Справа № 742/3924/13-ц Провадження №
22-ц/795/1650/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Білокур В. І. Доповідач - Шевченко В. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка
В.М.суддів:Лакізи Г.П., Скрипки А.А.при
секретарі:Позняк О.М.за участю:позивача
ОСОБА_5 її представника ОСОБА_6,
відповідача ОСОБА_7 її представника
ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Прилуцького міськрайонного суду
Чернігівської області від 09 липня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_9 про визнання
такими, що втратили право користування
житловим приміщеням,

в с т а н о в и в:

Рішенням Прилуцького міськрайонного
суду Чернігівської області від 09 липня
2014 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_9
про визнання такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду ОСОБА_5 звернулась з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
зазначене рішення та постановити нове
про задоволення її позовних вимог у
повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що оскаржуване рішення
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
ОСОБА_5 зазначає, що є власником
спірного житлового приміщення і має
всі належні права на визнання
відповідачів таким, що втратили право
користування житловим приміщенням
через непроживання останніх більше
річного терміну без поважних причин у
будинку. Апелянт зазначає, що в
обґрунтуванні позовних вимог вона
посилалась на положення ст.41
Конституції України, норми ЦК України
(статті 316,317,386,391), що передбачають
захист права приватної власності. Крім
того, вказує, що відповідачі не є
особами, які належать до категорії
членів сім'ї власника житлового
будинку, оскільки ніколи не були
членами сім'ї позивачки в тому
розумінні, що в даному спірному
житловому будинку однією сім'єю з
власницею (позивачкою) ніколи не
проживали, тому застосування положень
статті 405 ЦК України судом першої
інстанції є необґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем належним чином не доведено,
що фактичне непроживання відповідачів
у спірному житловому приміщенні
становить понад встановлений 1 річний
строк без поважних причин. З таким
висновком суду першої інстанції
погоджується і апеляційний суд з таких
підстав.

Згідно із Свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно виданого
Прилуцькою міською радою 05.01.2005 року,
ОСОБА_5 є власником будинку в АДРЕСА_1
(а.с.7).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції
ОСОБА_7, (яка є рідною сестрою позивачки)
разом із своїм сином
ОСОБА_9.(племінником позивачки),
відповідно у березні 2005 року та в
березні 2006 року зареєструвалися в
зазначеному будинку по АДРЕСА_1 в м.
Прилуках.

Відповідно до ст.9 ч.4 ЖК України, ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше, як з підстав і порядку
передбачених законом.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи
захисту цивільних прав і інтересів
осіб.

Виходячи з загальних положень права
власності (ст.ст.316,317 ЦК), власнику
належить права володіння, користування
і розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону.
Відповідно, вселення відповідачів у
житлове приміщення, яке належить
позивачу на праві власності є
результатом реалізації права власника
й у них (відповідачів) виникає право
користування чужим майном, тобто
сервітутне право.

Оцінивши фактичні обставини справи та
визначивши їх правовий характер,
обставини, якими обґрунтовуються
позовні вимоги ОСОБА_5 про позбавлення
ОСОБА_7.та ОСОБА_9 права користування
належним їй на праві власності
будинком (непроживання у жилому
приміщенні понад встановлений строк
без поважних причин), суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку, що до цих правовідносин
підлягає застосуванню правова норма
ст.405 ЦК України. Зміст ст.405 ЦК України
передбачає, що члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним, мають
право користування цим житлом . При
цьому, ч.2 ст.405 ЦК України, передбачені
спеціальні підстави для визнання особи
такою, що втратила право на
користування житлом власника у разі
відсутності без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Апеляційний суд вважає безпідставними
посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_5,
на ту обставину, що застосування судом
положень ст.405 ЦК України є
необґрунтованим, оскільки у разі
виникнення спору між власником та
особами, які вселилися в житло, право
користування житлом має
речово-правовий характер, у зв'язку з
чим припинення цього права повинно
відбуватися згідно з вимогами статей
405,406 ЦК України, зокрема сервітут може
бути припинений за рішенням суду на
вимогу власника майна через
відсутність особи понад один рік у
спірному житловому приміщенні.

Не підлягає застосуванню при вирішенні
спору за позовом власника житлового
приміщення до особи, яка вселилась до
житлового приміщення у якості члена
його сім'ї ст.71 ЖК України, тому що
застосування зазначеної правової
норми можливе лише тоді, коли мова іде
про громадян, які набули право
користування житловим приміщенням у
державному чи комунальному житловому
фонді, однак втратили до нього інтерес
з різних підстав.

Також безпідставними є посилання в
апеляційній скарзі на ту обставину що
відповідачі не є особами, які належать
до категорії членів сім'ї власника
житлового будинку, оскільки ніколи не
були членами сім'ї позивачки, в
спірному житловому будинку однією
сім'єю із власницею (позивачкою) ніколи
не проживали тому не можливо до спірних
правовідносин застосовувати положення
ч.2 ст.405 ЦК України.

Оскільки, у рішенні Конституційного
суду України у справі за
конституційними поданнями Служби
безпеки України, Державного комітету
нафтової, газової та нафтопереробної
промисловості України, Міністерства
фінансів України щодо офіційного
тлумачення положень пункту 6 статті 12
Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей», частини четвертої
і п'ятої статті 22 Закону України «Про
міліцію» та частини першої статті 22
Закону України «Про пожежну безпеку»
(справа про офіційне тлумачення
терміна член сім'ї) від 03.06.1999 року у
справі №1- 8/99 №5- рп/99, зазначено, що щодо
поняття член сім'ї Конституційний Суд
України виходить з об'єктивної
відмінності його змісту від галузі
законодавства, підкреслюючи при цьому,
що навіть міжнародно-правовими актами
не встановлено єдиних критеріїв чи
посібного переліку членів сім'ї.

Враховуючи, що ОСОБА_7 є рідною сестрою,
а ОСОБА_9 - племінником власника
житлового будинку ОСОБА_5, та
аналізуючи зміст норм галузевого
законодавства, що регулює питання
втрати права користування житловим
приміщенням, апеляційний суд вважає, що
відповідачів належить відносити до
осіб, які користувалися цим житлом на
правах членів сім'ї власника житлового
приміщення.

Згідно з п.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків встановлених цим Кодексом..

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України
передбачено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях, тобто
твердженнях які самі по собі
потребують доведення.

Правильно встановивши обставини
справи, оцінивши надані сторонами
докази у відповідності із правилами
ст.212 ЦПК України, встановивши що
однорічний строк невикористання
сервітуту встановлений ч.2ст405 ЦК
України не сплинув, і наявні поважні
причини які перешкоджають
відповідачам проживати у спірному
житловому будинку, суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив в
задоволенні позову ОСОБА_5

Місцевий суд повно і всебічно дослідив
обставини справи, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює. Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи, тому
апеляційну скаргу необхідно
відхилити,а рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного
суду Чернігівської області від 09 липня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: