АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1505/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19,27 Льон О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
Сіренко Ю. В. УХВАЛА
24 липня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоСіренка Ю. В.суддівМагди Л.
Ф. , Міщенка С. В. при
секретаріАнкудінові О.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційні
скарги представника ОСОБА_6 - адвоката
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на рішення
Канівського міськрайонного суду
Черкаської області від 16 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6
про стягнення коштів за користування
позикою та за позовом третьої особи,
яка заявляє самостійні вимоги щодо
предмету спору ОСОБА_8 до ОСОБА_6,
ОСОБА_9 про визнання договорів позики
недійсними та встановлення факту, що
має юридичне значення, заслухавши
представника позивача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
в с т а н о в и л а :
У грудні 2013 року ОСОБА_9 звернувся до
Канівського міськрайонного суду з
позовом до ОСОБА_6 про стягнення коштів
за користування позикою, обґрунтовуючи
свій позов тим, що 25.10.2010 року
відповідно до розписки відповідач у
присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_10
позичила у нього грошові кошти в
розмірі 135000 грн. з терміном повернення
через один рік, а саме до 01.11.2011 року.
Також 09.11.2010 року відповідно до
розписки відповідач у присутності
свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_10
позичила у нього грошові кошти в
розмірі 135000 грн. з терміном повернення
Відповідач у вказаний у розписках
термін грошові кошти не повернув, і
лише 26.01.2013 року йому було сплачено 135000
грн. по розписці від 25.10.2010 року та 26.02.2013
року сплачено 135000 грн. по розписці від
В добровільному порядку відповідач
відмовлявся сплачувати йому відсотки
за користування позикою, що змусило
позивача звернутись до суду із
зазначеним позовом, в якому просив
стягнути з відповідача по розписці від
25.10.2010 року: інфляційне збільшення
заборгованості в розмірі 401,34 грн., три
проценти річних від простроченої суми
в розмірі 5026,44 грн. та проценти за
користування грошовими коштами в
року: інфляційне збільшення
заборгованості в розмірі 265,94 грн., три
проценти річних від простроченої суми
в розмірі 5370,42 грн. та проценти за
користування грошовими коштами в
У січні 2013 року ОСОБА_8 звернувся до
суду з позовом, як третя особа, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору до ОСОБА_6, ОСОБА_9 про
визнання договорів позики недійсними
та встановлення факту, що має юридичне
значення, посилаючись на те, що з квітня
1994 року перебуває у фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_6, проживають разом у
будинку АДРЕСА_1, ведуть спільне
господарство, мають спільний бюджет.
Зазначав, що при складанні розписки від
25.10.2010 року він був свідком, але
письмової згоди як чоловік не надавав,
про існування розписки від 09.11.2010 року
дізнався лише в грудні 2013 року після
надходження позову до суду. Вказані
договори позики фактично створюють
обов'язки не лише для ОСОБА_6, а й для
нього, оскільки для погашення
заборгованості ОСОБА_9 має право
звернути стягнення на спільне майно
подружжя. Тому, просить суд встановити
факт його проживання з ОСОБА_6 однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в с.
Таганча Канівського району у період з
01.01.2004 року до дня звернення до суду
22.01.2014 року та визнати договори позики
від 25.10.2010 року та 09.11.2010 року укладені
між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 недійсними.
Рішенням Канівського міськрайонного
суду Черкаської області від 16 квітня 2014
року позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про
стягнення коштів за користування
позикою - задоволено.

Позов третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору
ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_9 про визнання
договорів позики недійними та
встановлення факту, що має юридичне
значення - задоволено частково.

Встановлено факт проживання
ОСОБА_8 та ОСОБА_6 однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу з 01.01.2004
року до 22.01.2014 року.

У решті позовних вимог відмовлено.

На це рішення представник ОСОБА_6 -
адвокат ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали
апеляційні скарги.

Адвокат ОСОБА_7, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального права, просить судове
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості.

Посилаючись на невідповідність
рішення суду дійсним обставинам справи
та вимогам закону, неповне з'ясування
обставин справи, недоведеність
обставин справи на які посилається
позивач, порушення норм матеріального
та процесуального права, апелянт
ОСОБА_8 просив вищевказане рішення суду
в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_9 заборгованості та в частині
відмови в задоволенні позову ОСОБА_8 до
ОСОБА_6, ОСОБА_9 про визнання договорів
позики недійсними скасувати та
ухвалити нове рішення, яким визнати
договори позики, укладені між ОСОБА_9 та
ОСОБА_6 від 25.10.2010 року та 09.11.2010 року
недійсними. В задоволенні позовних
вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості - відмовити.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в порядку
статті 303 ЦПК України, колегія суддів
судової палати приходить до висновку,
що в задоволенні апеляційних скарг
необхідно відмовити з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку- позовної
давності, тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. З ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом статті 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
па підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженій наявних, у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона передає у власність другій
стороні грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобовязується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів або таку ж кількість речей того
ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Встановлено, що 25.10.2010 року відповідач
ОСОБА_6 у присутності свідків ОСОБА_8 та
ОСОБА_10 позичила у ОСОБА_9 грошові кошти
в розмірі 135000 грн. з терміном
повернення через один рік, а саме до
01.11.2011 року.

Також 09.11.2010 року вона ж у присутності
свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_10
позичила у ОСОБА_9 грошові кошти в
розмірі 135000 грн. з терміном повернення
до 01.11.2011 року.

На підтвердження укладених договорів
позики представлені розписки
позичальника, досліджені судом в
порядку ст. 185 ЦПК України. (а.с. 5, 6)

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 545 ЦК України
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Наявність боргового документа
у боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

Відповідач у вказаний у розписках
термін грошові кошти не повернув, і
лише 26.01.2013 року позивачу було сплачено
135000 грн. по розписці від 25.10.2010 року та
26.02.2013 року сплачено 135000 грн. по
розписці від 09.11.2010 року. Вказаний факт
підтверджують відповідні розписки
позивача (а.с. 16, 18)

Встановивши факт, що борг за договорами
позики відповідачем повернуто, але не у
визначений у розписках строк, суд
дійшов вірного висновку про те, що
боржник відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК
України на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, та відповідно до
вимог ст.1048 ЦК України позикодавець має
також право на одержання від
позичальника процентів від суми позики
за ставкою Національного банку
України.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції вірно встановив, що
правовідносини, які виникли між
сторонами регулюються ст.ст. 625, 1046, 1047,
1049 ЦК України та дійшов обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
задоволення позову.

З урахуванням вказаних норм
матеріального права, та зважаючи на
характер спірних правовідносин,
колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги в цій частині
суттєвими не являються, були предметом
розгляду суду першої інстанції.

Не підлягають до задоволення й вимоги
апеляційної скарги ОСОБА_8

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_8 суд виходив з того, що на
момент укладення договорів позики від
25.10.2010 року та 09.11.2010 року ОСОБА_8 не був
одним із подружжя, так як з ОСОБА_6 не
перебували в зареєстрованому шлюбі та
не мали судового рішення, яке набрало
законної сили про встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу у вказаний період.

Зважаючи на вказані факти, колегія
суддів погоджується з висновками суду
про те, що договір позики відповідає
вимогам чинного законодавства, а позов
ОСОБА_8 в частині вимог про визнання
правочинів недійсними є безпідставним.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми
Сімейного кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року.

До сімейних відносин, які вже існували
на зазначену дату, норми СК України
застосовуються в частині тих прав і
обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності.

Колегія суддів вважає правильним
рішення суду про встановлення факту
спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_6
з 2004 року, оскільки за діючим
законодавством України, який діяв до 2004
року встановлення такого факту не
передбачалося.

З огляду на це доводи, викладені в
апеляційних скаргах, правильності
висновків суду першої інстанції не
спростовують та не дають підстав для її
задоволення.

Ухвалене у справі рішення є
законним та обґрунтованим і підстав
для його скасування за наведеними у
скарзі доводами немає.

Керуючись ст.ст. 307; 308; 314; 315 ЦПК України,
колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги представника
ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та ОСОБА_8 -
відхилити, а рішення Канівського
міськрайонного суду Черкаської
області від 16 квітня 2014 року у даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :