Ухвала

іменем україни

11 червня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Олійник А.С., суддів:
Амеліна В.І., Парінової І.К., Карпенко
С.О., Попович О.В., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до Черкаського міського голови
Одарича Сергія Олеговича, виконавчого
комітету Черкаської міської ради про
стягнення премії, компенсації втрати
частини грошових доходів у зв'язку з
порушенням термінів їх виплати, за
касаційною скаргою Черкаської міської
ради на рішення Соснівського районного
суду м. Черкаси від 13 червня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 5 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що розпорядженням
міського голови № 423-р (к) від 24 вересня
2003 року вона була призначена на посаду
начальника управління економіки
виконавчого комітету Черкаської
міської ради. Розпорядженням міського
голови № 45-р (к) від 8 лютого 2008 року «Про
притягнення до дисциплінарної
відповідальності ОСОБА_6» її було
притягнуто до дисциплінарної
відповідальності та оголошено догану
за неналежне виконання службових
обов'язків. Постановою Соснівського
районного суду м. Черкаси від 6 травня
2008 року розпорядження міського голови
№ 45-р (к) від 8 лютого 2008 року було
визнано протиправним та скасовано. 2
грудня 2008 року розпорядженням міського
голови № 331-р (к) вона була звільнена з
роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України.

Відповідно до скасованого
розпорядження міського голови № 45-р (к)
від 8 лютого 2008 року протягом дії
дисциплінарного стягнення заходи
заохочення та преміювання до неї не
застосовувалися і вона була позбавлена
премії у сумі 931,15 грн. З питань виплати
премії вона неодноразово зверталася до
відділу кадрової роботи, відділу
правового забезпечення та відділу
судового супроводу виконавчого
комітету, а 23 травня 2012 року та 23 липня
2012 року письмово зверталася до
міського голови з проханням виплатити
премію та суму компенсації втрати
частини заробітної плати, проте їй було
відмовлено. Крім того, її право на
отримання зазначеної премії визнала і
територіальна державна інспекція
праці у Черкаській області.

З огляду на зазначене, просила
зобов'язати Черкаського міського
голову видати розпорядження про
виплату їй: премії у сумі 931,15 грн,
компенсації втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати у сумі 272,84 грн, середнього
заробітку за час затримки виплати суми,
належної працівникові при звільненні
за період з 2 грудня 2008 року по 31 березня
2013 року у розмірі 216 098,58 грн та стягнути
з виконавчого комітету Черкаської
міської ради на її користь
вищезазначені суми.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 13 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 5 вересня 2013 року, позовні вимоги
ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з виконавчого комітету
Черкаської міської ради на користь
ОСОБА_6 премію у розмірі 931,15 грн,
компенсацію втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням термінів їх виплат
у розмірі 272,84 грн та середній заробіток
за час затримки виплати суми, належної
працівникові при звільненні за період
з 2 грудня 2008 року по 31 березня 2013 року у
розмірі 216 098,58 грн з відрахуванням з
даної суми податків та обов'язкових
платежів.

У касаційній скарзі Черкаська міська
рада просить скасувати оскаржувані
судові рішення та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_6, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що при
звільненні позивача з роботи 2 грудня
2008 року у порушення вимог ст. 116 КЗпП
України в день звільнення з вини
відповідача їй не була виплачена
премія у сумі 931,15 грн, у зв'язку з чим є
підстави для стягнення з виконавчого
комітету Черкаської міської ради на її
користь премії у розмірі 931,15 грн,
компенсації втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням термінів їх
виплати у розмірі 272,84 грн та середнього
заробітку за час затримки виплати суми,
належної працівникові при звільненні
за період з 2 грудня 2008 року по 31
березня 2013 року у розмірі 216 098,58 грн.

Проте погодитись із таким висновками
судів попередніх інстанцій не можна,
оскільки суди дійшли його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що розпорядженням
міського голови Волошина А.Б. від 24
вересня 2003 року № 423-р (к) «Про прийняття
на службу та призначення ОСОБА_6»
позивач була призначена на посаду
начальника управління економіки
виконавчого комітету Черкаської
міської ради з 24 вересня 2003 року.

Розпорядженням міського голови
Одарича С.О. від 8 лютого 2008
року № 45-р (к) «Про притягнення до
дисциплінарної відповідальності
ОСОБА_6» позивач була притягнута до
дисциплінарної відповідальності
шляхом оголошення догани за неналежне
виконання своїх службових обов'язків
та ігнорування виконання доручень
заступника міського голови з питань
діяльності виконавчих органів ради.
Пунктом 3 розпорядження було
встановлено, що протягом строку дії
дисциплінарного стягнення заходи
заохочення та преміювання до
працівника не застосовуються.

Постановою Соснівського районного
суду м. Черкаси від 6 травня 2008 року у
адміністративній справі № 2а-220/08 року
за позовом ОСОБА_6 до Черкаського
міського голови Одарича С.О. про
визнання дій Черкаського міського
голови неправомірними та визнання не
чинним його розпорядження від 8 лютого
2008 року № 45-(р) «Про притягнення до
дисциплінарної відповідальності
ОСОБА_6» зазначене розпорядження
міського голови визнано протиправним
та скасовано.

23 травня 2012 року і 23 липня 2012 року
позивач зверталася до міського голови
Одарича С.О. із заявами про виплату їй
премії в сумі 931,15 грн та суми
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням термінів
її виплати відповідно до постанови КМУ
від 21 лютого 2001 року № 159 «Про
затвердження Порядку проведення
компенсації громадянам втрати частини
грошових доходів у зв'язку з порушенням
термінів їх виплати».

Листом виконавчого комітету
Черкаської міської ради від 22 серпня 2012
року №4584-2, 4583-2 позивачеві було
відмовлено у виплаті премії.

У листі територіальної державної
інспекції праці у Черкаській області
зазначено, що рішенням Соснівського
районного суду м. Черкаси від
6 травня 2008 року розпорядження
Черкаського міського голови від 8
лютого 2008 року № 45-(р) «Про притягнення
до дисциплінарної відповідальності
ОСОБА_6» визнано протиправним та
скасовано, а тому, враховуючи дане
рішення суду та відсутність інших
документів, які свідчать про
невиконання позивачем своїх посадових
обов'язків, ОСОБА_6 має право на
одержання заохочувальної виплати.

Відповідно до положень ст.ст. 116, 117 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

В разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску з поважних причин
строків, установлених ст.
233 цього Кодексу, районний, районний у
місті, міський чи міськрайонний суд
може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП
України).

Конституційний Суд України у рішенні
від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у
справі за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_9 щодо
офіційного тлумачення положень статті
233 Кодексу законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237-1 цього Кодексу дійшов
висновку, що невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням,
отже працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку
перебігу строку звернення працівника
до суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні
визначальним є встановлення дня
фактичного розрахунку з працівником.

Отже, для звернення працівника до суду
із заявою про вирішення трудового
спору щодо стягнення середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично
розрахувався з ним. Тобто, початок
перебігу тримісячного строку
звернення із заявою про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки починається з наступного дня
після виплати всіх належних позивачу
при звільненні сум, а не з дня набрання
судовим рішенням про їх стягнення з
відповідача законної сили.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
оплату праці» структура заробітної
плати складається з основної
заробітної плати, додаткової
заробітної плати, а також інших
заохочувальних та компенсаційних
виплат. До них належать виплати у формі
винагород за підсумками роботи за рік,
премії за спеціальними системами і
положеннями, компенсаційні та інші
грошові і матеріальні виплати, які не
передбачені актами чинного
законодавства або які провадяться
понад встановлені зазначеними актами
норми.

Статтею 15 Закону України «Про оплату
праці» передбачено форми і системи
оплати праці, норми праці, розцінки,
тарифні сітки, схеми посадових окладів,
умови запровадження та розміри
надбавок, доплат, премій, винагород та
інших заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами у колективному
договорі з дотриманням норм і гарантій,
передбачених законодавством,
генеральною та галузевими
(регіональними) угодами.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України
форми і системи оплати праці, норми
праці, розцінки, тарифні ставки, схеми
посадових окладів, умови запровадження
й розміри надбавок, доплат, премій,
винагород та інших заохочувальних,
компенсаційних і гарантійних виплат
встановлюються підприємствами,
установами, організаціями самостійно в
колективному договорі, а у випадку,
коли його не укладено, - власником або
уповноваженим ним органом за
погодженням із профспілковим органом,
що представляє інтереси більшості
працівників, або, за його відсутності, -
з іншим органом, уповноваженим на
представництво трудовим колективом.

Пунктами 7, 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» роз'яснено, що з
урахуванням загальних положень
законодавства про оплату праці суд у
разі вирішення спорів з цих питань має
з'ясовувати, чи були і як саме вони
врегульовані у зазначеному порядку та
чи було при цьому додержано норм і
гарантій, передбачених законодавством,
генеральною й галузевою (регіональною)
угодами. При їх недодержанні
застосовуються відповідно норми і
гарантії, передбачені законодавством,
генеральною, галузевою (регіональною)
угодами. При вирішенні спорів про
виплату премій, винагороди за
підсумками роботи за рік чи за вислугу
років, надбавок і доплат необхідно
виходити з нормативно-правових актів,
якими визначено умови та розмір цих
виплат. Працівники, на яких поширюються
зазначені нормативно-правові акти,
можуть бути позбавлені таких виплат
(або розмір останніх може бути
зменшено) лише у випадках і за умов,
передбачених цими актами. З мотивів
відсутності коштів у проведенні
вказаних виплат може бути відмовлено в
тому разі, коли вони обумовлені в
зазначених актах наявністю певних
коштів чи фінансування.

Відповідно до ст. 238 КЗпП України при
розгляді трудових спорів у питаннях
про грошові вимоги, крім вимог про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи
(стаття 235), орган, який розглядає спір,
має право винести рішення про виплату
працівникові належних сум без
обмеження будь-яким строком.

Позивач звернулася до суду з позовними
вимогами про виплату їй премії, яка
підлягала виплаті за період дії
дисциплінарного стягнення (з 8
лютого 2008 року по 6 травня 2008 року), та
компенсації втрати частини грошових
доходів за цей же період у зв'язку з
порушенням термінів їх виплат, лише у
лютому 2013 року, тобто з пропуском
строку, встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП
України.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від 6
листопада 1992 року № 9 (з наступними
змінами) встановлені статтями 228, 233
КЗпП України строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити пропущений строк.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої
інстанції у порушення вимог ст. ст. 212 -
214 ЦПК України не вжив передбачених
законом заходів для всебічного,
повного й об'єктивного з'ясування
обставин; не врахував, що умови
запровадження та розміри надбавок,
доплат, премій, винагород та інших
заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами у колективному
договорі з дотриманням норм і гарантій,
передбачених законодавством,
генеральною та галузевими
(регіональними) угодами; не встановив
підстави для здійснення нарахування та
сплати премії, внаслідок чого дійшов
передчасного висновку про задоволення
позову ОСОБА_6 у частині стягнення на її
користь премії в сумі 931,15 грн; належним
чином не з'ясував початок перебігу
строку для звернення до суду та причини
його пропуску позивачем та питання про
можливість поновлення такого строку
судом.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув та всупереч вимог статей 303, 304,
315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги,
в ухвалі не зазначив конкретні
обставини й факти, що спростовують такі
доводи, і помилково залишив рішення
суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що суди не встановили
фактичні обставини справи, які мають
значення для правильного вирішення
справи, оскаржувані судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності і обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Черкаської міської
ради задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 13 червня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 5 вересня 2013 року
скасувати, справу передати справу на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Олійник Головуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко І.К.
Парінова О.В. ПоповичСудді:В.І. Амелін