Справа № 569/7982/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2014 року
м.Рівне

в особі судді
Головчака М.М.,

з участю секретаря
Панасюк О.М.

позивачки
ОСОБА_1,

та її представника адвоката
ОСОБА_2,

відповідачки
ОСОБА_3,

та її представника адвоката
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
встановлення факту прийняття спадщини,
визнання частково недійсним свідоцтв
про право на спадщину,

встановив:

26 травня 2014 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_3 про
встановлення факту прийняття спадщини
після смерті свого батька
ОСОБА_5,померлого ІНФОРМАЦІЯ_6, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом,видане Другою
Рівненською державною нотаріальною
конторою 17 квітня 2002
року,зареєстрованого в реєстрі за
№2-751/АЕР №787377 на ім»я ОСОБА_7 в частині ?
житлового будинку з надвірними
будівлями АДРЕСА_2, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, видане Другою Рівненською
державною нотаріальною конторою 13
вересня 2012 року,зареєстрованого в
реєстрі за №3-455 на ім»я ОСОБА_3 в
частині ? житлового будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_2.

В обґрунтування позовних вимог
вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_6 помер її
батько ОСОБА_5. Після його смерті
відкрилась спадщина на будинок з
надвірними будівлями АДРЕСА_2,який
належав померлому на праві приватної
власності. Спадкоємцями першої черги є
ОСОБА_7 та вона у відповідності до ст..529
ЦК України ( в редакції 1963 року)є.

Вказує, що вона як донька померлого
батька прийняла спадщину фактично
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини,що підтверджується постійним
проживанням з ним з 1995 року,оскільки
він тяжко хворів. Після його смерті
вона продовжила в будинку, а отже
фактично вступила у володіння майном.
Будинок побудований її батьком, а вона
із своїм чоловіком допомагали його
добудовувати. З 1966 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8 До 1988
року з чоловіком проживали в будинку
батька по АДРЕСА_2. В подальшому чоловік
отримав квартиру АДРЕСА_1 на склад
сім»ї: вона з чоловіком та троє їхніх
дітей доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, син
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2,син ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_3. На даний час квартира не
приватизована, використовується для
проживання сімей її синів. З 31 січня 2014
року в квартирі також проживає і вона.
Відповідачка по справі,її
донька,проживала та буда зареєстрована
в цій квартирі до 2005 року,в подальшому
знята з реєстрації і зареєструвалась в
будинку батька по АДРЕСА_2. ІНФОРМАЦІЯ_7
померла її мати ОСОБА_7,спадщину після
її смерті прийняла відповідачка ОСОБА_3
та 13 вересня 2012 року в нотаріальній
конторі отримала Свідоцтво про право
на спадщину. В подальшому відповідачка
ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до
неї та ОСОБА_11 про усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням
шляхом виселення. На підставі рішення
суду відповідачці видано виконавчий
лист про примусове виконання рішення
та виселення. Зазначає, що з матеріалів
вказаної цивільної справи вона
дізналась, що після смерті батька мати
ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом на весь будинок по
АДРЕСА_2, а в подальшому і відповідачка
ОСОБА_3 Вказує, що було порушене її
право як спадкоємця після смерті
ОСОБА_5 на ? частину спадкового майна,
від спадщини вона не відмовлялась.
Відповідно до ст.ст.549,561 ЦК України 1963
року вона мала право отримати
Свідоцтво про право на спадщину за
законом на спадкове майно, оскільки
фактично вступила у його володіння.
Вона та її покійна мати ОСОБА_7 були
спадкоємцями після смерті батька
ОСОБА_5 в рівних частинах по ?,однак її
мати нотаріусу про неї як доньку не
зазначила. Покликаючись на викладені
обставини,просить заяву задовольнити в
повному обсязі.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
та її представник ОСОБА_2 позов
підтримали. Додатково пояснили, що
відповідно до ст.549 ЦК 1963 року позивачка
вступила у володіння спадковим майном -
будинком по АДРЕСА_2 фактично, оскільки
вона там проживала.

Окрім того, при прийняття спадщини
ОСОБА_7 остання не повідомила нотаріуса
про позивачку як доньку та спадкоємицю
першої черги. Про видачу Свідоцтва про
прийняття спадщини вона не знала, їй
нічого не було відомо про складений
ОСОБА_7 на ім»я онучки заповіт, а тому
строк позовної давності нею не
пропущений і починається з 24 вересня 2013
року, днем ухвалення рішення
Рівненського міського суду про
виселення позивачки разом із сином із
спірного будинку. 13 червня 2012 року
позивачка дізналась про прийняття
спадщини ОСОБА_3 із надісланого їй
повідомлення. Просили позов
задовольнити, встановити факт
прийняття спадщини позивачкою після
смерті свого батька ОСОБА_5, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_6, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом,видане Другою Рівненською
державною нотаріальною конторою 17
квітня 2002 року,зареєстрованого в
реєстрі за №2-751/АЕР №787377 на ім»я ОСОБА_7
в частині ? житлового будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_2, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, видане Другою
Рівненською державною нотаріальною
конторою 13 вересня 2012
року,зареєстрованого в реєстрі за №3-455
на ім»я ОСОБА_3 в частині ? житлового
будинку з надвірними будівлями
АДРЕСА_2.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала,
просила у його задоволенні відмовити.
Пояснила, що її мати - позивачка по
справі ОСОБА_1 в будинку по АДРЕСА_2 не
проживала, матері було відомо про
складений у 2006 році на її ім»я заповіт
і ніяких претензій до неї не було.
Позивачка у 1988 році отримала квартиру і
переселилась туди проживати. Вказує,
що підстав для задоволення не має.

Представник відповідачки ОСОБА_3 -
адвокат ОСОБА_4 позов не визнав,просив у
його задоволенні відмовити.
Вказував,що ? частки в будинку по
АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_5 належала
ОСОБА_7, його дружині, що вбачається із
норм ст.28 КпШС. Як пояснила сама
позивачка, із заявою до нотаріальної
контори вона не зверталась, однак і
доказів на вступ у фактичне прийняття
спадщини не надала, що підтверджено
суперечливими показами свідків, фактом
реєстрації у наданій у 1988 році квартирі
по АДРЕСА_1. Окрім того,свідки
підтвердили,що позивачка ОСОБА_1 знала
про володіння будинком її матір»ю
ОСОБА_7 з 2002 року, знала також і про
існування заповіту. Позивачка не
довела факту прийняття спадщини
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини, з позовом до суду звернулась
через 16 років після смерті батька, тому
просить застосувати строк позовної
давності в позові в частині
встановлення факту прийняття спадщини,
в іншій частині позову про визнання
свідоцтв недійсними просить відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши
свідків, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до висновку, що позов до
задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_4, були ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

Згідно Свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_1,виданого відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Рівненського
міського управління юстиції 30 квітня
2014 року, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 помер.

Судом досліджено спадкову справу після
смерті ОСОБА_5,померлого ІНФОРМАЦІЯ_6.

Як вбачається із заяви ОСОБА_7 від 27
лютого 2002 року до Другої Рівненської
державної нотаріальної контори,
остання просить видати їй Свідоцтво
про право на спадщину за законом після
смерті чоловіка ОСОБА_5.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину
за законом від 27 лютого 2002
року,виданого державним нотаріусом
Другої Рівненської державної
нотаріальної контори,зареєстровано в
реєстрі за №2-400,спадкова справа №105,
ОСОБА_7 прийняла спадкове майно після
смерті свого чоловіка ОСОБА_5.

За додатковою заявою ОСОБА_7 Другою
Рівненською державною нотаріальною
конторою видано Свідоцтва про право на
спадщину за законом від 17 квітня 2002
року, зареєстровано в реєстрі за
№2-75,спадкова справа №105, згідно якого
спадкове майно після смерті її
чоловіка ОСОБА_5 складається із
житлового будинку АДРЕСА_2.

Інших заяв до нотаріальної контори про
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5
не надходило.

Згідно Свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_2,виданого відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Рівненського міського управління
юстиції, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_7.

Судом також досліджено спадкову справу
після смерті ОСОБА_7,померлої
ІНФОРМАЦІЯ_7.

Згідно заяви від 22 червня 2012
року,поданої до Другої Рівненської
державної нотаріальної контори,
вбачається що ОСОБА_1 відмовилась від
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_7.

За своє життя 21 лютого 2006 року ОСОБА_7
склала заповіт, посвідчений державним
нотаріусом Другої Рівненської
державної нотаріальної контори
Костюковою О.О., зареєстрованого у
реєстрі за №2-259, згідно якого все своє
майно, яке на день її смерті буде
належати їй за законом,де б воно не
знаходилось і з чого б воно не
складалось заповіла ОСОБА_3, що
зареєстровано в реєстрі за №3-453.

Як встановлено судом, після смерті
своїх батьків позивачка ОСОБА_1
претензій щодо спадкування майна не
мала, із заявами про прийняття спадщини
до нотаріальної контори не зверталась,
що вбачається із досліджених судом
доказів.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 13 вересня 2012 року
ОСОБА_3 на підставі дублікату заповіту,
посвідченого Другою Рівненською
державною нотаріальною конторою 21
лютого 2006 року, зареєстрованого у
реєстрі №2-259,виданого Другою
Рівненською державною нотаріальною
конторою 13 вересня 2012 року за
реєстровим №3-453, є спадкоємцем
зазначеного в заповіті майна
ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_5,яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_7, яке складається з
житлового будинку з надвірними
будівлями АДРЕСА_2.

З дослідженого в судовому засіданні
витягу про державну реєстрацію прав,
виданого 02 жовтня 2012 року КП Рівненське
міське бюро технічної інвентаризації
вбачається, що домоволодіння по
АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на праві
приватної власності на підставі
Свідоцтва про право на спадщину (ВТР
№165949 р.№3-445) 13 вересня 2012 року,виданого
Другою Рівненською державною
нотаріальною конторою.

Як вбачається із витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно від 14
серпня 2012 року,виданого КП
РБТІ,реєстраційний номер майна 37334643,
будинок АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва
про право на спадщину належить на праві
приватної власності ОСОБА_3

Місце реєстрації ОСОБА_3 по АДРЕСА_2
підтверджується дослідженим паспортом
громадянина України серії НОМЕР_3,
виданим Рівненським МВ УМВС України в
Рівненській області, з якого
вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована за
адресою АДРЕСА_2 з 12 вересня 2005 року.

Як вказує позивачка ОСОБА_1 після
смерті батька ОСОБА_5 вона прийняла
спадщину, постійно проживала в будинку
по АДРЕСА_2,доглядала його та
продовжувала там проживати в наступні
роки.

Частиною п»ятою Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України від 16 січня 2003 року
передбачено, що правила книги шостої
цього Кодексу застосовуються до
спадщини, яка відкрилась, але не була
прийнята ніким із спадкоємців до
набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ОСОБА_5 помер у 1998 році,
відповідно до прикінцевих та
перехідних положень ЦК України на
вказані правовідносини поширюється
дія ЦК УРСР від 1963 року.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст.549 ЦК
УРСР визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину, якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Разом з тим, матеріали цивільної справи
не містять доказів щодо вступу ОСОБА_1 в
управління та користування майном
померлого ОСОБА_5

Як вказала позивачка, чого сторонами не
заперечується, в 1988 році сім»я
позивачки ОСОБА_1 отримала трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1

З дослідженого паспорту громадянина
України серії СР 811227,виданого
Рівненським МВ УМВС України в
Рівненській області вбачається, що
ОСОБА_1 зареєстрована за адресою
АДРЕСА_1 з 20 жовтня 1988 року.

Судом встановлено, що часом відкриття
спадщини спадкодавця ОСОБА_5 є 27 липня
1998 року.

ОСОБА_7 (дружина
померлого),ОСОБА_1.(донька померлого)
були спадкоємцями ОСОБА_5 першої черги
за законом.

За ст.549 ЦК УРСР від 1963 року спадкоємець
вважається таким, що фактично прийняв
спадщину, якщо він довів, що він вступив
в управління або користування
спадковим майном. Доказом цього може
бути наявність у спадкоємця ощадної
книжки на ім'я померлого, іменних
цінних паперів, квитанцій про оплату
комунальних та інших послуг,
обов'язкового страхування майна та
інших документів, виданих на ім'я
померлого, на майно, користування,
управління і розпорядження яким
можливе тільки після оформлення прав
на нього.

Згідно положень статей 548,549,554 ЦК УРСР
1963 для придбання спадщини необхідно,
щоб спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини. Визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини. В разі неприйняття спадщини
спадкоємцем за законом або за
заповітом або позбавлення спадкоємця
права спадкування (статті 528 і 534 цього
Кодексу) його частка переходить до
спадкоємців за законом і
розподіляється між ними в рівних
частках.

Таким чином прийняття спадщини як за
заповітом, так і за законом є правом
спадкоємця й залежить від його
власного волевиявлення.

Статтею 553 ЦК УРСР (1963 року) передбачено,
що спадкоємець за законом або за
заповітом вправі відмовитись від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. Вважається таким,
що відмовився від спадщини також той
спадкоємець, який не вчинив жодної з
дій, що свідчать про прийняття
спадщини.

Установлено, що 22 червня 2012 року ОСОБА_1
відмовилась від прийняття спадщини
після смерті ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_7.

Згідно рішення Рівненського міського
суду від 24 вересня 2013 року усунуто
перешкоди ОСОБА_3 в користуванні
житловим приміщенням АДРЕСА_2 шляхом
виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_11 в належну
їм квартиру АДРЕСА_1,в задоволенні
зустрічного позову про визнання заяви
про відмову в прийняття спадщини
недійсною - відмовлено.

Ретельно перевіривши доводи сторін,
суд визнає відсутність факту прийняття
спадщини ОСОБА_1

Так,допитана по справі в якості свідка
позивачка по справі ОСОБА_1 показала, що
в 1964 році вона з батьками ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 приїхали в м.Рівне, та
поселились в будинок АДРЕСА_2. Після її
одруження із чоловіком, який помер в 1996
році, вони проживали в даному будинку.
ІНФОРМАЦІЯ_6 батько ОСОБА_5 помер.
Вказує, що її донька ОСОБА_3 проживала в
будинку до 2005 року,а вона після смерті
батька проживала в будинку постійно,
сплачувала комунальні платежі, всі
медалі, облігації забрала собі. До
нотаріальної контори про прийняття
спадщини не зверталась, оскільки
думала, що прийняла її. Про заповіт на
ім»я відповідачки вона дізналась лише
після смерті матері ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що є сусідкою
ОСОБА_3. яка проживає в будинку АДРЕСА_2.
Їй відомо, що позивачка ОСОБА_1 з 1965 року
проживала у вказаному будинку, в неї
була окрема кімната, остання платила
комунальні платежі. Відповідачка
ОСОБА_3 проживала у врємянці. У
позивачки була ще квартира, в якій
проживав її чоловік.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що приблизно в
1988 році позивачка ОСОБА_1 отримала
квартиру. В отриманій квартирі
проживав чоловік позивачки, а вона в
будинку своїх батьків, оплачувала
комунальні послуги після смерті
матері.

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що позивачка
ОСОБА_1 є її матір»ю. Він жив в будинку
по АДРЕСА_2 з 1991 року разом із своїми
батьками до 2009 року. В будинку матір
займала окрему кімнату,оплачувала
комунальні платежі. Батько проживав в
квартирі один. Позивачка проживала
постійно в будинку. З 2007 року він почав
їздити на заробітки, і восени в 2012 року
дізнався про заповіт. Матері про
заповіт він розказав. Матір ОСОБА_1 про
заповіт знала.

Допитана в якості свідка відповідачка
ОСОБА_3 пояснила,що з 1966 року постійно
проживала в будинку по АДРЕСА_2. В
подальшому батьки отримали квартиру, в
якій з 1983 року постійно проживала матір
- позивачка по справі, її батько та брат
ОСОБА_17. В 1988 році батьки отримали
більшу квартиру, куди переїхали. В 2011
році позивачка перейшла жити в будинок,
а квартиру здала в найм. Після смерті
діда ОСОБА_5 спору щодо будинку не було
і баба ОСОБА_7 оформила на себе право
власності на будинок, про що було всі
відомо. ОСОБА_7 казала, що її донька
ОСОБА_1 на будинок не претендує.
Приватизацією земельної ділянки в 2009
році займалась вона, про що позивачці
було відомо. В 2006 році бабуся ОСОБА_7
склала на неї заповіт, і казала, що
ОСОБА_1 житлом забезпечена. Про
складений бабцею заповіт позивачка
знала,заперечень з цього приводу не
висловлювала,заповіт не оскаржувала.
Після смерті діда ОСОБА_5 комунальні
послуги оплачувала бабця ОСОБА_7 Її
похованням займалась вона з братом
ОСОБА_17.

Свідок ОСОБА_19 пояснив,що є сином
відповідачки ОСОБА_3 Його бабця
позивачка по справі ОСОБА_1 проживала в
квартирі по АДРЕСА_1,він до неї приходив
в гості.

Свідок ОСОБА_20 пояснив, що знала
позивачку ОСОБА_1 з 1990 року, вона
проживала з батьками по АДРЕСА_2 до її
виселення, сплачувала комунальні
платежі.

Свідок ОСОБА_21 пояснила, що знає
позивачку з 1983 року,яка до 2013 року
постійно проживала по АДРЕСА_2,
сплачувала комунальні платежі.
Відповідачка проживала у врємянці.
Після смерті ОСОБА_5 позивачка
проживала у будинку. Їй було відомо про
оформлення права власності на будинок
ОСОБА_7

Показання свідків зі сторони позивача
не містять достовірної інформації щодо
предмета доказування. Про дійсність
факту проживання ОСОБА_1 в будинку по
АДРЕСА_2 свідки дають різні покази,
висловлюють лише припущення, показання
вказаних свідків не узгоджуються між
собою та з поясненнями самих сторін,
тому не можуть бути визнані належними
доказами у справі.

Суд,дослідивши матеріали справи,надав
оцінку у їх сукупності та дійшов
висновку,що позивачка не вступила в
управління або володіння спадковим
майном, оскільки будь-яких дій, які
свідчать про такий вступ судом не
встановлено та позивачка про такі не
довела.

Окрім того, зі ст.ст.71,75,76,80 ЦК УРСР,який
діяв на час виникнення спірних
правовідносин,загальний строк для
захисту права за позовом особи,право
якої порушено (позовна
давність),встановлюється в три роки.
Позовна давність застосовується
незалежно від заяви сторін. Перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня,коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Закінчення
строку позовної давності до
пред»явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР
1963 року, який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1)якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; 2)якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.550 ЦК Української РСР 1963
року строк для прийняття спадщини,
встановлений ст.549, може бути
продовжений судом, якщо він визнає
причини пропуску строку поважними.
Спадщина може бути прийнята після
закінчення зазначеного строку і без
звернення до суду при наявності згоди
на це всіх інших спадкоємців, які
прийняли спадщину.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду
України №4 від 24 червня 1983 року з
наступними змінами «Про практику
розгляду судами України справ про
спадкування», передбачений ст.549 ЦК
УРСР шестимісячний строк для
прийняття спадщини може бути
продовжений судом за заявою
заінтересованої особи при доведеності
поважності причин його пропуску. Якщо у
вказаний строк позивач вступив в
управління або володіння спадковим
майном або його частиною, суд з цих
підстав вирішує питання про визнання
права на спадкове майно, а не про
продовження пропущеного строку.

Як вбачається з матеріалів справи, що
підтвердили самі сторони, позивачка
ОСОБА_1 перебувала на території м.Рівне
до смерті свого батька ОСОБА_5 та після,
мала можливість звернутись до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини.

Належних доказів на підтвердження
факту прийняття спадщини позивачка не
надала, як і не довела того, що існували
обставини,які могли перешкодити їй
звернутися із заявою про прийняття
спадщини у передбачений законом
шестимісячний строк.

Таким чином, перебуваючи на території
України, позивачка мала можливість
звернутися до нотаріальної контори.

Судом також встановлено, що
позивачкою не надано належних доказів
щодо її проживання у спірному будинку
спадкодавця за адресою: АДРЕСА_2 або
вчинення нею інших дій, які б свідчили
про фактичний вступ у володіння або
управління спадковим майном.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, суд виходить з
того, що позивачем не надано доказів
поважності причин пропуску строку
звернення до суду та не доведено того,
що вона фактично вступила у володіння
або управління спадковим майном.

Статтею 561 ЦК УРСР 1963 року було
передбачено, що свідоцтво про право на
спадщину видається спадкоємцям за
законом після закінчення шести місяців
з дня відкриття спадщини.

Отже, для прийняття спадщини необхідне
волевиявлення спадкоємця і здійснення
ним певних дій, що і було зроблено
ОСОБА_7 - дружиною померлого ОСОБА_5 та в
подальшому ОСОБА_3 - після смерті
ОСОБА_7, які у встановлений законом
строк звернулись до державної
нотаріальної контори з заявами про
прийняття спадщини та отримали
свідоцтво про право на спадщину після
їх смерті та стали власниками будинку
АДРЕСА_2.

ОСОБА_1 в порушення вимог ст.549 ЦК
України 1963 року із заявою про прийняття
спадщини до нотаріальної контори не
зверталась та свідоцтва про право на
спадщину не отримувала.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.ст.10,11 ЦПК України, суд
сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, розглядає
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Тому підстав для скасування Свідоцтв
про прийняття спадщини судом не
встановлено.

На підставі ст.ст.548,549,549,550,554 ЦК України
(1963 року), керуючись ст.ст.
208,209,212-215,218,223,292,294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В
:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про встановлення факту прийняття
спадщини, визнання частково недійсним
свідоцтв про право на спадщину
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через Рівненський міський суд поданням
в десятиденний строк з дня його
проголошення апеляційної скарги.
Особи,які брали участь у справі,але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового
рішення,можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення,якщо його
не скасовано,набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Повний текст рішення виготовлений 01
серпня 2014 року

Суддя Рівненського міського суду
М.М.Головчак