
існуючих населених пунктів прибережна
захисна смуга встановлюється з
урахуванням конкретних умов, що
склалися.

Водночас за змістом пункту 2.9 Порядку №
434 у разі відсутності землевпорядної
документації та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
природоохоронний орган забезпечує їх
збереження шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 ВК України та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486, з
урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Відповідно до положень частини першої
статті 84 ЗК України (у редакції, яка
була чинною на час прийняття рішень про
надання земельних ділянок) у державній
власності перебувають усі землі
України, крім земель комунальної та
приватної власності.

До земель комунальної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, зокрема, землі
водного фонду, крім випадків
визначених цим Кодексом ( пункт "г"
частини третьої статті 83 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
прийняття рішень про надання земельних
ділянок у власність)).

Випадки передачі земель водного фонду
до приватної власності, зокрема
громадян, передбачені положеннями
частини другої статті 59 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення правовідносин).

Так, частиною першою статті 59 ЗК
України передбачено, що землі водного
фонду можуть перебувати у державній,
комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування
можуть безоплатно передаватись у
власність замкнені природні водойми
(загальною площею до 3 гектарів).
Власники на своїх земельних ділянках
можуть у встановленому порядку
створювати рибогосподарські,
протиерозійні та інші штучні водойми
(частина друга статті 59 ЗК України)

Громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо ( частина четверта статті 59 ЗК
України)

Отже, за змістом зазначених норм права
(у редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) землі під
водними об'єктами загальнодержавного
значення, зокрема зайняті поверхневими
водами: водотоками (річки, струмки),
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; іншими водними об'єктами;
підземними водами та джерела;
внутрішніми морськими водами та
територіальним морем, як землі зайняті
водним фондом України, а також
прибережні захисні смуги вздовж річок
(у тому числі струмків та потічків),
морів і навколо озер, водосховищ та
інших водойм не могли передаватись у
власність громадян, оскільки є землями
водного фонду України.

Із матеріалів справи вбачається, що
спірна земельна ділянка розташована на
відстані 1,97 метрів від затоки р.Дніпро,
а відтак відноситься до земель водного
фонду, а отже не може передаватися у
приватну власність і бути об'єктом
купівлі-продажу.

В порушення вимог вищенаведених норм
матеріального права у затвердженому
проекті землеустрою щодо відведення
земельної ділянки ОСОБА_4 не враховані
законодавчо визначені розміри та межі
прибережної захисної смуги р.Дніпро,
хоча це унеможливлювало відведення
цієї земельної ділянки у її
користування.

Доводи стосовного того, що прибережні
захисні смуги встановлюються за
окремими проектами землеустрою і
фактично на місцевості не визначені, не
давало законних підстав органу
місцевого самоврядування не брати до
уваги визначені законом розміри
прибережної захисної смуги при
виготовленні та затвердженні вказаної
технічної документації із землеустрою.

Крім того, за змістом частини четвертої
статті 88 ВК України (у редакції, яка
була чинною на час виникнення
правовідносин) у межах існуючих
населених пунктів прибережна захисна
смуга встановлюється з урахуванням
конкретних умов, що склалися.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 486
розміри і межі водоохоронних зон
визначаються проектом на основі
нормативно технічної документації, а
на землях міст і селищ міського типу
розмір водоохоронної зони, як і
прибережної захисної смуги,
встановлюється відповідно до існуючих
на час встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови (пункт 10
зазначеного Порядку).

Отже, за системним аналізом
законодавства на час виникнення
правовідносин, відповідно до положень
статті 88 ВК України, Порядок № 434,
Постанови № 486 розмір та межі
прибережних захисних смуг
встановлювались за проектами
землеустрою (термін та зміст за
статтями 50-54 Закону України "Про
землеустрій"), а на землях населених
пунктів відповідно до існуючих на час
встановлення конкретних умов забудови,
а при наданні в користування земельних
ділянок навколо зазначених та інших
водних об'єктів, у разі відсутності
землевпорядної документації
(документації із землеустрою, проекту
землеустрою) та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
збереження водних об'єктів повинно
бути досягнуто шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
установлених статтею 88 ВК України, та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486 з
урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, суд першої інстанції
помилково не застосував до спірних
правовідносин положення статей 3, 4 ВК
України та статтю 83 ЗК України й не
звернув уваги на положення статей 19-21
ЗК України, 58-60 ЗК України та статті 88 ВК
України, Порядок № 434 і Постанови № 486 (у
редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) та дійшов
висновку про законність рішень ради
про надання земельних ділянок у
власність без урахування порядку їх
цільового призначення та використання.

Указаний висновок викладений у
постанові Верховного Суду України від
21 травня 2014 року № 6-14цс14 і відповідно
до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Аналіз фактичних обставин справи і
зібраних у справі доказів свідчить про
те, що оскаржуване рішення сільською
радою прийнято з порушенням норм
земельного і водного законодавства, а
тому на підставі ст. 21 ЦК України в
оскаржуваній частині воно підлягає
визнанню незаконним та скасуванню, а
виданий на його підставі Державний акт
про право власності на землю - визнанню
недійсним.

Оскільки ОСОБА_4 набула право власності
на землю з порушенням установленого
законом порядку, укладений нею у лютому
2009 року правочин на підставі ч.1 ст.228 ЦК
України являється нікчемним.

Як зазначено у п.18 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р.
„Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
громадян, знищення, пошкодження майна
фізичної або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Такими є правочини, що
посягають на суспільні, економічні та
соціальні основи держави, зокрема:
правочини, спрямовані на використання
всупереч закону комунальної, державної
або приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами.

З огляду на те, що правочин щодо
передачі земельної ділянки від ОСОБА_4
до ОСОБА_5 спрямований на відчуження
об'єкта права власності Українського
народу - земельної ділянки, він є таким,
що порушує публічний порядок, тобто
нікчемним і в силу ст. 215 ч.2 ЦК України
визнання такого правочину в судовому
порядку недійсним не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Оскільки рішення ради про передачу у
власність ОСОБА_4 спірної земельної
ділянки являється незаконним, а
укладений нею правочин -нікчемним,
спірна земельна ділянка підлягає
поверненню територіальній громаді.

Доводи відповідачів про пропуск
прокурором строку позовної давності
являються безпідставними.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України (в
редакції закону станом на день
прийняття Розумівською сільською
радою оскаржуваного рішення) позовна
давність не поширюється на вимогу
власника або іншої особи про визнання
незаконним правового акту органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено його право власності або інше
речове право.

Законом України „Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства" від 20.12.2011 року № 4176-УІ,
який набрав чинності 15.01.2012 року, п.4 ч.1
ст. 268 ЦК України був виключений.

Проте, відповідно до п.5 Прикінцевих та
перехідних положень цього Закону,
протягом трьох років з дня набрання
чинності цим Законом особа має право
звернутися до суду з позовом про
визнання незаконним правового акту
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи.

Отже з огляду на правила п.5 зазначених
Прикінцевих та перехідних положень,
доводи відповідача про сплив позовної
давності у даному випадку не можуть
бути прийняті до уваги.

Разом з тим, вимоги прокурора про
скасування державної реєстрації акту
на право власності на спірну земельну
ділянку не ґрунтуються на законі.
Законом України „Про державну
реєстрацію прав на нерухоме майно та
обтяжень" передбачена певна процедура
реєстрації прав на нерухомість, до
складу якої входять також земельні
ділянки. За положеннями ст. 26
зазначеного закону записи до
Державного реєстру прав вносяться на
підставі прийнятого рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень. У разі скасування на підставі
рішення суду рішення про державну
реєстрацію прав до Державного реєстру
прав вноситься запис про скасування
державної реєстрації прав. Отже,
зазначеним законом передбачено
скасування державної реєстрації прав
на земельну ділянку, однак таке рішення
приймається відповідним органом
державної влади на підставі рішення
суду. Зважаючи на те, що рішення суду
про визнання недійсним Державного акту
про право власності на землю є
достатньою підставою для відповідного
органу для скасування державної
реєстрації, підстав для покладання на
нього обов'язку здійснити такі дії в
судовому порядку не має.

За таких обставин оскаржуване рішення
відповідно до ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового - про часткове задоволення
позову.

Рішення сільської ради і Державний акт
про право власності на землю на 0,25 га
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд прокурором не
оскаржувалося, а тому їх законність у
відповідності зі ст.303 ЦПК України
апеляційним судом не перевірялася.

Керуючись ст. ст.307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу заступника
Дніпровського екологічного прокурора
задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 24 вересня 2013
року по цій справі скасувати і ухвалити
нове рішення, яким позов прокурора
задовольнити частково.

Визнати недійсним рішення
Розумівської сільської ради
Запорізького району, Запорізької
області від 19 жовтня 2007 року №53 в
частині передачі ОСОБА_4 у власність
земельної ділянки, площею 0, 05 га для
ведення особистого селянського
господарства, розташованої в АДРЕСА_1.

Визнати недійсним Державний акт про
право власності на земельну ділянку
серії ЯГ №698832, виданий ОСОБА_4
Розумівською сільською радою 19 травня
2001 року , зареєстрований в книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю за 209.

Зобов'язати ОСОБА_5 повернути земельну
ділянку, площею 0, 05 га для ведення
особистого селянського господарства,
розташовану в АДРЕСА_1, до комунальної
власності в особі територіальної
громади с.Нижня Хортиця.

В задоволені решти позовних вимог
прокурору відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: