У х в а л а

іменем україни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Європейська агенція з
повернення боргів» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Європейська агенція з повернення
боргів» на рішення Василівського
районного суду Запорізької області від
11 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 11 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Європейська агенція з повернення
боргів» (далі - ТОВ ФК «Європейська
агенція з повернення боргів»)
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 26 травня 2011 року
між публічним акціонерним товариством
«Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум
Банк», банк) та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого вона отримала кредитні кошти у
розмірі 34 104 грн. У результаті порушення
умов кредитного договору за нею
утворилася заборгованість, яку вона у
добровільному порядку, незважаючи на
вимоги, не погасила. 10 жовтня 2012 року
банк відступив агенції право вимоги за
наведеним кредитним договором.
Ураховуючи викладене, позивач просив
стягнути з відповідача кредитну
заборгованість у розмірі 30 469 грн. 75 коп.

Рішенням Василівського районного суду
Запорізької області від 11 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 11 лютого 2014 року, у задоволенні
позову ТОВ ФК «Європейська агенція з
повернення боргів» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ ФК
«Європейська агенція з повернення
боргів» просить скасувати судові
рішення, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, й ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що з розрахунку заборгованості,
який надано позивачем, не вбачається
дат та періодів прострочення, сплати
кредитних коштів, розміри сплачених
сум, нарахованих відсотків та штрафних
санкцій, що унеможливлює здійснення
перевірки кредитної заборгованості, а
сам розрахунок здійснений не
позивачем, а ПАТ «Платинум Банк», яке не
є стороною у справі. Крім того, суди
зазначили, що позивач не надав доказів
отримання ОСОБА_3 листа ПАТ «Платинум
Банк» або позивача про відступлення
права грошової вимоги, а, відтак,
позивач не набув права вимоги до
відповідачки.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що 26 травня 2011 року
між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого вона отримала кредитні
кошти у розмірі 34 104 грн. на строк до 26
травня 2014 року.

10 жовтня 2012 року банк уклав із ТОВ ФК
«Європейська агенція з повернення
боргів» договір факторингу, відповідно
до умов якого відступив право вимоги за
кредитним договором, укладеним з
відповідачкою.

Пред'являючи позов, ТОВ ФК «Європейська
агенція з повернення боргів»
посилалось на те, що у результаті
порушення умов кредитного договору за
ОСОБА_3 утворилася заборгованість, яку
вона у добровільному порядку,
незважаючи на вимоги, не погасила.

Суди, формально пославшись на
неможливість перевірки розрахунку
заборгованості, у порушення ст. ст. 212-214,
303, 315 ЦПК України не дали належної
правової оцінки кредитному договору
(а.с. 7-8), в якому зазначено суму наданого
кредиту та розрахунок періодичних
платежів, договору факторингу від 10
жовтня 2012 року (а.с. 19-21), який у
встановленому порядку недійсним не
визнаний та в якому визначено розмір
відступленої заборгованості, та
розрахунку кредитної заборгованості,
здійсненому банком при відступленні
права вимоги (а.с. 16). Тобто, в силу ст. 204
ЦК України діє презумпція
правомірності правочину.

Крім того, суди дійшли до передчасного
висновку про відмову у задоволенні
позову з підстав неотримання
відповідачем повідомлення про
відступлення права вимоги за кредитним
договором. При цьому суди не звернули
увагу на те, що позичальник не виконує
умови кредитного договору ні
первинному, ні новому кредитору.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК
України за договором факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги) одна сторона (фактор)
передає або зобов'язується передати
грошові кошти в розпорядження другої
сторони (клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника). Предметом договору
факторингу може бути право грошової
вимоги, строк платежу за якою настав
(наявна вимога), а також право вимоги,
яке виникне в майбутньому (майбутня
вимога).

Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт
відповідає перед фактором за дійсність
грошової вимоги, право якої
відступається, якщо інше не
встановлено договором факторингу.

Частинами 1, 2 ст. 1082 ЦК України
встановлено, що боржник зобов'язаний
здійснити платіж факторові за умови, що
він одержав від клієнта або фактора
письмове повідомлення про
відступлення права грошової вимоги
факторові і в цьому повідомленні
визначена грошова вимога, яка підлягає
виконанню, а також названий фактор,
якому має бути здійснений платіж.
Боржник має право вимагати від фактора
надання йому в розумний строк доказів
того, що відступлення права грошової
вимоги факторові справді мало місце.
Якщо фактор не виконає цього обов'язку,
боржник має право здійснити платіж
клієнтові на виконання свого обов'язку
перед ним.

Неотримання боржником письмового
повідомлення про відступлення права
грошової вимоги факторові не є
перешкодою для реалізації права
фактора звернутись у будь-який час за
захистом своїх порушених прав до суду,
а боржник у судовому засіданні має
можливість заперечувати проти вимог
фактора, що відповідає положенням ст. 124
Конституції України.

Крім того, за змістом наведених
положень закону боржник, який не
отримав повідомлення про передачу
права вимоги іншій особи, не
позбавляється обов'язку погашення
заборгованості, а лише має право на
погашення заборгованості первинному
кредитору і таке виконання
зобов'язання є належним.

На наведене суди уваги не звернули та у
порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України
не перевірили, чи погашала ОСОБА_3
заборгованість на користь банка, не
навели підстав неврахування суми
заборгованості, зазначеної у дійсному
договорі факторингу, отже не
встановили фактичних обставин справи,
від яких залежить правильне вирішення
справи, та норми права, які регулюють ці
правовідносини, не перевірили доводів
та наданих сторонами доказів та
фактично ухилилися від вирішення спору
по суті. Порушене право кредитора
фактично залишилось незахищеним, при
тому, що порушення своїх зобов'язань
відповідачем не оскаржувалось.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Європейська агенція з
повернення боргів» задовольнити
частково.

Рішення Василівського районного суду
Запорізької області від 11 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 11 лютого 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська