У Х В А Л А

іменем україни

30 липня2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Іст Сайд
Девелопмент» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, третя особа - реєстраційна
служба Запорізького міського
управління юстиції, про визнання
договорів купівлі-продажу недійсними,
скасування державної реєстрації права
власності за касаційною скаргою ОСОБА_6
на рішення апеляційного суду
Запорізької області від 11 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Іст Сайд
Девелопмент» (далі - ТОВ «Іст Сайд
Девелопмент») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
08 серпня 2006 року уклало із фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 (далі - ФОП
ОСОБА_4) договір про спільну діяльність,
відповідно до умов якого вони
домовились про будівництво нерухомого
майна, розташованого по АДРЕСА_1, та
подальше оформлення цього майна у
власність товариства. У порушення
зазначеного договору на підставі
рішення суду він оформив право
власності на об'єкт незавершеного
будівництва на себе та відчужив це
майно частково ОСОБА_5 та частково
ОСОБА_6 за договорами купівлі-продажу
від 03 серпня 2010 року та від 25 грудня 2012
року відповідно.

Посилаючись на те, судове рішення, яким
за ОСОБА_4 визнано право власності на
зазначене приміщення, було скасовано й
він не мав права його відчужувати,
позивач просив визнати зазначені
договори купівлі-продажу недійсними,
скасувати державну реєстрацію права
власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на
недобудовану споруду торгівельного
комплексу літ. «А», розташованого по
АДРЕСА_1

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 24 грудня 2013
року у задоволенні позову ТОВ «Іст Сайд
Девелопмент» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 11 лютого 2014
року рішення районного суду скасовано.
Позов ТОВ «Іст Сайд Девелопмент»
задоволено. Визнано договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення № 2 будівлі торгівельного
комплексу літ. А-2 у будинку АДРЕСА_1,
укладений 03 серпня 2010 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_5, недійсним. Визнано договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення № 1 будівлі торгівельного
комплексу літ. А-2 у будинку АДРЕСА_1,
укладений 03 серпня 2010 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_6, недійсним. Скасовано
державну реєстрацію права власності
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на зазначені
нежитлові приміщення.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й залишити рішення суду першої
інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
оспореними договорами купівлі-продажу
права позивача не порушені, оскільки
під час їх укладення власником майна
був ОСОБА_4

Скасовуючи рішення районного суду та
задовольняючи позов, апеляційний суд
виходив із того, що судове рішення, яким
за ОСОБА_4 визнано право власності на
об'єкт незавершеного будівництва, що
продано ОСОБА_6, було скасовано. Тобто
на момент укладення договору
купівлі-продажу право власності у
ОСОБА_4 як відчужувача було відсутнє,
тому він не мав права на продаж майна.

Проте повністю з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 08 серпня 2006 року
ТОВ «Іст Сайд Девелопмент» уклало із
ФОП ОСОБА_4 договір про спільну
діяльність, відповідно до умов якого
вони домовились про будівництво
нерухомого майна, розташованого по
АДРЕСА_1, та подальше оформлення цього
майна у власність товариства.

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 14 серпня 2007 року визнано
недобудовану споруду торгівельного
комплексу під літ. «А», розташовану на
перехресті пр. Ювілейному по вул.
Запорізького козацтва у м. Запоріжжі
об'єктом нерухомості, якому присвоєно
поштову адресу: АДРЕСА_1. За ОСОБА_4
визнано право власності на зазначену
недобудовану споруду.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 02 квітня 2013 року наведене
рішення районного суду скасовано,
провадження у справі - закрито.

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 09 лютого 2009 року за
ОСОБА_4 визнано право власності на 20/100
частин будівлі торгівельного
комплексу літ. А-2, загальною площею 1 021,7
кв. м, що розташована по АДРЕСА_1

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 24 жовтня 2013 року зазначене
рішення суду першої інстанції було
скасовано, провадження у справі -
закрито.

Заочним рішенням Заводського
районного суду м. Запоріжжя від 28
жовтня 2012 року за ОСОБА_4 визнано право
власності на нежитлове приміщення № 1
будівлі торгівельного комплексу літ.
А-2, розташованої по АДРЕСА_1

03 серпня 2010 року та 25 грудня 2012 року
ОСОБА_4 продав зазначене нежитлове
приміщення ОСОБА_5 та ОСОБА_6
відповідно, який 26 грудня 2012 року
зареєстрував своє право власності на
нього.

Ухвалою Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 12 квітня 2013 року заочне
рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 28 жовтня 2012 року
скасовано, а ухвалою цього ж суду від 18
травня 2013 року позов ОСОБА_4 у справі за
його позовом до ТОВ «Іст Сайд
Девелопмент» про визнання права
власності залишено без розгляду.

Отже, всі судові рішення, на підставі
яких ОСОБА_4 набув право власності на
спірні приміщення, скасовані.

Разом з тим, згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення або оспорювання.

У відповідності до цивільного
законодавства особа, яка вважає, що її
речові права порушено, має право
звернутися до суду як з позовом про
визнання відповідної угоди недійсною (
ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК
України).

Пред'являючи позов, ТОВ «Іст Сайд
Девелопмент» посилалось на те, що
судове рішення про визнання за ОСОБА_4
права власності на указане нежитлове
приміщення в подальшому було
скасовано, а, відтак, він не мав права
відчужувати це приміщення ОСОБА_6

За загальним правилом ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 330 ЦК України майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК
України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК
України.

Такі роз'яснення надані судам у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», які апеляційним судом до
уваги не взято.

Указаний правовий висновок також
викладений у постанові Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року № 6-95цс13 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

ТОВ «Іст Сайд Девелопмент» не було
стороною договорів купівлі-продажу,
які товариство оспорило.

Наведеного суд апеляційної інстанції
не врахував, не встановив в який спосіб
підлягає захист прав позивача, у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України доводів сторін по суті
позовних вимог не перевірив; фактичні
обставини справи, від яких залежить
правильне вирішення спору, належним
чином не встановив; не визначився які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК України щодо
оцінки доказів та законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ух в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 11 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська