У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Горелкіної Н.А.,
Євтушенко О.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом заступника
прокурора Приморського району м. Одеси
в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про визнання недійсними
заповіту та договору дарування
квартири, витребування квартири з
незаконного володіння та визнання
права власності на квартиру, за
касаційною скаргою ОСОБА_4, до якої
приєднався заступник прокурора
Одеської області, на рішення
апеляційного суду Одеської області від
18 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2006 року заступник прокурора
Приморського району

м. Одеси в інтересах ОСОБА_4 звернувся
до суду з позовом, у якому зазначав, що
навесні 2003 року ОСОБА_8 познайомився зі
ОСОБА_9, який на його прохання, у зв'язку
з хворобою, погодився допомагати та
доглядати до смерті.

24 квітня 2003 року ОСОБА_8 склав заповіт
на дружину ОСОБА_9 - ОСОБА_10, а 06
лютого 2004 року - договір дарування
належної йому на праві власності
квартири АДРЕСА_1, з правом довічного
проживання у цій квартирі.

Прокурор зазначав, що, укладаючи
договір дарування, ОСОБА_8 вважав, що
підписує договір довічного утримання
та просив визнати недійсними заповіт
від 24 квітня 2003 року та договір
дарування спірної квартири від 06
лютого 2004 року, а також просив
витребувати квартиру з незаконного
володіння ОСОБА_6, ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 та визнати за
ним право власності на спірну квартиру.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 16 січня

2012 року позов заступника задоволено
частково. Витребувано квартиру АДРЕСА_1
з незаконного володіння ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 У задоволенні
вимог про визнання недійсним заповіту
та договору дарування квартири і
визнання права власності на квартиру
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 18 березня 2014 року рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 16 січня

2012 року у частині задоволення позову
про витребування квартири з
незаконного володіння скасовано, у цій
частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 24 квітня 2003 року
ОСОБА_8 склав заповіт, яким заповів
ОСОБА_10 належну йому квартиру АДРЕСА_1
(а.с. 5, т. 1).

На підставі договору дарування від 06
лютого 2004 року ОСОБА_8 подарував
ОСОБА_10 належну йому квартиру АДРЕСА_1 з
правом довічного проживання у цій
квартирі (а.с. 6, т. 1).

Згідно з договором дарування від 06
жовтня 2004 року ОСОБА_10 подарувала
вказану квартиру ОСОБА_9 (а.с. 7, т. 1).

23 липня 2005 року ОСОБА_9 уклав договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з
ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (а.с. 8, т. 1).

19 листопада 2005 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12
відчужили 12/25 частини квартири ОСОБА_13

25 листопада 2005 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12
відчужили 13/25 часток квартири ОСОБА_6 та
ОСОБА_5

27 квітня 2006 року ОСОБА_13 відчужив 12/25
частини квартири ОСОБА_7

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову прокурора в
інтересах ОСОБА_4 про визнання
недійсним заповіту, укладеного ОСОБА_4
24 квітня 2003 року на ім'я ОСОБА_10, та
договору дарування від 06 лютого 2004
року, за яким ОСОБА_8 подарував

ОСОБА_10 належну йому на праві власності
квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції
виходив із недоведеності порушення
прав ОСОБА_4 при укладенні заповіту та
договору дарування саме з боку ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, оскільки вони не були
сторонами ні заповіту, ні
оскаржуваного договору дарування.

При вирішенні питання про витребування
майна від ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 суд
першої інстанції керувався тим, що,
хоча останні є добросовісними
набувачами майна, спірне майно -
квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння
ОСОБА_4 не з його волі, оскільки за
даними акта судової експертизи від 16
вересня 2008 року № 917 стійке
захворювання ОСОБА_4 суттєво впливало
на його здатність усвідомлювати
значення своїх дії та керувати ними,
тобто при укладенні договору дарування
ОСОБА_8 не усвідомлював своїх дій, отже
квартира підлягає витребуванню у
відповідачів, незважаючи на
добросовісність набування.

При перегляді справи в апеляційному
порядку апеляційний суд встановив, що
за висновком комісійної амбулаторної
судово-психіатричної експертизи від 16
вересня 2008 року № 917 стійка хвороба
ОСОБА_4 суттєво впливала на його
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, але
висновком експертизи не встановлено,
що його хвороба позбавляла останнього
цих можливостей саме у момент вчинення
оспорюваного правочину, отже і підстав
для витребування майна від ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, добросовісність
набування яких презюмується, немає. Від
призначення стаціонарної судової
нарколого-психіатричної експертизи
позивач відмовився.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд апеляційної інстанції керувався
тим, що при укладанні договору
дарування на користь ОСОБА_10
волевиявлення ОСОБА_4 було вільним і
відповідало його внутрішній волі,
оскільки зібрані у справі докази не
свідчать про те, що у момент укладання
договору він не розумів значення своїх
дій і не міг керувати ними.

Такі висновки є правильними.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.
Хоча висновок експертизи в такій
справі є лише одним із доказів у справі
і йому слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Підставою для визнання правочину
недійсним по ст. 225 ЦК України може бути
лише абсолютна неспроможність особи в
момент вчинення правочину розуміти
значення своїх дій та (або) керувати
ними і в основу рішення суду про
недійсність правочину не може
покладатися висновок експертизи, який
ґрунтується на припущеннях. Саме така
позиція висловлена в постанові
Верховного Суду України від 29 лютого 2012
року у справі № 9-цс12.

Колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційним судом правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, рішення
ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для його зміни чи
скасування немає.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції при
розгляді справи дотримано вимоги
закону, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає за необхідне касаційну скаргу
відхилити, а рішення апеляційного суду
залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, до якої
приєднався заступник прокурора
Одеської області, відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 18 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Горелкіна Н.А.,
Євтушенко О.І.