Справа 688/1384/14-ц
№ 2/688/401/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2014 року
м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд
Хмельницької області

у складі: головуючого - судді Цідик А.Ю.,

за участю: секретаря судового
засідання Гаврилової Н.К.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі засідань у м.
Шепетівка цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення
перешкод у користуванні майном шляхом
виселення,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користуванні майном шляхом їх
виселення, посилаючись на те, що
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом він є власником
будинку АДРЕСА_1 у м. Шепетівка. Позивач,
як власник будинку, дозволив тимчасово
проживати у ньому ОСОБА_4 - брату по
матері. Однак, ОСОБА_4 багато років не
звільняє житло, більш того, проживає у
ньому з співмешканкою ОСОБА_5 та
створив для позивача нестерпні умови
для проживання - погрожував фізичною
розправою, наносив тілесні ушкодження.
У зв'язку з цим, позивач змушений був
піти з власного будинку до будинку для
осіб похилого віку, де він проживає з 2012
року по теперішній час. Просив усунути
перешкоди у користуванні будинком
шляхом виселення відповідачів.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні
позов підтримав з підстав, викладених у
позові, просив виселити відповідачів,
які не є членами його сім'ї, а також
доповнив підставу позову - виселити
відповідачів на підставі ст. 116
Житлового кодексу УРСР. Позивач суду
пояснив, що народився та проживав у
спірному будинку до 1968 року. Попереднім
власником означеного будинку була його
матір ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.
та залишила заповіт на його ім'я. На той
час мати проживала у будинку одна,
оскільки позивач проживав із сім'єю у
Казахстані, а ОСОБА_4 проживав у
Шепетівці зі своєю сім'єю, крім того
відбував покарання у місцях
позбавлення волі. Через рік після
смерті матері позивач продав своє
житло та переїхав до Шепетівки, де у
2008р. оформив спадщину на будинок,
зареєструвався у ньому та проживав
один. В кінці 2008 році позивач дозволив
тимчасово проживати у будинку своєму
брату по матері ОСОБА_4, оскільки
останній повернувся з місць
позбавлення волі та не мав де
проживати, так як пішов зі своєї сім'ї.
Вони проживали у різних кімнатах,
позивач займав кімнату більшою площею.
ОСОБА_4 привів до будинку жінку, з якою
проживав близько року, а потім
розійшовся. Приблизно у 2010 році ОСОБА_4
привів у будинок ОСОБА_5, з якою
проживає зараз. З цього часу відносини
між братами погіршились, оскільки
ОСОБА_4 повідомив, що буде проживати з
ОСОБА_5 в будинку ОСОБА_1 постійно і не
мав наміру залишити житло. Відповідачі
вигнали ОСОБА_1 з більшої кімнати до
меншої. ОСОБА_4, на вимоги звільнити
будинок, реагував агресивно,
застосовував до позивача фізичну силу,
з приводу чого останній неодноразово
звертався до правоохоронних органів.
До суду позивач не звертався, оскільки
на прохання родичів прощав ОСОБА_4
Після чергового побиття, ОСОБА_1
змушений був переїхати до будинку для
осіб похилого віку, де за утримання
сплачує 75% своєї пенсії, в той час, коли
має власний будинок, але не має
можливості у ньому проживати. Вимоги
про вселення не ставить, оскільки не
може проживати із ОСОБА_4, боїться його.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
суду пояснив, що відповідачі
підлягають виселенню з двох підстав: як
такі, що не є членами сім'ї позивача в
силу ст. 64 ЖК УРСР, а також на підставі
ст. 116 ЖК - систематичне порушення
правил співжиття.

Представник відповідачів ОСОБА_3 у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, пояснив, що ОСОБА_4 проживає у
спірному будинку з моменту народження,
а позивач є його рідним братом по
матері. Протягом певного часу ОСОБА_4
був відсутній за місцем проживання,
проте з 2002 року він безперервно
проживає та зареєстрований у будинку
по АДРЕСА_1 в м. Шепетівка. У період з 2008
року по листопад 2011 року ОСОБА_4
проживав разом з братом, спільно вели
домашнє господарство, брав участь у
спільних витратах на придбання
продуктів харчування, побутової
техніки, утримував присадибну ділянку,
тощо. Позивач постійно зловживав
спиртними напоями, тому основний тягар
по утриманню майна ніс саме ОСОБА_4
Просив відмовити в позові, посилаючись
на те, що ОСОБА_4 є членом сім'ї ОСОБА_1, а
тому в силу ст. 156 ЖК та ст. 405 ЦК має
право на користування житлом нарівні з
позивачем. Таке ж право має й
відповідач ОСОБА_5, як особа, яка
перебуває у фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_4 Крім того, відсутні
підстави для виселення відповідачів
згідно зі ст. 116 ЖК, оскільки
відповідачі утримують будинок та
земельну ділянку, сплачують комунальні
послуги, тощо. З листопада 2011 року
сторони взагалі не спілкуються.
Належних доказів щодо протиправної
поведінки ОСОБА_4 позивач суду не надав.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь в справі, свідків, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов висновку,
що позов належить задовольнити, з
огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 24 березня 2008 року,
посвідченого державним нотаріусом
Шепетівської міської державної
нотаріальної контори Камфорович О.А.,
зареєстрованого в реєстрі за №810,
позивач ОСОБА_1 став власником
житлового будинку з надвірними
будівлями, що знаходиться за адресою: м.
Шепетівка, АДРЕСА_1. Право власності на
вказаний будинок зареєстроване за
ОСОБА_1, що підтверджується витягом про
державну реєстрацію прав, виданого КП
Шепетівське бюро технічної
інвентаризації від 31.03.2008р.

