У х в а л а

іменем україни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про поділ
житлового будинку в натурі та
визначення порядку користування
земельною ділянкою за касаційною
скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 на рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 09
жовтня 2013 року та рішення апеляційного
суду Миколаївської області від 11
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом, посилаючись
на те, що є власником 1/6 частини
житлового будинку АДРЕСА_1, проте
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, яким належить 5/6 частин цього
будинку, не допускають його на належну
йому частину цього будинку, чим
створюють йому перешкоди у
користуванні власністю. Враховуючи
викладене, позивач просив виділити
йому в натурі 1/6 частину житлового
будинку та визначити порядок
користування земельною ділянкою, на
якій він розташований.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 09 жовтня 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено. Виділено в натурі у
власність ОСОБА_3 16/100 часток житлового
будинку зі всіма господарськими
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та
визначено порядок користування
земельною ділянкою, закріпленою за цим
житловим будинком, по другому варіанту
висновку судової будівельно-технічної
експертизи від 25 квітня 2013 року: в
житловому будинку літ. «А-1» приміщення
«1-4» - житлова кімната, площею 7,8 кв. м,
інвентаризаційною вартістю 11 155 грн.;
«1-5» кухня, площею 6,8 кв. м,
інвентаризаційною вартістю 9 724 грн.;
надвірні споруди 1/6 частину № № 1, 8, 9, 10
огорожі, 1/6 частину № І вимощення, літ.
«Б» - сарай та літ. «Е-12», всього
інвентаризаційною вартістю 30 659 грн.
Зобов'язано ОСОБА_3 замурувати дверний
отвір та поштукатурити кладку з обох
сторін між приміщеннями № 2 та № 5, вхід
в частину будинку зробити на місці
існуючого віконного отвору в кухні № 5
і біля зробленої вхідної двері зробити
ганок. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь
ОСОБА_3 по 861 грн. 66 коп. витрат на
проведення зазначених робіт для
ізолювання отриманих частин житлового
будинку, а також по 356 грн. 20 коп.
компенсації за відхилення від
ідеальної частки - з кожного. Виділено в
користування ОСОБА_3 земельну ділянку,
площею 243 кв. м, розташовану під
частиною житлового будинку літ. «А-1»
під приміщеннями 1-4 та 1-5, під будівлями
сараїв літ. «Б» та літ. «Е» та прилеглої
території, в тому числі - під будівлями
43 кв. м, під двором і городом 200 кв. м,
розташованими в середній частині
домоволодіння та примикає до лівої
бокової межі, сумісної з житловим
будинком АДРЕСА_2. Розподілено судові
витрати.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 11 квітня 2014
року рішення районного суду в частині
визначення порядку користування
земельною ділянкою скасовано.
Визначено порядок користування
земельною ділянкою, закріпленою за
житловим будинком відповідно до
п'ятого варіанту висновку додаткової
судової будівельно-технічної
експертизи від 14 січня 2014 року, а саме:
виділено в користування ОСОБА_3
земельну ділянку площею 233 кв. м,
розташовану під частиною житлового
будинку літ. «А-1», під будівлями сараїв
літ. «Б», літ. «Е» та прилеглої
території. Виділено ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 земельну ділянку
площею 1 167 кв. м у тому числі: під
будівлями 198,6 кв. м; під двором і городом
968,4 кв. м. Розподілено судові витрати. В
іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 просять
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й закрити
провадження у справі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов та здійснюючи
поділ житлового будинку в натурі і
встановлюючи порядок користування
земельною ділянкою за другим варіантом
судової будівельно-технічної
експертизи, суд першої інстанції
виходив із того, що цей варіант поділу
будинку та земельної ділянки найбільш
відповідає ідеальним часткам сторін,
не суперечить діючим будівельним і
санітарним нормам та правилам, дає
змогу сторонам, які знаходяться у
неприязних стосунках, створити окремі
комунікації та виходи на подвір'я. При
цьому зобов'язав позивача здійснити
ряд переобладнань.

Скасовуючи рішення районного суду в
частині визначення порядку
користування земельною ділянкою та
визначаючи цей порядок за п'ятим
варіантом, апеляційний суд виходив із
того, що цей варіант не передбачає
спільного користування сторонами
виділеними їм земельними ділянками, а,
відтак, усуває можливість виникнення
між ними конфліктних ситуацій з цього
приводу. У частині поділу житлового
будинку в натурі апеляційний суд
погодився з висновками районного суду,
зазначивши також, що відмова
адміністрації центрального району
Миколаївської міської ради від 10
квітня 2014 року в наданні згоди на
перепланування та переобладнання в
житловому будинку є безпідставною, так
як поділ житлового будинку за
варіантом експертизи відповідає
вимогам закону та інтересам сторін.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
власником 1/6 частини житлового будинку
АДРЕСА_1, інші 5/6 частин цього житлового
будинку належать: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Пред'являючи позов про виділення 1/6
частини житлового будинку в натурі,
ОСОБА_3 посилався на те, що відповідачі
створюють йому перешкоди у
користуванні та розпорядженні його
частиною житлового будинку.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено
право співвласника на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності.

Порядок проведення робіт з поділу,
виділу та розрахунку часток житлових
будинків, будівель, споруд, іншого
нерухомого майна при підготовці
проектних документів щодо можливості
проведення цих робіт визначається
Інструкцією щодо проведення поділу,
виділу та розрахунку часток об'єктів
нерухомого майна, затвердженою наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України від 18 червня 2007 року № 55.

Так, згідно з п. п. 1.2, 2.1, 2.4 цієї
Інструкції поділ об'єкта нерухомого
майна (виділ частки) на окремі
самостійні об'єкти нерухомого майна
здійснюються відповідно до
законодавства на підставі висновку
щодо технічної можливості такого
поділу (виділу) з дотриманням чинних
будівельних норм та з наданням кожному
об'єкту поштової адреси.

У п. п. 2.22, 2.26, 2.27 Державних будівельних
норм України № В.2.2-15-2005 визначено, що у
квартирах повинні бути передбачені
такі приміщення: житлові кімнати і
підсобні приміщення - кухня,
передпокій, санвузли,
внутрішньоквартирні коридори,
вбудовані комори, антресолі, літні
приміщення тощо. В однокімнатних
квартирах замість кухонь допускається
передбачати кухні-ніші за умови їх
обладнання електроплитами та
влаштування в них примусової
вентиляції. В однокімнатних квартирах
допускається суміщений санвузол
(ванна, умивальник, унітаз).

Відповідно до п. 1.4.4 Правил утримання
жилих будинків та прибудинкових
територій, затверджених наказом
Державного комітету України з питань
житлово-комунального господарства від
17 травня 2005 року № 76, переобладнання і
перепланування жилих будинків, жилих і
нежилих у жилих будинках приміщень, що
призводять до порушення тривкості або
руйнації несучих конструкцій будинку,
погіршення цілісності і зовнішнього
вигляду фасадів, порушення вимог
протипожежної безпеки та засобів
протипожежного захисту, не
допускається. Перепланування жилих
будинків, жилих і нежилих у жилих
будинках приміщень, що погіршує умови
експлуатації і проживання всіх або
окремих громадян у будинку або
квартирі, не допускається.

У п. п. 6, 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7
«Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» судам роз'яснено, що при
вирішенні справ про виділ в натурі
часток жилого будинку, що є спільною
частковою власністю, судам належить
мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.
115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із
сторін може бути виділено відокремлену
частину будинку з самостійним виходом
(квартиру). Виділ також може мати місце
при наявності технічної можливості
переобладнати приміщення в ізольовані
квартири.

Якщо виділ технічно можливий, але з
відхиленням від розміру часток кожного
власника, суд з врахуванням конкретних
обставин може провести його зі зміною у
зв'язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК
ідеальних часток і присудженням
грошової компенсації учаснику
спільної власності, частка якого
зменшилась. У тих випадках, коли для
поділу необхідне переобладнання та
перепланування будинку, він
проводиться при наявності дозволу на
це виконкому місцевої Ради (ст. 152 ЖК
УРСР).

Районний суд наведеного не врахував та
виділив позивачеві частину житлового
будинку за відсутності дозволу
виконкому місцевої ради на
переобладнання та перепланування
цього будинку.

Апеляційний суд указаного порушення не
виправив, не врахував та у порушення ст.
214 ЦПК України не дав належної правової
оцінки розпорядженню адміністрації
Цертрального району Миколаївської
міської ради від 10 квітня 2014 року про
відмову у наданні дозволу на
переобладнання спірного житлового
будинку (а.с. 270) та ухвалив своє рішення
за відсутності відповідного дозволу на
переобладнання та перепланування
житлового будинку, позитивних
висновків управління містобудування
та архітектури Миколаївської міської
ради.

При цьому апеляційний суд послався на
п. 7 наведеної вище постанови Пленуму
Верховного Суду України про те, якщо
сторона оспорює рішення виконкому щодо
дозволу на переобладнання та
перепланування і воно є
необґрунтованим, суд може не
погодитись з ним, мотивуючи це в
рішенні.

У порушення вимог ст. 11 ЦПК України щодо
диспозитивності цивільного
судочинства, апеляційний суд при
відсутності вимог та доводів позивача
про оспорення відмови органу влади в
наданні дозволу на переобладнання та
перепланування, вийшов за межі
позовних вимог, не погодився з такою
відмовою, проте обґрунтованих мотивів
своїх висновків не навів.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК
України взагалі не перевірили
наявності технічної можливості для
проведення робіт з улаштування
необхідних інженерних комунікацій у
виділених сторонам приміщеннях, не
встановили навіть відносної вартості
таких робіт та не визначились із
питанням поділу цих витрат між
сторонами.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 186 ЦК України
річ, призначена для обслуговування
іншої (головної) речі і пов'язана з нею
спільним призначенням, є її
приналежністю.

Відповідно до ст. 381 ЦК України садибою
є земельна ділянка разом з
розташованими на ній житловим
будинком, господарсько-побутовими
будівлями, наземними і підземними
комунікаціями, багаторічними
насадженнями. У разі відчуження
житлового будинку вважається, що
відчужується вся садиба, якщо інше не
встановлено договором або законом.

З системного правового аналізу
наведених норм права можна дійти
висновку, що господарсько-побутові
будівлі та споруди є приналежними до
житлового будинку та не можуть бути
враховані при визначенні площі, яка
відповідає кожній з часток сторін у
житловому будинку.

Проте суди наведеного не врахували та
при визначенні зазначеної площі
помилково виходили із сукупного
розміру житлового будинку та всіх
прибудинкових будівель та споруд.

Виділяючи позивачеві в натурі частину
житлового будинку на загальну площу 14,6
кв. м, що на 4,05 кв. м перевищує розмір
його ідеальної частки, суди не вирішили
питання відшкодування співвласникам
цього будинку, відповідачам, вартості
їхніх часток, які передані позивачеві,
а, навпаки, стягнули таку компенсацію з
відповідачів.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК
України (у редакції на момент укладення
договору дарування) якщо житловий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, наданій у
користування, то в разі їх відчуження
до набувача переходить право
користування тією частиною земельної
ділянки, на якій вони розміщені, та
частиною ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Встановлюючи порядок користування
земельною ділянкою, на якій
розташований спірний житловий будинок,
за п'ятим варіантом висновку
експертизи, апеляційний суд не
врахував того, що у матеріалах справи
відсутні правовстановлюючі документи
на цю ділянку, а відповідачі позбавлені
доступу до водопостачання, що є
порушенням санітарних та
протипожежних норм і правил.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5.
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 09 жовтня 2013 року та
рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 11 квітня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська