АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1883/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19 Колода Л. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
Ювшин В. І. РІШЕННЯ
23 липня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоЮвшина В. І.суддівВишні Н. В.
, Пономаренка В. В. при секретаріРибасюк
О.С. позивача ОСОБА_6
представника позивача
представника відповідача
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 27 травня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9, ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» про розірвання
іпотечного договору,-
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_9, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
про розірвання іпотечного договору,
мотивуючи свої вимоги тим, що 20.04.2007 р.
між позивачем та відповідачами був
укладений кредитний договір №656 - ЧД,
згідно якого ВАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» надав ОСОБА_9 кредит в сумі 95 000
доларів США зі сплатою 10% річних та
кінцевим строком повернення позики до
Того ж дня в якості забезпечення
виконання своїх зобов'язань за
кредитним договором між ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» і боржником ОСОБА_9
був укладений іпотечний договір, за
яким ОСОБА_9 передала банку в іпотеку
належну ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на праві
спільної сумісної власності квартиру
АДРЕСА_1. В той же день між ОСОБА_6 та
відповідачами було укладено договір
поруки, за яким позивач поручився за
виконання відповідачем ОСОБА_9 своїх
зобов'язань за кредитним договором.
30.05.2008 р. між ОСОБА_9 та ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» було укладено
додаткову угоду до кредитного
договору, з якою ставку по кредиту
збільшено до 13,3% річних. Так як з ним, як
співвласником іпотечного майна
додатковий договір не укладався, а
збільшенням ставки по кредиту
збільшило навантаження на іпотечне
майно, то позивач вважає що цим
порушено його право.
Просив суд розірвати іпотечний договір
№656-ЧД від 20.03.2007 р. укладеного між
ОСОБА_9 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
в частині ? квартири АДРЕСА_1.
Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 27 травня 2014 р. в
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним
рішенням ОСОБА_6 подав апеляційну
скаргу, вважаючи, що рішення суду
першої інстанції прийняте з порушенням
норм матеріального та процесуального
права та просить скасувати рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 27 травня 2014 р та ухвалити
нове, яким заявлені ним позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши учасників процесу,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що викладені в
п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про
судове рішення у цивільній справі",
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність і
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не
повністю відповідає зазначеним
вимогам, оскільки не повністю
ґрунтується на повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_6 до ОСОБА_9, ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» про розірвання іпотечного
договору суд першої інстанції прийшов
до висновку про те, що позивачем
пропущено встановлений законом строк
позовної давності. Причин його
пропуску не наводить, поновити чи
продовжити строк позовної давності не
просить.

Проте повністю погодитись з
висновком суду першої інстанції не є
можливим.

Встановлено, що 20.04.2007 р. між позивачем
та відповідачами був укладений
кредитний договір №656 - ЧД, згідно якого
ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» надав
ОСОБА_9 кредит в сумі 95 000 доларів США зі
сплатою 10% річних та кінцевим строком
повернення позики до 19.04.2027 р.

В якості забезпечення виконання своїх
зобов'язань за кредитним договором між
відповідачами був укладений іпотечний
договір, за яким ОСОБА_9 передала банку
в іпотеку зареєстровану на праві
власності на ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1.
На передачу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_9
інший подружжя, позивач по справі
ОСОБА_6 надав нотаріально посвідчену
письмову згоду (а.с. 21). В той же день між
ОСОБА_6 та відповідачами був укладений
договір поруки, за яким позивач
поручився за виконання відповідачем
ОСОБА_9 в своїх зобов'язань за кредитним
договором.

30.05.2008 р. між ОСОБА_9 та ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» було укладено
додаткову угоду до кредитного
договору, з якою ставку по кредиту
збільшено до 13,3% річних. Так як з ним, як
співвласником іпотечного майна
додатковий договір не укладався, а
збільшенням ставки по кредиту
збільшило навантаження на іпотечне
майно, то позивач вважає що цим
порушено його право.

Рішенням Соснівського районного суду
Черкаської області від 22 липня 2013 року
було задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_9
та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про
поділ спільного майна подружжя.
Визнано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_9. Виділено у
власність та визнано право власності
за ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на ? частини
квартири АДРЕСА_1, кожному з подружжя.
Ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 04 вересня 2013 року дане
рішення залишено без змін і воно
набрало чинності.

Таким чином, позивач ОСОБА_6 визначив
своє право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1 лише з 04 вересня 2013
року, коли рішення суду першої
інстанції набрало чинності.

Відповідно до роз'яснення п.11
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №14 від 18.12.2009р. «Про судове
рішення у цивільній справі» згідно
яких встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявленого стороною
у спорі, зробленого до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено,
що сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач довідався про порушення свого
права лише після визначення ним свого
права власності на ? частину квартири, з
04 вересня 2013 року, коли рішення суду
першої інстанції набрало чинності, та
звернувся до суду про захист свого
порушеного права в 2014 році, не
пропустивши трирічний строк позовної
давності.

Тому колегія суддів вважає, що позивач
не пропустив своє право звернення до
суду, а тому висновки суду першої
інстанції про те, що позивач пропустив
строк позовної давності на звернення
до суду не відповідають фактичним
обставинам справи.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України
іпотека є видом забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6
Закону України "Про іпотеку" майно, що є
у спільній власності, може бути
передане у заставу (іпотеку) лише за
згодою усіх співвласників.

Оскільки рішення суду про визнання
квартири об'єктом права спільної
часткової власності ОСОБА_6, ухвалено 22
липня 2013 року та набрало чинності 04
вересня 2013 року (а.с.14-16), тобто
зазначені факти встановлено судом
більш як через п'ять років після
укладення спірного договору іпотеки
від 22.04.2007 року та підняття відсоткової
ставки 30.08.2008 року, тому права позивача
порушено не було. Також відповідно до
ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у
разу переходу права власності на
предмет іпотеки від іпотекодавця до
іншої особи, іпотека є дійсною для
набувача відповідного нерухомого
майна, навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою. Особа, до
якої перейшло право власності на
предмет іпотеки, набуває статус
іпотекодавця і має всі права і несе всі
його обов'язки за іпотечним договором у
тому обсязі і на тих умовах, що існували
до набуття ним права власності на
предмет іпотеки.

У п. 36 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають з кредитних правовідносин"
роз'яснено, що у разі переходу права
власності (права господарського
відання) на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою.

Відповідно до частини першої статті 3
ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.Частиною
першою статті 15 ЦК України визначено
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_9, ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» про розірвання
іпотечного договору за пропуском
строку позовної давності, суд першої
інстанції не врахував вимоги статті 3
ЦПК України та статті 15 ЦК України про
те, що в порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право,
та залишив поза увагою те, що позивач
набув право власності на ? частину
квартири лише в 2013 році, не встановивши,
чи дійсно порушується право позивача й
не з'ясувавши, в чому саме полягає
порушення цього права та яка інша
правова підстава на припинення
договору іпотеки мається в Законі
України «Про іпотеку», крім підстав
визначених в статті 17 даного Закону.

Оцінивши зібрані по справі докази
колегія суддів приходить до висновку,
що право позивача не порушено, так як
він надавав нотаріально посвідчену
письмову згоду на передачу в іпотеку
спільне сумісне майно подружжя, а свою
частку в спільному майні подружжя він
набув лише в 2013 році, вже після підняття
банком в односторонньому порядку
відсоткової ставки. Крім того, Закон
України «Про іпотеку» не передбачає
інших підстав для припинення іпотеки,
крім підстав визначених в ст. 17 даного
Закону та інших підстав, визначених
Законом України «Про іпотеку». Таких
інших підстав позивачем також не
доведено. Перевівши своє майно із
спільного сумісного майна подружжя в
спільне часткове майно, позивач не
спростував невідповідність договору
іпотеки закону, так як ним надавалась
нотаріально посвідчена згода на
передачу такого майна в іпотеку.

Так як суд першої інстанції ухвалив
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_9, ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» про
розірвання іпотечного договору за
пропуском строку позовної давності,
зробивши невідповідність висновків
суду обставинам справи та порушивши
норми матеріального і процесуального
права, то рішення суду першої інстанції
підлягає до скасування та ухвалення
нового рішення, яким ОСОБА_6 необхідно
відмовити в позові до ОСОБА_9, ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» про розірвання
іпотечного договору за недоведеністю
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 316, ЦПК
України, колегія суддів судової палати,
-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 27 травня 2014 року
задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 27 травня 2014 року
змінити, скасувавши його в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6 до ОСОБА_9, ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» про розірвання іпотечного
договору за пропуском строку позовної
давності.

Відмовити ОСОБА_6 в задоволенні
позовних вимог про розірвання
іпотечного договору до ОСОБА_9, ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» за
недоведеністю позовних вимог.
.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає чинності негайно після його
проголошення, але може бути оскаржено
до суду касаційної інстанції на
протязі двадцяти днів, починаючи з дня
його проголошення.

Головуючий :

Судді :