У х в а л а

іменем україни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - державний
нотаріус Нововодолазького районного
нотаріального округу Харківської
області, про визнання договорів
дарування частково недійсними та
визнання права власності на Ѕ частину
спільного сумісного майна подружжя за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_6, до якої приєдналася
ОСОБА_5, на рішення Нововодолазького
районного суду Харківської області від
15 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 04 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що з червня 1994 року по лютий 1999
року вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають сина -
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. 27 травня 1995 року
вони придбали житловий будинок
АДРЕСА_1, а у 1997 році добудували до нього
веранду, тамбур, ганок з накриттям та
огородили його шиферним парканом з
металевими воротами і хвірткою. З 2005
року вона разом з дитиною була
зареєстрована у цьому будинку, проте 14
квітня 2007 року на прохання колишнього
чоловіка, з яким на той час проживала
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
знялася з реєстрації місця проживання,
а у травні 2007 року знову
зареєструвалася у цьому будинку. У 2011
році вона дізналася про те, що 10 серпня
1995 року її чоловік подарував їхній
спільний житловий будинок своїй матері
- ОСОБА_5, яка в подальшому, 17 квітня 2007
року, вже після їх розлучення
подарувала його її вже колишньому на
той час чоловікові, позивачка просила
частково скасувати указані договори
дарування та визнати за нею право
власності на Ѕ частину зазначеного
житлового будинку, як на майно, що
придбане за час шлюбу.

Рішенням Нововодолазького районного
суду Харківської області від 15
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 04 лютого 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено. Поновлено ОСОБА_3
строк на звернення до суду. Визнано
договір дарування житлового будинку з
надвірними спорудами по АДРЕСА_1,
укладений 10 серпня 1995 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_5, в частині відчуження Ѕ
частини цього будинку недійсним з
моменту укладення. Визнано договір
дарування зазначеного житлового
будинку, укладений 17 квітня 2007 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, у частині відчуження
Ѕ його частини недійсним з моменту
укладення. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на Ѕ частину цього житлового
будинку, як на майно, придбане за час
шлюбу.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_6, до якої приєдналася ОСОБА_5,
просить скасувати судові рішення,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
й направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що спірний житловий будинок було
придбано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час шлюбу,
а тому є спільною сумісною власністю
подружжя, проте останній без дозволу
позивачки як дружини подарував його
своїй матері, що є підставою для
визнання першого договору дарування
житлового будинку у частині, що
належить позивачці, недійсним. Другий
договір дарування від 17 квітня 2007 року
є недійсним у силу того, що недійсним є
перший договір дарування.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що з червня 1994 року
по лютий 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі,
від якого мають сина - ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

27 травня 1995 року вони придбали житловий
будинок АДРЕСА_1.

10 серпня 1995 року ОСОБА_4 подарував
зазначений житловий будинок своїй
матері - ОСОБА_5, яка в подальшому, 17
квітня 2007 року, подарувала його ОСОБА_4

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась
на те, що у 2011 році їй стало відомо про
існування указаних вище договорів
дарування, дозволу на укладення яких
вона як співвласниця житлового будинку
не давала.

Згідно зі ст. ст. 71, 75, ЦК УРСР, який діяв
на час спірних правовідносин,
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки. Позовна давність
застосовується незалежно від заяви
сторін.

Відповідно до положень ст. 76 ЦК УРСР 1963
року перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Позов про визнання недійсними
договорів від 10 серпня 1995 року та від 17
квітня 2007 року, а також про визнання
права власності на Ѕ частину житлового
будинку пред'явлено ОСОБА_3 у листопаді
2012 року, тобто після спливу трирічного
строку позовної давності.

Згідно зі ст. 80 ЦК УРСР 1963 року
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд
визнає поважною причину пропуску
строку позовної давності, порушене
право підлягає захистові.

На наведене суди уваги не звернули, та
не врахували, що вирішуючи позов,
поданий з пропуском строку позовної
давності, судам насамперед необхідно
встановити з дотриманням положень ст.
ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України початок
перебігу строку позовної давності,
причини його пропуску, наявність
поважних причин для його поновлення та
для захисту порушеного права.

Суди у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України
належним чином не перевірили, чи могла
ОСОБА_3, яка проживала у спірному
будинку, дізнатися про порушення свого
права після розлучення з ОСОБА_4 або під
час наступного проживання та
неодноразової реєстрації у цьому
будинку, оскільки для цього
отримувалась згода власника будинку.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення
або оспорювання.

У відповідності до цивільного
законодавства особа, яка вважає, що її
речові права порушено, має право
звернутися до суду як з позовом про
визнання відповідної угоди недійсною
(ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК
України).

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась
на те, що укладеними договорами
дарування порушено її право власності
на Ѕ частину спірного житлового
будинку.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 330 ЦК України майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Суди не врахували, що права особи, яка
вважає себе власником майна, не
підлягають захистові шляхом
задоволення позову до чергового
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.
Не підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК
України.

Такі роз'яснення надані судам у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», які апеляційним судом до
уваги не взято.

Крім того, вказаний правовий висновок
викладений у постанові Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року № 6-95цс13 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

Суди не врахували та не дали оцінки
тому, що ОСОБА_3 не є стороною договору
дарування від 17 квітня 2007 року.

Також таким, що не відповідає вимогам
ЦК України, є висновок судів про
недійсність другого договору
дарування в силу того, що переший
договір дарування є недійсним,
оскільки будь-який правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
передбачених цивільним законом.

Отже, задовольняючи позов про визнання
договорів дарування частково
недійсними, суди наведеного вище не
врахували та у порушення вимог ст. ст.
212-214, 316 ЦПК України доводів сторін по
суті позовних вимог не перевірили;
фактичні обставини справи, від яких
залежить правильне вирішення спору,
належним чином не встановили; не
визначились які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_6, до якої приєдналася ОСОБА_5,
задовольнити.

Рішення Нововодолазького районного
суду Харківської області від 15
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 04 лютого 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська