Справа № 463/93/14
Провадження № 22-ц/783/2042/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І.,
Копняк С.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 22 січня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 - законного
представника ОСОБА_7, приватного
нотаріуса Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, третьої
особи: Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради,
про поновлення строку прийняття
спадщини, -

в с т а н
о в и л а:

В січні 2013 року ОСОБА_2 в особі свого
представника звернувся в суд з позовом,
який в подальшому був уточнений до
ОСОБА_9 - законного представника ОСОБА_7,
приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
третьої особи: Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради,
про поновлення строку прийняття
спадщини. Свої вимоги мотивує тим, що
згідно відомостей, що містяться у
свідоцтві про смерть Серія НОМЕР_1 від
11.01.2013 року, його батько - ОСОБА_11 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, про факт смерті якого йому
не було відомо до 11.01.2013 року, дати коли
його представником було отримано
вказане вище Свідоцтво про смерть. Дані
обставини пояснюються тим, що ОСОБА_11
зник безвісті 11.08.2009 року, за фактом
його зникнення 13.08.2009 року була
порушена кримінальна справа. Про хід та
результати розслідування зникнення
батька він не отримував жодної
офіційної інформації, лише довідувався
по телефону від ОСОБА_9 - тодішньої
дружини батька, яка є матір'ю другого
сина ОСОБА_11 - ОСОБА_7, оскільки одразу
після зникнення батька, побоюючись за
своє життя, він виїхав в Канаду до
матері, яка з батьком була розлучена, де
перебуває і по сьогоднішній день. З
певних неофіційних джерел він
дізнався, що батька викрали і це
викрадення певним чином пов'язане із
бізнесовими справами, якими він
(батько) займався. Оскільки протягом
довгого періоду часу про зникнення
батька не було жодної інформації та,
враховуючи положення ст. 46 ЦК України
про те, що особа може бути оголошена
померлою, якщо у місці її постійного
проживання немає відомостей про місце
її перебування протягом трьох років,
він вважав, що можливе рішення про
оголошення померлим його батька може
бути ухваленим тільки після спливу
трирічного строку з моменту його
зникнення, тобто після 11.08.2012 року. Саме
тому він написав заяву про прийняття
спадщини 18.10.2012 року в Канаді, підпис на
якій було завірено віце-консулом
Генерального консульства України в
Торонто та передав заяву своєму
представнику - ОСОБА_4, яка у свою чергу
мала б подати цю заяву нотаріусу після
оголошення батька померлим, отримання
свідоцтва про смерть та відкриття
спадкової справи. Оскільки від
правоохоронних органів не поступало
жодної формації по факту зникнення
батька, а також не було інформації чи
відкрито в суді провадження щодо
визнання батька безвісно відсутнім або
померлим, 07 грудня 2012 року він оформив
довіреність на ОСОБА_4, яку просив
отримати інформацію про батька та бути
його представником у всіх його справах.
11 січня 2013 року ОСОБА_4 звернулась в
Галицький відділ ДРАЦС, оскільки його
батько до моменту зникнення проживав
та був зареєстрований в Галицькому
районі м. Львова, для отримання
інформації по справі, де їй повідомили,
що в них знаходиться свідоцтво про
смерть ОСОБА_11, яке ОСОБА_4 і отримала на
підставі заяви. У свідоцтві зазначено,
що ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. 15.01.2013
року ОСОБА_4 звернулась до нотаріуса
ОСОБА_12 для отримання інформації про
спадкову справу після встановлення
офіційної дати смерті батька. Із
отриманого витягу зі спадкового
реєстру стало відомо, що така спадкова
справа заведена приватним нотаріусом
ОСОБА_8 В подальшому вона звернулася до
цього нотаріуса із заявою про
прийняття спадщини, однак 17.01.2013 року
вказаним нотаріусом їй була надана
відповідь про пропущення строку для
прийняття спадщини. Колишня дружина
померлого не повідомила йому жодних
обставин визнання його батька
померлим, а також сам факт такого
визнання, а відтак він змушений
звернутися до суду. Вважає, що такий
строк він пропустив з поважних причин.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_5 - законного представника ОСОБА_7,
приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
третьої особи: Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради,
про поновлення строку прийняття
спадщини - задоволено в повному обсязі.

Визначено ОСОБА_2 додатковий строк на
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_11 терміном 3 місяці з дня набрання
рішенням законної сили.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_5, вважає
його незаконним та необґрунтованим,
таким, що ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Стверджує, що вона у справі є
неналежним відповідачем. Дане
твердження обґрунтовує тим, що
відмовилася від прийняття спадщини
після смерті чоловіка на користь її
малолітнього сина ОСОБА_7. Оскільки
позов про поновлення строку прийняття
спадщини за законом пред'являється до
спадкоємців, які прийняли спадщину,
відповідачем у даній справі мав бути
малолітній ОСОБА_7, а не вона.
Посилаючись на норми цивільного та
цивільного процесуального
законодавства обґрунтовує свій
процесуальний статус у справі як
законного представника малолітнього
сина. Відтак, вважає, що суд повинен був
відмовити в задоволенні позовних
вимог, оскільки позов пред'явлений до
неналежного відповідача, а позивач не
подав клопотання про заміну
відповідача. Просить скасувати рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 22 січня 2014 року та ухвалити нове,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.Відповідно до статті 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбчено, що під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК
України спадкування здійснюється за
заповітом або за законом.

Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК
України спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно зі
спадкоємцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини. Для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України за
позовом спадкоємця, який пропустив
строк для прийняття спадщини з
поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 24 постанови від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування», особа, яка не
прийняла спадщину в установлений
законом строк, може звернутися до суду
з позовною заявою про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини відповідно до частини третьої
статті 1272 ЦК України.

Суд, відповідно до п. 24 вказаної
Постанови, вирішуючи питання про
визначення особі додаткового строку,
досліджує поважність причини пропуску
строку для прийняття спадщини. При
цьому необхідно виходити з того, що
поважними є причини, пов'язані з
об'єктивними, непереборними, істотними
труднощами для спадкоємця на вчинення
цих дій.

Положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть
бути застосовані у випадку доведеності
наявності перешкод для подання
відповідної заяви та наявності підстав
для визнання судом цих обставин
поважними.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК
України спадщина відкривається
внаслідок смерті особи або оголошення
її померлою.

На підставі ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом
відкриття спадщини є день смерті особи
або день, з якого вона оголошується
померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК
України, для прийняття спадщини
встановлюється строк у шість місяців,
який починається з часу відкриття
спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1272 ЦК України за
позовом спадкоємця, який пропустив
строк для прийняття спадщини з
поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини.

В судовому засіданні районного суду
встановлено, що ОСОБА_5 звернулася в суд
із заявою про оголошення ОСОБА_11
померлим. Рішенням Галицького
районного суду м. Львова від 28.03.2012 року
заяву ОСОБА_5 задоволено та оголошено
померлим ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, м.
Белиці, Німеччина, зареєстрованого за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 95).

З свідоцтва про смерть вбачається, що
ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, про що
вчинено актовий запис № 02 від 22.05.2012
року (а.с. 4).

Судом встановлено, що після його смерті
відкрилася спадщина і спадкоємцями 1-ої
черги є позивач та син відповідача
ОСОБА_5 - ОСОБА_7, оскільки його мати
відмовилася на його користь від
прийняття спадщини.

З свідоцтва про народження (а.с. 3),
вбачається, що ОСОБА_2 народився
ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Львові і його батьками
є визнаний померлим ОСОБА_11 та ОСОБА_13.

З свідоцтва про шлюб (а.с. 42) вбачається,
що ОСОБА_11 уклав 22.07.2006 року шлюб з
ОСОБА_14, після чого їй було присвоєне
прізвище чоловіка ОСОБА_11.

Згідно заяви про відмову від прийняття
спадщини (а.с. 46) ОСОБА_5 відмовилася від
прийняття спадщини після смерті її
чоловіка на користь сина померлого,
ОСОБА_7.

З свідоцтва про право на спадщину від
13.12.2012 року (а.с. 62), витягів про
реєстрацію в Спадковому реєстрі,
вбачається, що ОСОБА_11 на час відкриття
спадщини був власником ряду нежитлових
приміщень, розташованих в с. Муроване
Пустомитівського району Львівської
області.

Як вбачається із заяви про прийняття
спадщини за законом ОСОБА_5 вказала, що
крім неї і її сина ОСОБА_7, інших
спадкоємців немає (а.с. 39), однак даний
факт, як встановлено судом не
відповідає дійсності, оскільки в
ОСОБА_11 був й інший син, який є
спадкоємцем і позивачем поданій справі
- ОСОБА_2

Також в судовому засіданні районного
суду встановлено, шо позивач на момент
оголошення його батька померлим
проживав в Канаді. Йому не було відомо
про факт оголошення його батька
померлим, крім того він не брав участі
та не був залучений у справі за заявою
ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_11 померлим, а
відтак не був знайомий із зазначеним
вище рішенням Галицького районного
суду м. Львова, а дізнався про це лише у
січні 2013 року, як вбачається із заяви
позивача поданої нотаріусу через
Генеральне консульство України в
Торонто (Канада), а також
листа-повідомлення № 1/01-16 від 17.01.2013
року, який позивач отримав від
приватного нотаріуса ОСОБА_8 (а.с. 5, 6).

При цьому, відповідно до п.п. 18, 24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 у
справах про спадкування нотаріуси; не є
заінтересованими особами і не повинні
залучатися до участі у справі.
Відповідачами у справі про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини є спадкоємці, які прийняли
спадщину. При відсутності інших
спадкоємців за заповітом і за законом,
усунення їх від права на спадкування,
неприйняття ними спадщини, а також
відмови від її прийняття відповідачами
є територіальні громади в особі
відповідних органів місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини.

Таким чином, приватний нотаріус, який
відмовив позивачу у видачі свідоцтва
про право на спадщину через пропуск
позивачем строку для прийняття
спадщини, не є належним відповідачем у
справі про визначення спадкодавцю
додаткового строку для прийняття
спадщини.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до ЦПК України в
межах заявлених ними вимог.

Згідно зі ст. 33 ЦПК України суд не
вправі за власної ініціативи без
відповідного клопотання позивача
замінити неналежного відповідача або
залучити до участі у справі
співвідповідача.

При цьому, в даному випадку, ні позивач,
ні представник позивача будь-яких
клопотань про заміну відповідача чи
залучення співвідповідача до суду не
надавали.

За таких обставин, суд першої інстанції
зазначив, що позов ОСОБА_2 до приватного
нотаріуса (який не є заінтересованою
особою у справі про спадкування та не є
спадкоємцем чи особою, якій спадщина
могла б відійти в разі визнання її
відумерлою) про визначення додатково
строку для прийняття спадщини не
підлягає задоволенню, однак позивач
правильно звернувся до
співвідповідача ОСОБА_5, яка діє в
інтересах малолітнього сина ОСОБА_7, і
твердження представників відповідача,
що ОСОБА_5 також неналежний відповідач
у справі, адже і вона відмовилася від
прийняття спадщини, - не відповідають
дійсності, оскільки як встановлено
судом її син ОСОБА_7 є малолітнім, а
відтак не має цивільної процесуальної
дієздатності і позивач правильно
визначив співвідповідача, - його матір,
як законного представника свого сина,
яка діє в інтересах свого сина, а відтак
позовні вимоги щодо неї підлягають до
задоволення.

Враховуючи вищенаведене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
ОСОБА_2 пропустив встановлений законом
шестимісячний термін для подачі заяви
про прийняття спадщини із поважних
причин, а тому його позов слід
задовольнити та визначити йому
додатковий строк терміном три місяці
для подання заяви про прийняття
спадщини після смерті батька ОСОБА_11.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Решта доводів апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи та
рішенням і додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги, матеріали справи,
зміст оскаржуваного судового рішення,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення, тому
підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 22 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти дів нз дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Копняк С.М.