УХВАЛА

іменем україни

23 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до приватного
нотаріуса Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 про
визнання бездіяльності неправомірною
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 лютого 2014 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 8 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 22 липня 2013 року вона подала до
приватного нотаріуса
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 заяву про
видачу свідоцтва про право на спадщину
у порядку спадкування за заповітом на
житловий будинок АДРЕСА_1, який при
житті належав її батькові ОСОБА_5 та
просила, у разі відмови у видачі такого
свідоцтва, направити їй відповідну
постанову про відмову у вчиненні
нотаріальної дії. Проте, у порушення
вимог ст. 49 Закону України "Про
нотаріат", таку відмову нотаріус
направив лише 4 жовтня 2013 року, після
звернення її до суду з указаним позовом
та перевірки, проведеної Міністерством
юстиції України у зв'язку з її скаргою.

З урахуванням викладеного вище та
уточнених вимог, позивачка просила
визнати бездіяльність нотаріуса
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4
неправомірною.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 8 квітня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що приватний нотаріус розглянула
заяву ОСОБА_3 від 22 липня 2013 року про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за заповітом лише 4 жовтня 2013 року,
проте дійшов висновку про відсутність
бездіяльності нотаріуса при розгляді
зазначеної заяви, оскільки нотаріус у
серпні 2013 року, хоча і в спосіб, не
передбачений Законом України «Про
нотаріат», але листом відповіла
позивачу.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками районного суду. При цьому
послався на те, що зазначені обставини
дійсно свідчать про недотримання
нотаріусом правил нотаріального
діловодства при розгляді заяви ОСОБА_3,
проте, не є підставою для визнання
бездіяльності неправомірною.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами встановлено, що 23 серпня 2011 року
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 відкрито
спадкову справу на підставі заяви
ОСОБА_3 про прийняття спадщини за
заповітом після смерті ОСОБА_5, який
прийняв спадщину після смерті свого
батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1,
але не встиг її оформити при житті, і
помер ІНФОРМАЦІЯ_2. 3 березня 2012 року на
ім'я ОСОБА_3 були видані свідоцтва про
право на спадщину за заповітом після
смерті ОСОБА_5 на автомобіль,
грошові внески та акції, які належали
ОСОБА_6 та перейшли у порядку
спадкування до ОСОБА_5 5 квітня 2012 року,
13 березня 2013 року та 10 липня 2013 року на
ім'я ОСОБА_3 були видані свідоцтва про
право на спадщину за заповітом
відповідно на житлові будинки: АДРЕСА_2
та на земельну ділянку за цією ж
адресою.

Тобто нотаріусом вже вчинялись
нотаріальні дії на користь позивача.

22 липня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
приватного нотаріуса ОСОБА_4 із
письмовою заявою про видачу свідоцтва
про право на спадщину у порядку
спадкування за заповітом на житловий
будинок АДРЕСА_1, який при житті належав
її батькові ОСОБА_5 та просила, у разі
відмови у видачі такого свідоцтва,
направити їй відповідну постанову про
відмову у вчиненні нотаріальної дії. 9
серпня 2013 року приватний нотаріус
ОСОБА_4 замість постанови про відмову у
видачі свідоцтва про право на спадщину
на вказаний житловий будинок,
направила їй лист-роз'яснення, а
постанову про відмову винесла лише 4
жовтня 2013 року.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про
нотаріат" на вимогу особи, якій
відмовлено у вчиненні нотаріальної
дії, нотаріус або посадова особа, яка
вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані
викласти причини відмови в письмовій
формі і роз'яснити порядок її
оскарження. Про відмову у вчиненні
нотаріальної дії нотаріус протягом
трьох робочих днів виносить відповідну
постанову.

Обгрунтовуючи позовні вимоги та доводи
апеляційної скарги, ОСОБА_3 посилалась
на те, що відповідну постанову про
відмову у видачі свідоцтва про право на
спадщину приватний нотаріус ОСОБА_4 не
видала навіть після кількох перевірок
Міністерством юстиції України,
проведених за її скаргами та
встановленими за результатами їх
перевірки, порушень правил
нотаріального діловодства. Такі дії
нотаріуса порушили її право на
своєчасне оформлення спадкових прав.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
положення закону уваги не звернув;
доводів сторін як на підтвердження, так
і на заперечення позову належним чином
не перевірив; не навів мотивів
відхилення доводів позивача і оцінки
поданих доказів та дійшов передчасного
висновку про відмову у позові.

При цьому фактично, встановивши, що
нотаріус допустила бездіяльність, що
підтверджується висновком
Міністерства юстиції України, суд
апеляційної інстанції у порушенням
вимог ст. 303 ЦПК України фактично
усунувся від виконання своїх
процесуальних повноважень та
обов'язків, не усунув недоліків суду
першої інстанції, тим самим спір по
суті не вирішив, право позивачки на
судовий захист, гарантований їй ст. ст.
55, 124 Конституції України та
передбачений ст. ст. 3, 4 ЦПК України, не
забезпечив, свої процесуальні функції
у забезпеченні змагального цивільного
процесу не виконав, а доводи позивачки
про порушення її прав залишив без
належного дослідження та оцінки, а,
отже, без судового захисту.

Ураховуючи те, що фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи,
апеляційним судом не встановлені,
судове рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 8 квітня
2014 року

скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко