Справа № 161/4295/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Присяжнюк Л.М. Провадження №
22-ц/773/1272/14 Категорія: 47 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Русинчука М.М., Мудренко
Л.І.,

при секретарі - Лимар Р.С.,

з участю позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідачів -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
встановлення сервітуту, усунення
перешкод у користуванні майном та
стягнення моральних збитків, за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 та
апеляційною скаргою відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Луцького
міськрайонного суду від 10 липня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного
суду від 10 липня 2014 року у задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
встановлення сервітуту, усунення
перешкод у користуванні майном та
стягнення моральних збитків
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_2, покликаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи
просив скасувати дане рішення.

В апеляційній скарзі відповідачі
ОСОБА_3, ОСОБА_4 покликаючись на
порушення судом норм процесуального
права просили скасувати рішення та
постановити нове, яким відмовити у
позові та вирішити питання про
стягнення витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга позивача та
апеляційна скарга відповідачів
підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, а
відповідач ОСОБА_3 є власником квартири
№ 1 в цьому ж будинку. Крім того, у
спільному користуванні сторін
знаходяться приміщення кухні, площею 2,1
м.кв. та коридору, площею 3,2 м.кв. (а.с.
40-41). На підставі державного акта на
право власності на земельну ділянку
позивачу належить 0,0102 га земельної
ділянки по АДРЕСА_2 (а.с.5).

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_2,
посилався на те, що на земельній
ділянці, що належить на праві власності
ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 знаходиться
вбиральня, що перебуває у спільному
користуванні сторін, а тому, для
можливості користування спільною
вбиральнею просив встановити
постійний сервітут на земельній
ділянці, що належить на праві власності
ОСОБА_6.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 Земельного
кодексу України, право земельного
сервітуту - це право власника або
землекористувача земельної ділянки на
обмежене платне або безоплатне
користування чужою земельною ділянкою
(ділянками).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 401 ЦК України
право користування чужим майном
(сервітут) може бути встановлене щодо
земельної ділянки, інших природних
ресурсів (земельний сервітут) або
іншого нерухомого майна для
задоволення потреб інших осіб, які не
можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно
визначеній особі(особистий сервітут)

Отже, сервітут - це право обмеженого
користування чужим майном.

Потреба встановлення сервітуту
виникає у тих випадках, коли власник
майна не може задовольнити свої
потреби будь-яким способом.

Таким чином, підставою встановлення
сервітуту є відсутність у будь-якої
особи, у тому числі й у власника майна,
можливості задовольнити свої потреби
іншим способом, як встановлення права
користування чужим майном - сервітуту.

Матеріали справи не містять доказів
про належність ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4
на праві спільного користування
вбиральні. Зокрема, відповідно до
технічного паспорта на квартиру
АДРЕСА_3 у м. Луцьку у спільному
користуванні з квартирою № 2 перебуває
кухня ІІ пл. 2.1 кв. м., коридор І пл. 3.2
кв.м. (а.с.40-41), наявність такого об'єкту
як вбиральня в технічному паспорті не
відображена.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦК України, особа
не може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Виходячи з викладеного суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку, що вимога позивача про
встановлення сервітуту для можливості
користуватися спільною вбиральнею є
необґрунтованою.

Позивач в супереч вимогам ст. 10, 60 ЦПК
України не довів належними та
допустимими доказами обставин, на які
посилається, згідно яких має право
вимагати встановлення земельного
сервітуту, а відповідач зобов'язаний
надати право користування земельною
ділянкою на умовах сервітуту.

Разом з тим судом встановлено, що
відповідач ОСОБА_3 не чинить перешкод
позивачу в користуванні газовою
трубою.

Таким чином, суд першої інстанції,
виходячи з встановлених обставин
справи та наданих доказів обґрунтовано
відмовив в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не
спростовують висновків суду та не
містять підстав для скасування
оскаржуваного рішення суду, яке
постановлено з дотриманням вимог
матеріального і процесуального права.

Що стосується доводів апеляційної
скарги відповідачів про необхідність
стягнення на їх користь витрат на
правову допомогу в розмірі 2000 грн., то
така вимога до задоволення не підлягає
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про
граничні розміри компенсації витрат,
пов'язаних з розглядом цивільних та
адміністративних справ і порядок їх
компенсації за рахунок держави»
затверджено граничні розміри
компенсації витрат, пов'язаних з
розглядом справ. Додатком до цієї
постанови встановлено, що розмір
компенсації витрат, пов'язаних із
правовою допомогою стороні, на користь
якої ухвалено судове, якщо компенсація
сплачується іншою стороною, не
перевищує суму, що обчислюється
виходячи з того, що зазначеній особі
виплачується 40 відсотків розміру
мінімальної заробітної плати за годину
її роботи.

Відповідачами та їх представником не
надано суду розрахунків витрат на
правову допомогу з огляду на
витрачений на її надання час, а самі по
собі акт виконаних робіт та квитанція
про сплату гонорару не можуть бути
підставою для стягнення цих витрат з
іншої сторони.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для скасування чи зміни
оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача
ОСОБА_2 та апеляційну скаргу
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного
суду від 10 липня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді