У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Висоцької В.С.

суддів:Кафідової О.В., Парінової І.К.,
Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості, за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на заочне рішення Котовського
районного суду Одеської області від 3
вересня 2013 року, рішення апеляційного
суду Одеської області від 29 січня 2014
року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом, в якому просив стягнути
з відповідача на його користь пеню за
період з 7 липня 2011 року по 6
червня 2013 року в сумі 44 672 доларів США та
3% річних за період з 10 червня 2010
року по 3 вересня 2013 року в сумі 1
547,83 доларів США, а також проценти за
користування коштами в сумі
36 644,74 грн. за період з 12 січня 2010 року по
3 вересня 2013 року.

Позов мотивовано тим, що між
сторонами був укладений договір позики
від 12 січня 2010 року за яким позивач
передав відповідачу
16 000 доларів США строком на два роки.
Строк договору, на підставі вимоги
позивача, сплив 1 червня 2010 року.
Відповідно до умов договору, у разі
прострочення виконання зобов'язання
відповідач зобов'язаний виплатити
неустойку у вигляді пені у розмірі 0,4%
від суми неповернутого боргу за кожен
день прострочення виконання
зобов'язання. З метою забезпечення
виконання зобов'язання сторони уклали
нотаріально посвідчений договір
іпотеки, предметом якої є квартира
відповідача. В обумовлений договором
строк відповідач позику не повернув. 7
липня 2011 року вчинено виконавчий напис,
який знаходиться на виконанні в
державній виконавчій службі. Разом з
тим, ОСОБА_6 ухиляється від сплати
заборгованості, яка визначена рішенням
суду. Посилаючись на вказані обставини
позивач просив стягнути з відповідача
на його користь пеню відповідно до ч.1
ст.1048 ЦК України у розмірі 0,4% від
заборгованої суми за кожен день
прострочення виконання зобов'язання,
що обумовлено умовами договору, у
розмірі 44672,93 доларів США, проценти за
користування грошами на рівні
облікової ставки НБУ в сумі 36 644,74 грн.
та 3% річних за прострочення виконання
зобов'язання в сумі 1547 доларів США.

Заочним рішенням Котовського
районного суду Одеської області
від 3 вересня 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на
користь позивача 3% річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання у розмірі - 1547,83 доларів
США. У задоволенні іншої частини
позовних вимог відмовлено. Вирішено
питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 29 січня 2014 року апеляційну
скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.
Рішення місцевого суду скасовано з
ухваленням нового рішення, яким позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6
на користь позивача 5 528,64 грн.

Позивач, не погоджуючись з даними
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій подав касаційну скаргу, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права просить їх
скасувати в частині відмови у
задоволенні позовних вимог та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити позов у
повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позов виходив з того, що
договір позики є розірваним
позикодавцем в односторонньому
порядку з 7 травня 2010 року.
Наслідком чого стало припинення
зобов'язань сторін за умовами цього
договору відповідно до ч.2 ст. 653 ЦК
України, крім обов'язку позичальника
достроково повернути грошовий борг до
10 червня 2010 року. Своє право на
повернення грошового боргу в сумі
16000 доларів США позивач
реалізував у нотаріальному порядку 7
липня 2011 року. Разом з тим, оскільки
відповідач до цього часу не повернув
грошовий борг, з нього, відповідно до ч.2
ст.625 ЦК України, підлягає стягненню 3%
річних за час затримки, тобто з 10 червня
2010 року по 3 вересня 2013 року у
розмірі 1547,83 доларів США (16000 доларів
США х 3%: 365 днів х 1177 днів прострочки). У
задоволенні іншої частини позовних
вимог суд відмовив у зв'язку з
розірванням договору позики та
припиненням зобов'язань сторін.

Скасовуючи рішення місцевого суду з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову суд апеляційної
інстанції виходив з того, що у зв'язку з
вимогою позивача достроково припинити
дію договору позики (10 червня 2010 року)
відповідач повинен був повернути кошти
саме 10 червня 2010 року. Таким
чином, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК
України, з відповідача повинні
стягуватися проценти за користування
грошима з 12 січня 2010 року по 10
червня 2010 року (час користування
грошима). Після 10 червня 2010 року, за
умови невиконання позичальником свого
зобов'язання із повернення отриманих
коштів та сплати процентів за
користування грошима, позичальник несе
тягар наслідків, передбачених ст.1050 ЦК
України, відповідно до якої, у випадку
своєчасного неповернення суми позики,
позичальник зобов'язаний сплатити
грошову суму, відповідно до статті 625 ЦК
України. Відповідач користувався
коштами позивача 154 дня, тому з нього
підлягає стягненню 5528,64 грн. (127840 грн
(еквівалент 16000 доларів США) х 154
(облікова ставка НБУ) : 365 (кількість
днів у році) х 154 (строк користування
грошима).

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині стягнення 3% річних від
простроченої суми, відповідно до ст.625
ЦК України, апеляційний суд виходив з
того, що сторони, укладаючи договір у п.4
встановили відповідальність позивача
за порушення виконання зобов'язання,
тому такі вимоги задоволенню не
підлягають.

Апеляційний суд відмовив у
задоволенні вимог про стягнення з
відповідача пені за період з 7 липня 2011
року по 6 червня 2013 року за прострочення
виконання зобов'язання у розмірі 0,4%
процента за кожен день прострочення у
розмірі 44 672 долара США, оскільки
позивачем пропущений строк позовної
давності.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції повністю погодитися не
можна, оскільки вони зроблені без
належного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін, без
належної оцінки наявних у матеріалах
справи доказів, з неправильним
застосуванням норм матеріального
права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає
два види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Отже, стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення пені за
прострочення виконання зобов'язання
суд апеляційної інстанції вказаних
положень не врахував та, встановивши
факт прострочення відповідачем
виконання зобов'язання, належним чином
не перевірив тривалість строку
позовної давності та початок його
перебігу для кожної з позовних вимог,
не встановив фактичні обставини, від
яких залежить правильне вирішення
спору та дійшов передчасного висновку
про відмову у задоволенні позову в
частині стягнення пені у зв'язку із
пропуском строку позовної давності.

Крім того, застосовуючи наслідки
пропуску строку позовної давності до
вказаних позовних вимог суд
апеляційної інстанції не мотивував
свою позицію щодо можливості їх
застосування незалежно від того, чи
заявлено стороною про це.

Судом апеляційної інстанції не
враховано роз'яснень, наданих у п. 18
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів що
виникають із кредитних правовідносин»
від 30 березня 2012 року №5, у якому
зазначено, що змістом статті 552, частини
другої статті 625 ЦК три проценти річних
від простроченої суми полягає в
отриманні компенсації (плати) від
боржника за неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, тому
суд має виходити з того, що ці кошти
нараховуються незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за невиконання або
неналежне виконання зобов'язання.

Фактично позовні вимоги про
стягнення 3% річних, у даному випадку,
були ототожнені апеляційним судом з
вимогами про стягнення неустойки.

Оскільки обставини, пов'язані із
перевіркою доводів сторін та оцінкою
наданих сторонами доказів, характеру
спірних правовідносин та норми права,
яка підлягає застосуванню, судом
з'ясовувались неналежним чином, чим
порушено норми процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179, 303, 307 ЦПК України) і таке
унеможливило встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК
України ухвалене у справі рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з передачею справи на новий розгляд до
апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 29 січня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька судді О.В.
Кафідова І.К. Парінова О.В. Умнова
І.М. Фаловська