З паспорта громадянина України серії
НОМЕР_1 вбачається, що позивач ОСОБА_1 з
06 травня 2008 року зареєстрований в
належному йому будинку за адресою: м.
Шепетівка, АДРЕСА_1.

З паспорта громадянина України серії
НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_4 з 06
листопада 2002 року зареєстрований в
належному позивачеві ОСОБА_1 будинку за
адресою: м. Шепетівка, АДРЕСА_1.

З паспорта громадянина України серії
НОМЕР_3 вбачається, що відповідач
ОСОБА_5 з 1987 року зареєстрована у
АДРЕСА_2.

Таким чином, на час реєстрації ОСОБА_4 в
будинку АДРЕСА_1 в м. Шепетівка (2002 рік)
власником була його мати - ОСОБА_6, після
смерті якої право власності на будинок
перейшло до позивача ОСОБА_1 Позивач
своєї згоди на реєстрацію ОСОБА_4 в
будинку не надавав у зв'язку із тим, що
власником спірного будинку не був.
ОСОБА_5 проживає у спірному будинку без
реєстрації.

Власник будинку ОСОБА_1 з 20.06.2012р. по
даний час постійно проживає в
стаціонарному відділенні
Шепетівського територіального центру
соціального обслуговування, що
підтверджується довідкою від 06.05.2014р.
№85.

Допитана у судовому засіданні свідок
ОСОБА_8 суду пояснила, що є рідною
сестрою позивача ОСОБА_1 та відповідача
ОСОБА_4 У їх матері ОСОБА_6 було 7 дітей,
ОСОБА_1 - старший син, ОСОБА_4 -
наймолодший. Мати проживала одна в
будинку по АДРЕСА_1 в м. Шепетівка, кожен
з братів мав свою сім'ю та проживав
окремо, ОСОБА_1 у Казахстані, ОСОБА_4 у
Шепетівці. В 2005 році померла мати, яка
залишила заповіт на старшого сина
ОСОБА_1 Через деякий час ОСОБА_1 продав
свій будинок в Казахстані, вийшов на
пенсію та переїхав проживати в
Шепетівку і став проживати у спірному
будинку один. ОСОБА_4 розійшовся з
дружиною, деякий час знаходився в
місцях позбавлення волі, після чого
став проживати у будинку ОСОБА_1
Позивач дозволив відповідачу
проживати у нього тимчасово, пожалів
його. Брати проживали у різних
кімнатах, мали різний бюджет,
харчувались окремо, будинок був в
занедбаному стані, ніхто його не
доглядав, продукти харчування ОСОБА_1
привозила сестра ОСОБА_9 Якщо ОСОБА_4
іноді й пригощав ОСОБА_1, то обов'язково
брав з нього гроші. Приблизно в 2010-2011
р.р. відповідач привів ОСОБА_5, з якою
зараз проживає у будинку ОСОБА_1
Позивач жалівся їй, що коли їжу
готувала ОСОБА_5, то йому навіть не
пропонували. ОСОБА_4 обіцяв піти з
будинку, але не йшов, на вимоги
звільнити житло почав погрожувати
підпалом будинку та фізичною
розправою. Протягом 2011-2012 р.р. брати
весь час сварились, ОСОБА_1 боявся,
розповідав, що ОСОБА_4 застосовує до
нього фізичну силу. Позивач
неодноразово скаржився, що брат його
б'є, ображає, виганяє з будинку, тощо.
Свідок бачила синці на тілі ОСОБА_1,
однак особисто не бачила, щоб ОСОБА_4
бив брата. Перед зверненням до суду
ОСОБА_4 повідомив свідкові, що йти з
будинку не має наміру, а також не бажає
проживати з ОСОБА_1 Позивач тривалий
час звертався до правоохоронних
органів, але родичі весь час мирили
братів і до суду справа не доходила. У
2012 році життя ОСОБА_1 у будинку стало
нестерпне, тому вона допомогла йому
поселитися у будинок для осіб похилого
віку.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися та розпоряджатися своєю
власністю. Право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до вимог ст. 317 Цивільного
кодексу України кожен громадянин має
право вільно володіти, користуватись і
розпоряджатись належним йому на праві
власності майном.На зміст права
власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 321 ЦК України
ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності чи
обмежений у його здійсненні.

На підставі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
Української РСР, громадяни, які мають у
приватній власності квартиру (будинок),
користуються ним для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші, не заборонені
законом угоди. Обмеження чи втручання у
право власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику квартири право
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав, хоч би ці порушення і не були
пов'язані з позбавленням володіння.

Відповідно до 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

При розгляді справ про виселення,
необхідно чітко розмежовувати
правовідносини, які виникають між
власником та колишнім власником житла,
правовідносини між власником житла та
членами його сім'ї, колишніми членами
його сім'ї, а також членами сім'ї
колишнього власника житла.

Відповідно до висновків, що містяться в
ухвалах Верховного Суду України
(№6-10723св08, 6-2778св08, 6-55662св10), право члена
сім'ї власника будинку користуватися
цим житлом існує лише за наявності у
власника права приватної власності на
це майно. Виникнення прав членів сім'ї
власника будинку на користування
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а отже,
припинення права власності на будинок
припиняє право членів його сім'ї на
користування цим будинком.

Чинним законодавством України не
передбачено перехід прав та обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР до членів
сім'ї наймача належать дружина наймача,
їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Допитані у судовому засіданні свідки
ОСОБА_10, ОСОБА_11 суду пояснили, що в
будинку АДРЕСА_1 у м. Шепетівка
проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Вказані
свідки не підтвердили, що вказані особи
проживали разом з ОСОБА_1 як одна сім'я
та вели спільне господарство.

Відповідачі не надали суду належних та
допустимих доказів того, що ОСОБА_4
проживає у будинку ОСОБА_1 як член його
сім'ї.

Право ОСОБА_4, який не є власником
спірного житлового будинку, на
користування ним було похідним від
прав колишнього власника цього
житлового будинку, а з припиненням його
права власності, припинилося й право
ОСОБА_4 на користування житлом. З дня
смерті матері ОСОБА_6 припинено її
право власності на будинок.

Отже, після того, як мати ОСОБА_6, до якої
відповідач вселився, позбулась права
власності, ОСОБА_4 отримав статус
тимчасового жильця.

Суд відхиляє твердження представника
відповідачів про те, що ОСОБА_4 є рідним
братом по матері ОСОБА_1 та народився у
спірному будинку, і, відтак, відповідно
до ч. 1 ст. 405 ЦК України має право
користуватися спірним житловим
будинком як член сім'ї власника житла.
Вказана норма, з урахуванням ч. 4 ст. 156
ЖК УРСР, передбачає збереження такого
права користування житлом лише для
членів сім'ї, які припинили сімейні
відносини з власником будинку, при
умові збереження права власності на
будинок цього ж власника, тобто при
незмінності власника майна.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_4 не є
членом сім'ї ОСОБА_1 та ніколи ним не
був.

Щодо позовної вимоги про виселення
відповідачів на підставі ст. 116 ЖК УРСР,
суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
що проживають разом з ним, систематично
руйнують або псують житлове
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання разом
з ним в одному будинку, а заходи
попередження і суспільного впливу
виявилися марними, виселення винних за
вимогою наймодавця здійснюється без
надання іншого жилого приміщення.

З досліджених у судовому засіданні
постанов правоохоронних органів про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 03.02.2011р., 23.04.2011р., 15.07.2011р.,
постанов про закриття кримінального
провадження від 27.07.2013р., 26.12.2013р.,
вбачається, що за фактами побиття
ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_4, проведені
перевірки, за результатами яких
відмовлено в порушенні кримінальних
справ та закриті провадження за
відсутністю складу злочину в діях
відповідача.

Всупереч ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач
не надав суду переконливих доказів
систематичного порушення
відповідачами правил співжиття у
будинку АДРЕСА_1 у м. Шепетівка і
застосування до них заходів
реагування.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 не є членами сім'ї
ОСОБА_1, у зв'язку із чим право
відповідачів на користування спірним
будинком припинилось на підставі
закону, у зв'язку із зміною власника
будинку, і саме це є підставою для
задоволення позову, а не з підстав, що
передбачені у ст. 116 ЖК.

Оскільки ОСОБА_1 є власником вказаного
вище житлового будинку, а ОСОБА_4
вселився до цього будинку та проживає у
ньому зі згоди колишнього власника
будинку (матері ОСОБА_4), а ОСОБА_5
проживає зі згоди ОСОБА_4, який не є
власником чи співвласником будинку і
сам проживає як тимчасовий жилець,
відповідачі ніколи не були і не є
членами сім'ї ОСОБА_1, суд дійшов
висновку про обґрунтованість вимог
позивача щодо усунення перешкод у
користуванні належним йому будинком
шляхом виселення відповідачів.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 317, 321, 383, 391 ЦК України,
ст.ст. 64, 116, 150, 156 ЖК УРСР, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
усунення перешкод у користуванні
майном шляхом виселення задовольнити.

Усунути перешкоди в здійсненні ОСОБА_1
права користування належним йому на
праві власності будинком АДРЕСА_1

Виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 з будинку
АДРЕСА_1 м. Шепетівка Хмельницької
області, який належить на праві
власності ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_1 судовий збір у сумі 60 грн. 90 з
кожного.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга до апеляційного суду
Хмельницької області через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особою, без участі
якої проголошено рішення - протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
А.Ю. Цідик