Справа № 379/1273/14-ц
Головуючий у І інстанції Бабоїд
О.М.Провадження № 22-ц/780/4555/14
Доповідач у 2 інстанції
Мережко М.В.Категорія 46
РІШЕННЯ

Іменем України

13 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Касьяненко Л.І., Гуля В.В.

При секретарі: Черепинець А.І.

розглянула в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Таращанського районного суду
Київської області від 18 червня 2014 року
в справі за позовом ОСОБА_2 до
Приватного сільськогосподарського
підприємства „Лук'янівка" про
стягнення збитків завданих внаслідок
незаконного використання земельної
ділянки.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із позовом до
Приватного сільськогосподарського
підприємства „Лук'янівка" про
стягнення збитків завданих внаслідок
незаконного використання земельної
ділянки.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 10
лютого 2000 року між орендодавцем ОСОБА_3,
на підставі сертифікату про право на
земельну частку (пай) серії КВ №0074664
площею 2,4 га, та відповідачем -
приватним сільськогосподарським
підприємством "Лук'янівка" було
укладено договір оренди № 131 строком
на 10 років, тобто до 10 лютого 2010 року.

Вказаний договір 18 лютого 2000 року був
зареєстрований у Лук'янівській
сільській раді.

Позивач зазначав, що його тітка ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Він є спадкоємцем
майна після смерті ОСОБА_3 і 23.09.2006 року
державним нотаріусом Таращанської
державної нотаріальної контори йому
було видане свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на земельні
ділянки, які перебували у оренді у
відповідача.

Після оформлення спадщини на спадкові
земельні ділянки було виготовлено
державні акти серії ЯИ №2881215 та ЯИ
№2881216 від 28 лютого 2010 року площею 2,0239 га
та 0,1259 га, що розташовані на території
Лук'янівської сільської ради
Таращанського району Київської
області.

Після повного оформлення спадкового
майна позивач, як власник земельних
ділянок площею 2,3499 га, маючи бажання та
можливість особисто обробляти
земельні ділянки, 22 грудня 2009 року
письмовою заявою повідомив
керівництво ПСП "Лук'янівка" про
відмову укладання нового договору
оренди на вказані земельні ділянки. З
цією метою ним для посіву було
закуплено насіння зернових.

Нехтуючи його правами як власника,
адміністрацією ПСП не були йому
повернуті вказані земельні ділянки у
лютому 2010 року, як вказано у договорі
оренди.

Позивач вважав, що з боку ПСП
«Лук'янівка» мало місце пряме
порушення законодавства про оренду
землі, оскільки ще у вересні 2004 року
було виготовлено державний акт на
право приватної власності на землю ЯА
№224199 на ім'я ОСОБА_3. Відповідно до
зазначеного акту їй належали земельні
ділянки, площею 2, 1499 га призначені для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Відповідно вимог розділу 9 Закону
України "Про оренду землі" після
виділення в натурі (на місцевості)
земельних ділянок власникам земельних
часток (паїв) договір оренди землі
переукладається відповідно до
державного акта на право власності на
земельну ділянку, оскільки оренда
земельної частки (паю) та земельної
ділянки за предметом є суттєво різними
відносинами.

У зв'язку із цим відповідач повинен був
привести договірні відносини в
належний стан відповідно до вимог
Закону від 06.10.1998 №161-XIV «Про оренду
землі».

Позивач зазначав, що відповідачем було
запропоновано оформити технічну
документацію, після чого йому обіцяли
повернути землю. Після закінчення
польових робіт у 2010 році йому знову не
повернули земельні ділянки.

Позивач, 10 серпня 2010 року знову подав
керівництву ПСП «Лук'янівка» нову
заяву про повернення йому земельних
ділянок, але його заява знову була
проігнорована, земельна ділянка не
повернута. Лише 25 січня 2011 року йому
надійшла відповідь про необхідність
залучення землевпорядних організацій
для виділення землі в натурі.

Позивач вказував, що 09 липня 2011 року
написав письмову заяву до
Таращанського РВ ГУ МВС України в
Київській області про самовільне
використання відповідачем земельних
ділянок та отримання прибутку за їх
використання.

14 липня 2011 року йому надійшла відповідь
з Таращанського РВ ГУ МВС України в
Київській області про те, що в діях
відповідача відсутні ознаки складу
злочину, та запропоновано звернутися
до суду в цивільному порядку.

Поняття "самовільне зайняття земельної
ділянки" міститься в Закону Украъни
«Про державний контроль за
використанням та охороною земель».
Відповідно до абз. 10 ст. 1 цього Закону,
самовільне зайняття земельної ділянки
- це будь -які дії, які свідчать про
фактичне використання ненаданої їй
земельної ділянки чи намір
використовувати земельну ділянку до
встановлення її меж у натурі (на
місцевості), до одержання документа, що
посвідчує право на неї, та до його
державної реєстрації.

Позивач вважав, що внаслідок
незаконного використання відповідачем
протягом 2010 - 2011 років, належних йому на
праві власності земельних ділянок,
площею 2,1499 га, йому було заподіяно
збитки, оскільки він не зміг самостійно
обробляти належні йому земельні
ділянки та вирощувати на них
сільськогосподарську продукцію, які
особа могла б реально одержати за
звичайних обставин, якби її право не
було порушене (упущена вигода).

Відповідно довідки відділу статистики
у Таращанському районі у 2011 році
середня урожайність зернових та
технічних культур у районі становила
30,9 ц/га (озима пшениця).

Середня ціна 1 кг пшениці у
Таращанському районі відповідно
довідки Таращанського ринку становила
у вересні 2011 року 2,5 грн за 1 кг.

Таким чином, з належних йому земельних
ділянок площею 2,1499 га він не зміг
отримати 66, 43 ц (6643 кг) пшениці (2,1499 га х
30,9 ц/га ), тобто при середній ціні
пшениці 2, 5 грн/кг він не отримав 16 607,5
грн.

Позивач просив, стягнути з відповідача
приватного сільськогосподарського
підприємства «Лук'янівка» на його
користь 16 607,5 грн збитків, спричинених
незаконним використанням земельних
ділянок та судові витрати по справі.

Рішенням Таращанського районного суду
Київської області від 18 червня 2014 року
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій
просив скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення його позовних вимог в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилався на те,
що рішення суду першої інстанції
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що суд
першої інстанції неправильно
застосував вимоги Закону України "Про
порядок виділення в натурі (на
місцевості) земельних ділянок
власникам земельних часток (паїв).

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами , які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції
прийшов до висновку про те, що ПСП
«Лук'янівка» не є особою, якій належить
право виділення земельних ділянок у
натурі (на місцевості), встановлення
меж земельних ділянок у натурі (на
місцевості) та право обміну земельними
ділянками, тому вини відповідача в
тому, що позивач не зміг вчасно
отримати земельні ділянки немає.

Однак, з такими висновками суду
повністю погодитись не можна з
наступних підстав.

Як видно із матеріалів справи, між СГП
"Лук"янівка" (правонаступником якого є
ПСП "Лук"янівка") та ОСОБА_3 було
укладено договір оренди земельної
ділянки № 131 від 10 лютого 2000 року (а.с. 6).

Відповідно до п.1.1. даного договору,
орендодавець (ОСОБА_3) надає в оренду
земельну ділянку площею 2,4 га згідно з
сертифікатом на право на земельну
ділянку (пай) серії КВ №0074664, а орендар
(СГП "Лук"янівка") приймає в строкове
платне володіння і користування
земельну ділянку, яка знаходиться в с.
Лук'янівка, Таращанського району
Київської області.

Статтею 13 Закону України «Про оренду
землі» визначено, що договір оренди
землі - це договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Термін дії договору оренди земельної
ділянки (паю) закінчувався 18.02.2010 року.

Підстави припинення договору оренди
землі визначені ст. 31 Закону України
«Про оренду землі», серед яких є:

- закінчення строку, на який його було
укладено;

- смерті фізичної особи - орендаря,
засудження його до позбавлення волі та
відмови осіб, зазначених у статті 7
Закону України «Про оренду землі», від
виконання укладеного договору оренди
земельної ділянки.

Договір оренди землі може припинятися
також в інших випадках, передбачених
законом.

Правонаступництво у разі зміни
власника речі, переданої у найм,
передбачено загальними положеннями
про найм Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 770 Цивільного
кодексу України у разі зміни власника
речі, переданої у найм, до нового
власника переходять права та обов'язки
наймодавця.

Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу
України до складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті. Як випливає зі статті 1216
Цивільного кодексу України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків від фізичної особи, яка
померла, до інших осіб.

Частиною 4 ст. 32 Закону України «Про
оренду землі» визначено, що перехід
права власності на орендовану земельну
ділянку до іншої особи, а також
реорганізація юридичної особи -
орендаря не є підставою для зміни умов
або розірвання договору, якщо інше не
передбачено договором оренди землі.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_3,
за життя приватизувала земельні
ділянки, площею 2,1499 га., які призначені
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
що розташовані на території
Лук'янівської сільської ради
Таращанського району Київської
області. (а.с. 7).

ОСОБА_2 отримав у спадщину
приватизовані земельні ділянки, після
чого отримав нові державні акти на
право власності на землю, і фактично з
2006 року є власником земельних ділянок.

Відповідно до державних актів на право
приватної власності на земельні
ділянки серії ЯА №2881215 та ЯИ 2881216 від 28
лютого 2010 року позивач є власником
земельних ділянок, загальною площею
2.1498 га., що розташовані на території
Лук'янівської сільської ради
Таращанського району Київської
області. (а.с. 8, 9).

Позивач, 22 грудня 2009 року та 10 лютого 2010
року письмово повідомив ПСП
"Лук"янівка" про свій намір не
продовжувати договр оренди земельної
ділянки (паю), який був укладений 10
лютого 2000 року між ПСП «Лук'янівка» та
ОСОБА_3 Та просив повернути йому дану
земельну ділянку для ведення
особистого селянського господарства.
(а.с.12-13).

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку особи виникає після одержання
державного акту на право власності на
земельну ділянку.

Особа з часу отримання державного акта
на право приватної власності на землю
набуває статусу власника земельної
ділянки. А тому, оскільки змінюється
предмет оренди та статус орендодавця,
договір оренди слід вважати
припиненим.

Після збору врожаю в 2011 році ПСП
«Лук'янівка» повернула позивачу
орендовані земельні ділянки, які він
успадкував після смерті ОСОБА_3 (а.с. 41).

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог, посилався
на Закон України "Про порядок виділення
в натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам земельних часток
(паїв)", та дійшов висновку, що оскільки
дані земельні ділянки не були виділені
в натурі, то позивач повинен був
звернутися до землевпорядної
організації, яка виконала
землевпорядні роботи для встановлення
меж земельних ділянок у натурі (на
місцевості) на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку та
закріплення його земельних ділянок
межовими знаками встановленого зразка
кожна окремо. Після чого звернутися до
власників земельних ділянок, які
розташовані в периферійній частині
того самого чи іншого земельного
масиву з пропозицією обміну земельних
ділянок. Отже, ПСП «Лук'янівка» не є
особою, якій належить право виділення
земельних ділянок у натурі (на
місцевості), встановлення меж
земельних ділянок у натурі (на
місцевості) та право обміну земельними
ділянками та вини відповідача в тому,
що позивач не зміг вчасно отримати
земельні ділянки немає.

Однак, суд першої інстанції не вірно
застосував норми права та прийшов до
помилкового висновку щодо
правомірного використання земельних
ділянок позивача ПСП "Лук"янівка" за
період з 2010 по 2011 роки, оскільки Закон
України "Про порядок виділення в натурі
(на місцевості) земельних ділянок
власникам земельних часток (паїв)"
поширюється на правовідносини коли
особа має право на земельну частку
(пай), тобто не є власником земельної
ділянки відповідно до державних актів.

Суд першої інстанції на вказані
обставини справи уваги не звернув та
ухвалив необгрунтоване рішення по
даній справі.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права, яке є обов'язковою
підставою для скасування судового
рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що позов не
підлягає до задоволення, оскільки
позивач відповідно до ст. 60 ЦПК України
не надав суду належних та допустимих
доказів того, що збитки заподіяні йому
відповідачем становлять саме: 16 607,05
грн., посилання позивача на довідки про
статистику середньої урожайності
зернових та технічних культур,
середньої ціни за 1 кг пшениці у даному
районі та роках не є належним доказом
по справі.

Крім того, позивач виходив із
припущення щодо обсягу врожаю певної
сільськогосподарської культури, який
він міг би зібрати із своїх земельних
ділянок, що також не є належним
способом доказування.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду не
відповідає обставинам справи, ухвалене
з порушенням норм матеріального і
процесуального права, тому рішення
суду підлагає скасуванню з частковим
задоволенням апеляційних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319
ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Таращанського районного суду
Київської області від 18 червня 2014 року -
скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Приватного сільськогосподарського
підприємства „Лук'янівка" про
стягнення збитків завданих внаслідок
незаконного використання земельної
ділянки - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: