Номер провадження: 22-ц/785/4603/14
Головуючий у першій інстанції Салтан
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Артеменка І.А.,

Суворова В.О.,

за участю секретаря
Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 19 квітня 2013 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_8 до Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради, Одеської міської ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання свідоцтва та рішення
недійсними, визнання договорів
купівлі-продажу та державного акту
недійсними, треті особи: Управління
земельних ресурсів Одеської міської
ради, ОСОБА_7,

встановила:

ОСОБА_8 звернувся до суду з
вищевказаним позовом, у якому просив
визнати недійсним свідоцтво про право
власності № 019823 від 04 червня 2002 року на
житловий будинок АДРЕСА_1, визнати
недійсним рішення Одеської міської
ради № 292-ХХІУ від 26 липня 2002 року,
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 22 серпня 2002 року
домоволодіння АДРЕСА_1, скасувати
реєстрацію договору купівлі-продажу
від 22 серпня 2002 року зазначеного
домоволодіння, визнати недійсним
договір купівлі-продажу від 22 серпня 2002
року земельної ділянки площею 0,625 га,
розташованої за вказаною адресою та
визнати недійсним державний акт серії
ОД № 026841, виданий 25 грудня 2003 року про
право власності на земельну ділянку
площею 0,625 га, що розташована за
вказаною адресою.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що
він з квітня 1995 року є власником
домоволодіння та земельної ділянки, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1,
розташовано домоволодіння та земельна
ділянка, які належать ОСОБА_3
Попередніми власниками зазначеного
нерухомого майна були ОСОБА_6, ОСОБА_10,
ОСОБА_5 та ОСОБА_9

Як зазначив позивач, діями попередніх
власників в 1999 році за вказаною адресою
проведено будівництво триповерхового
будинку, з порушенням будівельних норм
та правил, зокрема, будинок був
збудований за межами червоної лінії із
захопленням тротуару по вулиці Золотий
Берег.

26 липня 2002 року Одеською міською радою
було прийнято рішення № 292-ХХІУ про
видачу ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_9
державного акту про право приватної
власності на земельну ділянку площею
0,625 га, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1.

ОСОБА_8 вважає вказане рішення
незаконним, посилаючись на те, що при
виготовленні проекту землевідведення
були невірно визначені межі земельної
ділянки, що призвело до порушення прав
суміжних землекористувачів. Межі його
земельної ділянки зазначені невірно та
розподіл меж з ним не узгоджувалося,
внаслідок чого вказана землевпорядна
документація була виготовлена з
порушенням його прав.

В подальшому, вищевказану земельну
ділянку та домоволодіння придбав
ОСОБА_3 Договір купівлі-продажу, за яким
ОСОБА_3 набув право власності, ОСОБА_8
також вважав недійсним у зв'язку з тим,
що документи, які стали підставою для
укладення договору купівлі-продажу, є
такими, що порушують його права, та
свідоцтво про право власності, на
підставі якого укладено договір,
видано не на тих осіб, які підписували
договір.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8,
за участю третіх осіб: Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради, Одеської міської ради,
Управління земельних ресурсів
Одеської міської ради, про визнання
права власності на домоволодіння.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3
посилався на ст. 392 ЦК України, згідно
якої власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою.

Доказами набуття права власності
добросовісним набувачем ОСОБА_3 вважав
нотаріально посвідчений Договір
купівлі-продажу домоволодіння, з
державною реєстрацією що знаходиться в
АДРЕСА_1 від 22 серпня 2002 року, та який
зареєстрований встановленому законом
порядку (далі - спірний будинок);
свідоцтво про право власності № 019823
від 4 червня 2002 року на спірний будинок,
видане Управлінням
житлово-комунального господарства
Одеського міськвиконкому; нотаріально
посвідчений з державною реєстрацією
Договір від 22 серпня 2002 року
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,0625 га, що розташована в АДРЕСА_1;
державний акт про право власності на
вищевказану земельну ділянку,
кадастровий номер :39:004:0039, виданий
на ім'я ОСОБА_3 25 грудня 2003 року, серії ОД
№ 026841, який зареєстровано в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю за № 38.

Крім того, із самостійними позовними
вимогами до ОСОБА_8, Київської районної
адміністрації Одеської міської ради,
за участю третіх осіб: Одеської міської
ради, Управління земельних ресурсів
Одеської міської ради, до суду
звернулася ОСОБА_7, в якому ставила
вимоги про визнання права сумісної
власності на земельну ділянку, визнати
за нею право спільної сумісної
власності на земельну ділянку площею
0,0625 га (кадастровий номер :39:004:0039),
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що
визначено Державним актом на право
власності на земельну ділянку від 25
грудня 2003 року, серії ОД № 026841, який
зареєстровано в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю № 38.

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_7 посилалась на вимоги статті 392
ЦК України, яка передбачає, що власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_8
свої позовні вимоги підтримав. Позовні
вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не визнав.

Представники Київської районної
адміністрації Одеської міської ради,
Одеської міської ради, Управління
земельних ресурсів Одеської міської
ради позов ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не
визнали, просили відмовити в їх
задоволенні.

ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6
позовні вимоги ОСОБА_8 не визнали.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 19 квітня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 та
ОСОБА_3 було відмовлено. Позовні вимоги
ОСОБА_8 задоволено: визнано недійсним
свідоцтво про право власності № 019823
від 04 червня 2000 року на домоволодіння
АДРЕСА_1 з моменту його видачі.

Визнано недійсним рішення Одеської
міської ради № 292-ХХІУ від 26 липня 2002
року з моменту його прийняття.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 22 серпня 2002 року
домоволодіння АДРЕСА_1.

Скасовано реєстрацію договору
купівлі-продажу від 22 серпня 2002 року
домоволодіння АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 22 серпня 2002 року
земельної ділянки площею 0,625 га,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт серії
ОД № 026841, виданий 25 грудня 2003 року про
право власності на земельну ділянку
площею 0,625 га, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1 (т. 6, а.с.44-50).

Вказане судове рішення було оскаржено
в апеляційному порядку ОСОБА_4, ОСОБА_5
та ОСОБА_6, в яких вони ставили питання
про скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_8 у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Крім того, вказане рішення також було
оскаржено в апеляційному порядку
ОСОБА_3 та ОСОБА_7, в яких вони ставили
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення про задоволення їх позовних
вимог у повному обсязі, та відмову у
задоволенні позову ОСОБА_8, посилаючись
на порушення судом норм процесуального
та матеріального права.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 25 вересня 2013 року
апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 були відхилені,
рішення Київського суду м. Одеси від 19
квітня 2013 року було залишено без змін
(т.6, а.с. 282).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05 березня 2014
року вищевказану ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 25 вересня 2013
року було скасовано, в частині позову
ОСОБА_8 до Київської районної державної
адміністрації Одеської міської ради,
Одеської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
свідоцтва та рішення недійсними,
визнання договорів купівлі-продажу та
державного акту недійсними, треті
особи - Управління земельних ресурсів
Одеської міської ради, ОСОБА_7, та
направлено справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції (т. 7 а.с.
173-176).

Після повернення справи до суду
апеляційної інстанції, згідно
протоколу розподілу справи за
допомогою автоматизованої системи
документообігу від 31.03.2014 року справу
було передано головуючому судді
Виноградовій Л.Є, у складі колегії -
суддів Гайворонського С.П. та
Кононенко Н.А. ( т.7 а.с 179).

Однак, ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 22.04.2014 року було
задоволено заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про
відвід колегії суддів у складі
Винаградової Л.Є., Гайворонського С.П.,
Кононенко Н.А. (т. 7 а.с. 202-205).

Протоколом повторного розподілу від
29.04.2014 року справу було передано
головуючому судді Сегеді С.М., у складі
колегії - суддів Станкевича В.А. та
Ступакова О.А. (т.8 а.с 1).

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 10.06.2014 року було відмовлено
в задоволенні заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_7
про відвід колегії суддів у складі
суддів Сегеди С.М., Станкевича В.А.,
Ступакова О.А. та через неналежне
повімодення позивача ОСОБА_8 про час і
місце судового засідання, сраву було
відкладено на 15.07.2014 року (т.8, а.с.46-47).

Разом з тим, через те, що судді
Станкевич В.А. і Ступаков О.А. 15.07.2014 року
перебували у щорічній відпустці,
протоколом повторного розподілу від
14.07.2014 року вказаних судів було
замінено суддями Артеменком І.А. і
Суворовим В.О. (т.8, а.с.90).

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 15.07.2014 року було відмовлено
в задоволенні заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_7
про відвід колегії суддів у складі
суддів Сегеди С.М., Артеменка І.А.,
Суворова В.О.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційних скарг,
заперечень проти них, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
задоволення апеляційних скарг ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, та часткове задоволення
апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_7,
виходячи з наступних підстав.

Як було зазначено вище, ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних справ від 05 березня
2014 року було скасовано ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
25 вересня 2013 року, в частині позову
ОСОБА_8 до Київської районної державної
адміністрації Одеської міської ради,
Одеської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
свідоцтва та рішення недійсними,
визнання договорів купівлі-продажу та
державного акту недійсними, треті
особи - Управління земельних ресурсів
Одеської міської ради, ОСОБА_7, та
направлено справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції (т. 7 а.с.
173-176).

Таким чином, предметом даного
апеляційного розгляду є саме рішення
Київського районного сду м. Одеси від 19
квітня 2013 року щодо задоволення
вищевказаних позовних вимог ОСОБА_8

При цьому колегія суддів враховує, що
ухвала апеляційного суду Одеської
області від 25 вересня 2014 року, в частині
залишення без змін рішення Київського
районного суду м. Одеси про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_7, залишена без змін.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення,
суд першої інстанції виходив із того,
що спірний будинок, який на даний час
нележить на праві приватної власності
відповідачу ОСОБА_3, збудований
самочино попередніми власниками, з
порушенням прав суміжного
землекористувача - позивача ОСОБА_8

Однак, з таким висновком суду першої
інстанції погодитись не можна, з огляду
на наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що
попередніми власниками належного
відповідачу ОСОБА_3 спірного будинку
були відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_10,
ОСОБА_5 та ОСОБА_9, які в установленому
законом порядку в 1999 році побудували
цей будинок, ввели його в експлуатацію
та 04 червня 2002 року отримали свідоцтво
про право власності на нього (т.1, а.с.26).

Так, спірний будинок був побудований на
земельній ділянці, яка відведена у
постійне користування ОСОБА_6, ОСОБА_5,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 рішенням Одеської
міської ради від 23 квітня 1994 року, у
відповідності до проекту житлового
будинку, що затверджений 15 березня 1995
року.

У відповідності до державного акту про
право приватної власності на землю,
серії РІ № 458525, виданого на підставі
рішення Одеської міської ради від 26
липня 2002 року № 292-ХХІV, відповідачі
ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 стали
власниками земельної ділянки площею
0,625 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1
(далі - спірна земельна ділянка) (т.1,
а.с.43).

Таким чином, вимоги позивача ОСОБА_8 про
необхідність застосування до спірних
правовідносин ст. 376 ЦК України є
необгрунтованими і безпідставними,
оскільки відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_5,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 набули право власності
на спірний будинок та земельну ділянку,
на якій він розміщений, у встановленому
законом порядку.

В подальшому, у відповідності до
договорів купівлі-продажу, укладених 22
серпня 2002 року, власники спірного
будинку та земельної ділянки, на якій
він розміщений, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_5,
яка діяла від свого імені та від імені
ОСОБА_9, продали їх ОСОБА_3 (т.1, а.с.27, 28).

В свою чергу, на підставі вказаного
договору купівлі-продажу ОСОБА_3 25
грудня 2003 року отримав державний акт на
право власності на спірну земельну
ділянку (т.1, а.с.55).

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

З підстав викладеного, у суду не було
жодних правових підстав для визнання
недійсними свідоцтва про право
власності на спірний будинок від 04
червня 2002 року та договору його
купівлі-продажу від 22 серпня 2002 року, а
також визнання недійсним державного
акту на спінрну земельну ділянку на
ім'я ОСОБА_3

При цьому колегія суддів зазначає, що
ухвалюючи оскаржуване судове рішення,
суд безпідставно посилався на ЦК
України, який набрав чинності з 01.01.2004
року, оскільки спірні правовідносини
виникли до набрання чинності вказаним
ЦК України і мають регулюватись ЦК
УРСР, в редакції 1963 року.

З цих підстав, також не підлягали
застосуванню до спіних правовідносин
Правила користування приміщеннями
житлових будинків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 24 січня 2006 року, № 45.

У відповідності до п.п.2,26 постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
6 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину. Особами, які беруть
участь у справі про визнання правочину
недійсним, є насамперед сторони
правочину.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_8 не був
стороною договорів купівлі-продажу
спірного житлового будинку та
земельної ділянки площею 0,625 га,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
укладених 22 серпня 2002 року, між
відповідачами ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_9
та ОСОБА_10, з одного боку, та
відповідачем ОСОБА_3, з іншого, а також
не довів суду порушення свого права
вказаними договорами, то правових
підстав для задоволення позовних вимог
позивача ОСОБА_8, матеріали справи не
містять.

Що стосується доводів заявників
апеляційної скарги про необхідність
застосування до спірних правовідносин
позовної давності, то колегія суддів не
погоджується з ними, з огляду на
наступні обставини.

У відповідності до ч. 3 п.11 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судове рішення у цивільній справі» № 14
від 18.12.2009 року, встановивши, що строк
для звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Тобто, про відмову в задоволенні
позовних вимог через перебіг строку
позовної давності, суд може ухвалити
рішення лише при доведенності позовних
вимог.

З цього приводу колегія суддів
зазначає, що оскільки позовні вимоги
ОСОБА_8 є безпідставними, про що
зазначено вище, то у їх задоволенні
йому слід відмовити саме з цих підстав,
що в свою чергу виключає застосування
до спірних правовідносин наслідків
спливу строку позовної давності.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявники
апеляційних скарг надали суду
достатні, належні і допустимі докази
існування обставин, на які вони
посилаються як на підставу своїх
заперечень проти позовних вимог та
доводів апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що оскаржуване
рішення суду першої інстанції, в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_8, є незаконним і необґрунтованим,
доводи апеляційних скарг в цій частині
його повністю спростовують, у зв'язку з
чим апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 слід задовольнити, апеляційні
скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_7 задовольнити
частково, рішення Київського районного
суду м. Одеси від 19 квітня 2013 року у
вказаній частині скасувати і ухвалити
в цій частині нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_8
відмовити.

У відповідності до ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05 березня 2014 року в іншій
частині рішення Київського районного
суду м. Одеси від 19 квітня 2013 року
залишенно без змін, про що зазначено
вище.

Саме з цих підстав колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
часткового задоволення апеляційних
скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_7, оскільки
оскаржуване рішення суду першої
інстанції, в частині їх вимог щодо
визнання за ними права власності на
спірний будинок залишено без змін
вищевказаною ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05 березня 2014 року.

Крім викладеного, колегія суддів
вважає за необхідне зазначити
наступне.

У відповідності до ч. 6 ст. 154 ЦПК
України, якщо у задоволенні позову було
відмовлено, провадження у справі
закрито або заяву залишено без
розгляду, вжиті заходи забезпечення
позову застосовуються до набрання
судовим рішенням законної сили. Проте
суд може одночасно з ухваленням
судового рішення або після цього
постановити ухвалу про скасування
заходів забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 19 червня 2012 року за
клопотанням позивача ОСОБА_8 були вжиті
заходи забезпечення позову (т.2, а.с.51-52).

Оскільки в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_8 відмовлено в повному обсязі, та
враховуючи наявність заяви
відповідача ОСОБА_3 та третьої особи
ОСОБА_7 від 04.04.2014 року про скасування
заходів забезпечення позову (т.7,
а.с.192-193), колегія суддів вважає за
необхідне одночасно з ухваленням
судового рішення постановити ухвалу
про скасування у повному обсязі заходи
забезпечення позову, які вжиті
вищевказаною ухвалою Київського
районного суду м. Одеси від 19 червня 2012
року.

Керуючись ч. 6 ст. 154, ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.
307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 задовольнити.

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_7
задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 19 квітня 2013 року скасувати і
ухвалити у справі нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_8 до Київської районної
адміністрації Одеської міської ради,
Одеської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
свідоцтва та рішення недійсними,
визнання договорів купівлі-продажу та
державного акту недійсними, треті
особи: Управління земельних ресурсів
Одеської міської ради, ОСОБА_7, у
повному обсязі.

Скасувати у повному обсязі заходи
забезпечення позову, які були вжиті
ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 19 червня 2012 року.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

І.А. Артеменко

В.О. Суворов