АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М. В.,

суддів: Бреславського О.Г., Лисака І.Н.

секретар: Тодоряк Г.Д.

за участю: представників позивача ,
представника третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Луковицької сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області, третя особа, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета позову
- ОСОБА_2 про визнання права власності
на житловий будинок, та зустрічним
позовом третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета позову
ОСОБА_2 про визнання права власності на
будівельні матеріали та конструкції,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2,
інтереси якого за довіреністю
представляє ОСОБА_3, на рішення
Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 02 липня 2014
року,-

встановила:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним вище позовом.

Просив на підставі ст. 376 ЦК України
визнати за ним право власності на
будинковолодіння по АДРЕСА_1, яке
складається з житлового будинку літ. А
загальною площею 78,3 кв.м., в тому числі
житловою площею 50,7 кв.м., сараїв літ. Б
та В, вбиральні літ. Г, колодязя № 1,
огорожі № 2-7, вимощення.

Посилався на те, що він є єдиним
спадкоємцем за заповітом від 20.03.2008
року майна своєї матері ОСОБА_4, яка
померла 14.03.2013 року. За життя мати
користувалась земельною ділянкою по
АДРЕСА_1 та до 1996 року проживала в
старому житловому будинку загальною
площею 32 кв.м., в тому числі житловою
площею 20 кв.м. без правовстановлюючих
документів на вказаний будинок.

22ц-1209 / 2014 р.
Головуючий в І інстанції Цуркан
В.В.

Категорія 5
Доповідач Савчук М.В.

При цьому, за згодою матері до 1996 року
позивачем за вищевказаною адресою було
здійснено забудову нового житлового
будинку та знесений старий будинок без
відповідних дозвільних документів.
Будівництво нового житлового будинку з
господарюючими спорудами проведено з
дотриманням вимог державних
будівельних, протипожежних, санітарних
норм і подальша їх експлуатація
можлива, однак при проведенні
будівництва були відсутні дозвільні
документи, а тому він не може бути
прийнятий в експлуатацію.

В свою чергу третя особа, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета позову
ОСОБА_2, звернувся до суду із
зустрічним позовом про визнання права
власності на будівельні матеріали та
конструкції, використаних в процесі
будівництва колишнього колгоспного
двору.

Згідно уточнених позовних вимог просив
визнати за ним право власності на ?
частину будівельних матеріалів,
обладнання та конструкцій,
використаних у процесі будівництва
житлового будинку літ. А та огорожі №
2-7, на будівельні матеріали та
конструкції, використані в процесі
будівництва господарських будівель і
споруд, сараїв літ. Б, В, убиральні літ.
Г, колодязя № 1, вимощення № 1, які
розташовані по АДРЕСА_1.

Посилався на те, що будівництво
житлового будинку та належних до нього
господарських будівель і споруд
проводилось ОСОБА_2 особисто та за
допомогою матері ОСОБА_4 у 1987-1989 роках
на місці старого будинку. На час
створення вказаного нерухомого майна
вказане господарство відносилось до
категорії колгоспних дворів і в ньому
були зареєстровані та вели спільне
господарство ОСОБА_2 та покійна мати
ОСОБА_4, а тому слід вважати, що воно
набуте в рівних частинах, тобто по ?
частині і ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Рішенням Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 02 липня 2014
року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на
спадкове майно, яке розташоване по
АДРЕСА_1, до складу якого входить
житловий будинок літ А загальною
площею 78,3 кв.м., в томі числі житловою 50,7
кв.м., сараїв літ Б та В, вбиральні літ. Г,
колодязя № 1, огорожі № 2-7, вимощення №
І загальною вартістю 144080 грн.

У задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, інтереси
якого за довіреністю представляє
ОСОБА_3, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким його зустрічний позов
задовольнити, а у позові ОСОБА_1 про
визнання права власності на житловий
будинок відмовити.

Посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково,
а рішення суду першої інстанції
скасуванню в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання
права власності на спадкове майно, з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_1, а
в решті рішення необхідно залишити
без змін , виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
та обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги та
заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої
інстанції вказаним вимогам
повністю не відповідає

З матеріалів справи вбачається, що
житловий будинок № 10 по вул.
Першотравневій в с. Луковиця
Глибоцького району Чернівецької
області відносився до категорії
колгоспного двору.

Станом на 15 квітня 1991 року в ньому
проживала ОСОБА_4, яка померла 14
березня 2013 року. Вона була головою
двору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1
про визнання права власності на
спадкове майно, суд першої інстанції
керувався положеннями ч.ч.1,3,5 ст.376 ЦК
України.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна.

У справі встановлено і це визнається
сторонами, що спірне нерухоме майно:
житловий будинок літ А загальною
площею 78,3 кв.м., в томі числі житловою 50,7
кв.м., сараїв літ Б та В, вбиральні літ. Г,
колодязя № 1, огорожі № 2-7, вимощення №
І самочинно побудовано без
належного дозволу на земельній
ділянці по АДРЕСА_1

Частиною 1 ст.376 ЦК визначено, що
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

За загальним правилом особа, яка
здійснила самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього (частина 2 ст.376 ЦК).

Частиною 3 ст.376 ЦК передбачено, що
право власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

Разом з тим у справі встановлено, що
позивачу ОСОБА_1 земельна ділянка під
уже збудоване нерухоме майно в
установленому порядку не надавалася.

Крім цього, позивачем належними та
допустимими доказами не доведено, що
будівництво велося з додержанням
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил згідно із законодавством,
містобудівною та проектною
документацією, а також, що ці обставини
були предметом розгляду компетентного
державного органу.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши докази у їх сукупності та в
наданому об'ємі, суд першої інстанції
вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1
та визнав за ним права власності на
спадкове майно.

Відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову суд першої
інстанції правильно дійшов до
правильного висновку про
недоведеність заявлених позовних
вимог.

Встановлено судом, що позивач за
зустрічним позовом вибув з
колгоспного двору 02.02.1989 року.

Згідно вимог ст.126 ЦК УРСР
працездатний член колгоспного двору
втрачає право на частку у майні двору,
якщо він не менше трьох років підряд
не брав участі своєю працею і коштами у
веденні спільного господарства двору.

Рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 20 лютого 2014
року встановлено, що ОСОБА_2 не втратив
право на частку в майні колгоспного
двору. Старий будинок та господарські
споруди колгоспного двору були
знесені і на їх місце побудований
новий житловий будинок. Будівництво
нового будинку розпочато в 1988-1989
роках. Житловий будинок закінчений
будівництвом у 1996 році, а деякі
господарські споруди побудовані у
1998 році.

Проте, для можливості визнання
право власності за ОСОБА_2 на ?
частину будівельних матеріалів,
обладнання та конструкцій,
використаних у процесі будівництва
житлового будинку літ. А та огорожі №
2-7, на будівельні матеріали та
конструкції, використані в процесі
будівництва господарських будівель і
споруд, сараїв літ. Б, В, убиральні літ.
Г, колодязя № 1, вимощення № 1, які
розташовані по АДРЕСА_1 позивач
належними та допустимими доказами не
довів, що саме побудовано станом на 15
квітня 1991 року, яка вартість
будівельних матеріалів та
конструкцій, використані в процесі
будівництва житлового будинку та
господарських будівель та споруд.

Таким чином, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що згідно ст.309
ЦПК України є підставою для його
скасування в частині задоволених
вимог з ухваленням нового рішення,
яким у позові ОСОБА_1 слід відмовити.
В решті рішення необхідно залишити без
змін, оскільки є законним та
обґрунтованим, доводи апеляційної
скарги в цій частин висновків суду
не спростовують.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, інтереси
якого за довіреністю представляє
ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного
суду Чернівецької області від 02 липня
2014 року в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання
права власності на житловий будинок
скасувати.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Луковицької сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області про визнання права власності
на житловий будинок відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: