У х в а л а

іменем україни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 в своїх
інтересах та інтересах неповнолітньої
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»,
треті особи: ОСОБА_6, орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Дніпровської районної у м. Херсоні
ради, про визнання договорів
недійсними, припинення обтяжень
нерухомого майна за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» на рішення Дніпровського
районного суду м. Херсона від 24 грудня
2013 року та рішення апеляційного суду
Херсонської області від 14 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду в своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4 із указаним
позовом, посилаючись на те, що 14 серпня
2008 року його дружина, ОСОБА_6, уклала із
ОСОБА_5 договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, який того ж дня
передав цю квартиру в іпотеку
публічному акціонерному товариству
«УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»).
Посилаючись на те, що на момент
укладення договорів купівлі-продажу та
іпотеки у квартирі була зареєстрована
та проживала його неповнолітня донька -
ОСОБА_4, а його дружина відчужила
квартиру без дозволу органу опіки і
піклування, правочин є фіктивним,
позивач просив визнати зазначені
договори купівлі-продажу та іпотеки
недійсними, припинити обтяження
нерухомого майна.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 24 грудня 2013 року позов
ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_4,
задоволено. Визнано договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 14 серпня 2008 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_5, недійсним. Визнано договір
іпотеки від 14 серпня 2008 року, укладений
між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5,
недійсним. Припинено обтяження
зазначеної квартири.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 14 квітня 2014
року рішення районного суду скасовано
в частині задоволення позову ОСОБА_3,
який діє в своїх інтересах, про
визнання договорів недійсними,
припинення обтяження. У задоволенні
цієї частини позову відмовлено. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
про задоволення позову ОСОБА_3 в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_4
залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк»
просить скасувати судові рішення,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов та визнаючи
договори купівлі-продажу та іпотеки
недійсними, суд першої інстанції
виходив із того, що дозвіл на укладення
договору купівлі-продажу квартири, в
якому була зареєстрована неповнолітня
дитина, органом опіки і піклування не
надавався, тому договір
купівлі-продажу є нікчемним у силу ст.
224 ЦК України і недійсним в силу ст. 234 ЦК
України. Крім того, суд послався на те,
що на момент укладення договору
іпотеки ОСОБА_5 не набув права
власності на спірну квартиру, оскільки
квартиру на себе не зареєстрував, а
тому не мав права передавати її в
іпотеку.

Частково скасовуючи рішення районного
суду, апеляційний суд погодився зі
висновками суду першої інстанції про
те, що спірна квартира була відчужена
без згоди органу опіки і піклування,
хоча у ній проживала неповнолітня
дитина, яка не має іншого житла, тому
договір є нікчемним і укладений без
наміру створити правові наслідки. При
цьому апеляційний суд відмовив ОСОБА_3
в позову в частині захисту його
інтересів, так як його права не
порушені.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що 14 серпня 2008 року
ОСОБА_6 уклала із ОСОБА_5 договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Того ж дня ОСОБА_5, на забезпечення
виконання свого зобов'язання за
кредитним договором, передав зазначену
квартиру в іпотеку ПАТ «УкрСиббанк».

Пред'являючи позов, ОСОБА_3, який діяв в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, посилався на те,
що зазначений договір купівлі-продажу
квартири було укладено за відсутності
згоди органу опіки і піклування, хоча
на той момент у квартирі була
зареєстрована неповнолітня ОСОБА_4, а
також на те, що договір укладено без
наміру створити правові наслідки, а
ОСОБА_5 передав квартиру в іпотеку, не
зареєструвавши її на себе.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» судам роз'яснено, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Визнаючи договір купівлі-продажу
квартири недійсним на підставі ст. ст.
203, 224 ЦК України, ст. 12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних осіб і безпритульних дітей»
та пославшись на те, що у спірній
квартирі на момент продажу була
зареєстрована неповнолітня ОСОБА_4, а
попередньої згоди органу опіки і
піклування не надано, суди не звернули
уваги на те, що згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

У ст. 212 ЦПК України передбачені умови,
відповідно до яких суд має оцінювати
надані сторонами докази.

Взявши за основу довідку КП
«Дніпровський» від 31 жовтня 2013 року
щодо підтвердження факту реєстрації
неповнолітньої ОСОБА_4 у спірній
квартирі на момент вчинення спірного
правочину у серпні 2008 року, суди у
порушення наведених норм права не дали
оцінки доказам відсутності прав
неповнолітньої дитини на спірну
квартиру, поданим ОСОБА_6 при укладенні
договорів купівлі-продажу та ОСОБА_5
при укладенні договору іпотеки.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК
України не дали належної правової
оцінки нотаріально засвідченій заяві
ОСОБА_3, підписаній при укладенні
спірного договору купівлі-продажу про
те, що цей договір не порушує прав
неповнолітніх.

У п. 44 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК
України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону
України «Про охорону дитинства» батьки
не мають права без дозволу органу опіки
і піклування укладати договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні
виходити із того, чи мала дитина право
власності на предмет іпотеки чи право
користування предметом іпотеки на
момент укладення договору іпотеки.

Суди наведеного не врахували та не
перевірили тверджень банка про те, що
неповнолітня, на момент укладення
договору купівлі-продажу, ОСОБА_4
відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України могла
проживати та мала право користування
житловим будинком АДРЕСА_2, який
належить її батькові - ОСОБА_3, а також у
будинку АДРЕСА_3, в якому він
зареєстрований. Тобто не з'ясували чи
дійсно неповнолітня ОСОБА_4 проживала у
спірній квартирі, хоча це має юридичне
значення для вирішення спору, оскільки
Закон України «Про основи соціального
захисту бездомних осіб і безпритульних
дітей» захищає житлові права дітей у
разі його дійсного, а не формального
порушення.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року № 14
«Про судове рішення у цивільній
справі» судам роз'яснено, що у
мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів, розрахунки,
з яких суд виходив при задоволенні
грошових та інших майнових вимог.
Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Суди першої та апеляційної інстанцій у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України доводів сторін по суті
позовних вимог не перевірили; не
оцінили докази, подані сторонами, в їх
сукупності; не обґрунтували прийняття
одних доказів і відхилення інших;
фактичні обставини справи, від яких
залежить правильне вирішення спору,
належним чином не встановили; не
визначились які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Крім того, суди першої та апеляційної
інстанцій дійшли до передчасного
висновку про визнання договору іпотеки
недійсним з підстав недотримання
ОСОБА_5 процедури переходу права
власності на квартиру та відсутності у
нього цього права в момент укладення
договору іпотеки.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону
України «Про іпотеку», у разі якщо
іпотекою забезпечується повернення
позики, кредиту для придбання
нерухомого майна, яке передається в
іпотеку, договір купівлі-продажу цього
нерухомого майна та іпотечний договір
можуть укладатися одночасно.

Частиною 1 ст. 210 ЦК України встановлено,
що правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації (ч. 4 ст. 334 ЦК України у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин).

Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 5 Закону України
«Про іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» іпотечний
договір, предметом іпотеки за яким є
нерухомість, що належить третім особам
та стане власністю іпотекодавця після
укладення такого договору,
посвідчується нотаріусом до моменту
оформлення права власності
іпотекодавця на нерухомість. Обтяження
іпотекою нерухомого майна підлягає
державній реєстрації в установленому
законом порядку незалежно від того, хто
є власником цього майна на час
укладення іпотечного договору.

Суди не врахували того, що право
власності ОСОБА_5 на спірну квартиру
виникло з моменту державної реєстрації
договору купівлі-продажу, яке
відбулось 14 серпня 2008 року о 15 год. 21 хв.
згідно витягу з державного реєстру
правочинів, після чого він мав право
розпоряджатися спірною квартирою на
власний розсуд, у тому числі й
передавати її в іпотеку.

Частиною 5 ст. 1057-1 ЦК України
встановлено, що, визнаючи недійсним
договір застави, який забезпечував
виконання зобов'язання позичальника за
кредитним договором, суд за заявою
кредитодавця накладає арешт на майно,
яке було предметом застави. Такий арешт
підлягає зняттю після виконання
зобов'язання повернути кредитодавцю
кошти за кредитним договором, а у разі
визнання кредитного договору
недійсним - після виконання
зобов'язання повернути кредитодавцю
кошти в розмірі, визначеному судом
відповідно до частини першої цієї
статті.

На порушення наведеної норми
матеріального права суд першої
інстанції, визнавши договір іпотеки
недійсним, не розглянув заяву ПАТ
«УкрСиббанк» про накладення арешту на
спірну квартиру, чим порушив
процесуальне право банка на судовий
захист його прав.

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України
якщо спір не врегульовано у порядку,
визначеному ч. 3 цієї статті, суд
вирішує питання про склад осіб, які
братимуть участь у справі.

Вирішуючи питання про призначення
справи до судового розгляду, суд в
обов'язковому порядку має вирішити
питання про склад осіб, які братимуть
участь у справі.

Суди у порушення наведених норм
процесуального права не вирішили
питання щодо залучення до участі у
справі в якості співвідповідача
попереднього власника цього майна -
ОСОБА_6, у порушення ст. ст. 11, 33 ЦПК
України не роз'яснили позивачеві його
право на подачу відповідної заяви, хоча
предметом позову є визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири, за
яким вона виступала відчужувачем.

Крім того, установивши, що договір
купівлі-продажу квартири є нікчемним,
суди мають застосувати наслідки
недійсності нікчемного правочину, а
незалучення до участі у справі
відчужувача майна унеможливлює
покладення на нього обов'язку з
повернення грошових коштів, отриманих
з його реалізації.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Укрсиббанк»
задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Херсона від 24 грудня 2013 року та
рішення апеляційного суду Херсонської
області від 14 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська