Справа № 369/4520/14-ц Головуючий у І
інстанції Медвідь Н.О.Провадження №
22-ц/780/4707/14 Доповідач у 2
інстанції Верланов С.М.Категорія 58
УХВАЛА

Іменем України

18 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Мережко М.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 19
червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Лісниківської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області про стягнення збитків,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Лісниківської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області, посилаючись
на те, що рішенням апеляційного суду
Київської області від 24 грудня 2013 року
задоволено його апеляційну скаргу,
скасовано рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 01 липня 2013 року
та ухвалено нове рішення, яким визнано
незаконним та скасовано рішення
Лісниківської сільської ради від 10
жовтня 2008 №66/46 та № 66/60 щодо надання
дозволів на складання проектів
землеустроїв для відведення у
власність громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4
земельних ділянок площами 0, 0667 га та
0,1239 га по АДРЕСА_1 Києво-Святошинського
району Київської області, а також
скасовано рішення цієї ж ради від 26
грудня 2008 року за №73/26-ХХVVІ-V та
№73/18-ХХVІ-V про затвердження проектів
землеустрою щодо відведення вказаних
земельних ділянок у власність цих
громадян, з тих підстав, що вказаними
рішеннями сільської ради порушено його
право власності на земельну ділянку
площею 0,1043 га по АДРЕСА_2
Києво-Святошинського району Київської
області.

Зазначав, що для захисту свого
порушеного права власності на земельну
ділянку під час розгляду справи у
апеляційному суді він поніс витрати на
правову допомогу у розмірі
25 400 грн., а тому просив суд стягнути з
Лісниківської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області на свою користь вказані кошти,
як збитки, завдані внаслідок прийняття
сільською радою вказаних вище рішень,
на підставі ст.ст.22,1166, 1173 та 1192 ЦК
України.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 19
червня 2014 року в позові ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позов задовольнити,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення судом
норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, вивчивши матеріали справи
та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції виходив із того,
що позивачем не доведено які
протиправні дії відповідача заподіяли
позивачу матеріальну шкоду у розмірі 25
400 грн., і який причинний зв'язок між
діями відповідача та розміром шкоди.

Також суд зазначив, що вимоги позивача,
пов'язані з витратами на правову
допомогу у розмірі 24500 грн. під час
розгляду судом цивільної справи, які є
судовими витратами та повинні
вирішуватися в порядку, передбаченому
главою 8 ЦПК України.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки вони ґрунтуються
на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що в провадженні
Києво-Святошинського районного суду
Київської області перебувала цивільна
справа за позовом заступника прокурора
Києво - Святошинського району
Київської області в інтересах
Державної інспекції сільського
господарства у Київській області до
Лісниківської сільської ради Києво -
Святошинського району Київської
області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа -
ОСОБА_2 про визнання недійсним рішень
та скасування реєстрації державних
актів на право власності на земельну
ділянку.

Рішенням Києво - Святошинського
районного суду Київської області від 01
липня 2013 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

За апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішенням
апеляційного суду Київської області
від 24 грудня 2013 року рішення Києво -
Святошинського районного суду
Київської області від 01 липня 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов заступника прокурора Києво -
Святошинського району Київської
області задоволено частково.

Визнано недійсними та скасовано
рішення Лісниківської сільської ради
№ 66/46 від 10 жовтня 2008 року та
№ 66/60 від 10 жовтня 2008 року, про надання
дозволу на складання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, зокрема, ОСОБА_3 -
площею 0,0667 га, а ОСОБА_4 - площею 0,1239 га,
у АДРЕСА_3.

Також визнано недійсними і скасовано
рішення Лісниківської сільської ради
№ 73/26 - XXVVI-V від 26 грудня
2008 року та № 73/18 - XXVI-V від 26 грудня 2008
року, про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення вказаних
земельних ділянок у власність ОСОБА_3
та ОСОБА_4

В задоволенні решти позовних вимог
заступника прокурора Києво -
Святошинського району Київської
області відмовлено.

При цьому апеляційний суд виходив із
того, що земельна ділянка відносно якої
відповідачем у справі Лісниківською
сільською радою 10 жовтня 2008 року
ухвалювались рішення №№ 66/46 та № 66/60
щодо надання дозволу на складання
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у власність ОСОБА_3
та ОСОБА_4, а в подальшому
затверджувались проекти землеустрою
щодо відведення земельної ділянки у
власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вільними не
були, а частина вказаних земельних
ділянок згідно з державним актом серії
1-КВ №067594, виданого 18 лютого 2003 року
перебували у власності ОСОБА_2.(а.с.3-6)

Також судом встановлено, що у зв'язку з
розглядом вказаної цивільної справи у
суді апеляційної інстанції, 15 липня 2013
року ОСОБА_2 уклав з фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_7 договір №
15-07/13 про надання правової допомоги
(а.с.9).

Відповідно до акту від 13 січня 2014 року
№1 наданих послуг за договором про
надання правової допомоги вартість
наданих послуг становить 25 400 грн., які 20
січня 2014 року ОСОБА_2 сплатив на рахунок
ФОП ОСОБА_7, що підтверджується
квитанцією №11-33-891 (а.с.13,15).

Відповідно до ч.3 ст.2 ЦПК України
провадження в цивільних справах
здійснюється відповідно до законів,
чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи, а відтак до спірних
правовідносин має застосуватися ЦПК
України в редакції, чинній на момент
виникнення у ОСОБА_2 права на
відшкодування понесених витрат на
правову допомогу.

Так, ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України
закріплено, що судові витрати
складаються з судового збору та витрат,
пов'язаних з розглядом справи. До
витрат, пов'язаних з розглядом судової
справи, належать витрати на правову
допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги.

Особа, яка надає правову допомогу, не є
особою, яка бере участь у справі, а
належить до інших учасників цивільного
процесу, тому вона не може замінювати в
процесі особу, якій надає правову
допомогу, та бути її представником і в
ході розгляду справи має лише ті права,
які зазначені в ч. 2 ст. 56 ЦПК України (п.
11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2009 року № 2 «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції»).

Статтею 84 ЦПК України передбачено, що
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Розподіл судових витрат здійснюється
судом відповідно до вимог,
встановлених цим Кодексом (статті 88, 89
ЦПК України). Крім цього, суд під час
ухвалення рішення вирішує, зокрема,
питання про розподіл судових витрат,
про що зазначається в його
резолютивній частині (п.6 ч.1 ст.214, п.4 ч.1
ст.215 ЦПК України).

У разі не вирішення питання про судові
витрати суд, що ухвалив рішення, за
заявою осіб, які беруть участь у справі,
чи з власної ініціативи може ухвалити
додаткове рішення (п.4 ч.1
ст.220 ЦПК України). Ухвали суду щодо
визначення розміру судових витрат
окремо від рішення суду можуть бути
оскаржені в апеляційному порядку
відповідно до п.9 ч.1 ст.293 ЦПК України. У
зв'язку з цим питання про судові
витрати не можуть вирішуватись іншим
судом або шляхом пред'явлення позову в
іншій справі.

Таким чином, види, зміст судових витрат,
порядок їх розподілу судом та
оскарження ухвал суду з цього питання у
цивільному судочинстві регулюються та
підпорядковані нормам ЦПК України.

Згідно зі змістом зазначених положень
ЦПК України вирішення судом питання
про відшкодування витрат на правову
допомогу має відбуватися лише в
порядку, передбаченому Главою 8 ЦПК
України, оскільки за своєю правовою
природою витрати на правову допомогу
мають характер оплати, що здійснюється
учасниками процесу в зв'язку зі
зверненням до суду та пов'язані з
розглядом справи, понесення яких не
може розглядатися як підстава
виникнення зобов'язання із заподіяння
шкоди, основні положення та порядок
відшкодування якої визначаються
Главою 82 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
вимоги позивача, пов`язані з витратами
на правову допомогу, які понесені у
зв'язку з реалізацією своїх
процесуальних прав при розгляді справи
у порядку цивільного судочинства та
процесуальним законом віднесені до
судових витрат. Вони відшкодовуються в
порядку, передбаченому процесуальним
законом та не є шкодою в розумінні
ст.ст.22, 1166 ЦК України і не можуть бути
стягнуті за позовною вимогою про
відшкодування шкоди.

Таким чином рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, передбачених
законом підстав для його скасування
при апеляційному розгляді не
встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_2 не був стороною по справі, а тому
понесені ним витрати, не є судовими
витратами, не заслуговують на увагу,
виходячи з наступного.

З рішення апеляційного суду Київської
області від 24 грудня 2013 року
вбачається, що за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 - третьої особи по справі, права
якої порушено, було скасовано року
рішення Києво - Святошинського
районного суду Київської області від
01 липня 2013 року та ухвалено
нове рішення, яким позов заступника
прокурора Києво - Святошинського
району Київської області задоволено
частково. Однак питання про судові
витрати апеляційним судом не вирішено.
У тому разі коли питання про судові
витрати не вирішено при ухваленні
рішення, суд що його ухвалив, може
вирішити це питання відповідно до п.4 ч.1
ст.220 ЦПК України за заявою осіб, які
беруть участь у справі, чи з власної
ініціативи шляхом ухвалення
додаткового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди позивача з
висновками суду першої інстанції по їх
оцінці.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив обставини справи, надані
сторонами докази, вірно послався на
закон, що регулює спірні
правовідносини, дійшов правильного
висновку про відмову у позові та
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 19
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді