печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2014 року Печерський районний суд
м. Києва у складі:

головуючого судді - Горкавої В.Ю.,

при секретарі - Липській І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»

-про визнання укладеним договору про
користування електричною енергією,-

В С Т А Н О В И В :

30.05.2014 позивач звернувся до суду з
вказаним позовом до відповідача,
просить визнати укладеним з 30.05.2014
договір про користування електричною
енергією між ним та ПАТ «Київенерго».
Свої вимоги обгрунтовує тим, що він є
власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.
04.01.2014 він звернувся до відповідача з
заявою про укладення договору про
користування електричною енергією,
відповідно до Типового договору,
надавши всі необхідні документи для
його укладення. Однак, відповідач
ухиляється від укладення вказаного
договору, що порушує на його думку його
права як споживача.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримав, посилаючись на викладені в
ньому обставини, просив позов
задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнала та
заперечила проти його задоволення.
Вважає позовні вимоги безпідставними,
необґрунтованими та такими, що не
відповідають дійсним обставинам
справи. Заперечуючи проти позову,
представник відповідача зазначила, що
позивачем не надано жодних доказів, що
підтверджують звернення позивача,
зокрема, до ПАТ «Київенерго» про намір
укласти договір про користування
електричною енергією, надання
необхідних документів для укладення
цього договору, на які посилається
позивач, ухилення ПАТ «Київенерго» від
укладення договору про користування
електричною енергією з позивачем. Крім
того, просила звернути увагу суду, що
позивачем не надано жодного
підтвердження направлення позивачем
ПАТ «Київенерго» пропозиції щодо
укладення такого договору, що порушує
вимоги ст. 638 ЦК України. Зауважила, що
редакція договору про користування
електричною енергією з позивачем, на
яку він посилається у своїй позовній
заяві не містить істотних умов, що на
думку представника відповідача
суперечить положенням чинного
законодавства.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача, з'ясувавши
обставини справи, перевіривши їх
письмовими доказами шляхом
дослідження, приходить до наступного.

Як встановлено судом, позивач є
власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1,
що підтверджується рішенням
Печерського районного суду м. Києва від
27.04.2004 року, яке зареєстровано в
Київському міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
за №4662.(а.с.9-10)

Згідно довідки форми №3, виданої КП УЖГ
«Липкижитлосервіс» від 18.07.2014 №660, за
вказаною адресою ніхто не
зареєстрований. (а.с.31)
Електропостачання за вказаною адресою
здійснюється згідно особового рахунку
НОМЕР_1, що не заперечувалось в судовому
засіданні сторонами.

Станом на 30.05.2014 у позивача наявна
переплата за електричну енергію у
розмірі 19грн.36коп., що підтверджується
роздруківкою по особовому рахунку
позивача.(а.с.18)

Пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» передбачено, що комунальними
послугами є серед іншого
електропостачання. Тобто з вказаної
норми випливає, що електрична енергія є
однією із складових
житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про
електроенергетику» та п.3 Правил
користування електричною енергією для
населення, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 26.07.1999р
№1357 споживання енергії можливо лише на
підставі договору з
енергопостачальником про користування
електричною енергією, що розробляється
енергопостачальником згідно з Типовим
договором про користування
електричною енергією (додаток 1) і
укладається на три роки.

Форма і зміст (умови) Типового договору
затверджені постановою Кабінету
Міністрів України від 26.07.1999р №1357 «Про
затвердження Правил користування
електричною енергією для населення».

Відповідно до ст.3 ЦК України
загальними засадами цивільного
законодавства є серед іншого свобода
договору.

Статтею 6 ЦК України закріплено принцип
свободи договору, який передбачає
право суб'єкта цивільного права на
укладення й інших договорів, прямо не
передбачених актами цивільного
законодавства, але відповідають
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони договору мають
право врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частина 1 статті 628 ЦК України
передбачає, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК
України).

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Відповідно до ч.2 ст. 638 ЦК України
договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною.

За правилами ч.1 ст. 640 ЦК України
договір є укладеним з моменту
одержання особою, яка направила
пропозицію укласти договір, відповіді
про прийняття цієї пропозиції.

Отже, виходячи з положень ч.3 ст.6, ч.1
ст.638 ЦК України, ст. 26 Закону України
«Про електроенергетику», Постанови
Кабінету Міністрів України від 26.07.1999р
№1357 «Про затвердження Правил
користування електричною енергією для
населення», умови типового договору, що
набули юридично обов'язкового значення
в силу актів цивільного законодавства,
є обов'язковими для сторін договору,
які не мають права відступити від їх
положень і врегулювати свої відносини
на власний розсуд.

Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом із тим, позивач всупереч ч.2 ст. 638
ЦПК України не надав суду належних та
допустимих доказів того, що він як
споживач звертався до ПАТ «Київенерго»
з пропозицією укласти договір про
користування електричною енергією, а
ПАТ «Київенерго» прийняв таку
пропозицію, проте ухиляється від
укладення вказаного договору з
позивачем.

Крім того позивач не надав суду
доказів, які підтверджують надання
позивачем до ПАТ «Київенерго»
необхідних документів для укладення
договору про користування електричною
енергією.

Доводи позивача про те, що останній
звертався до ПАТ «Київенерго» з
пропозицією укласти договір про
користування електричною енергією
шляхом подання заяви 04.01.2014 на адресу
Начальника центру обслуговування
клієнтів Печерського району суд не
приймає до уваги, оскільки дана заява
не може вважатися пропозицією в
розумінні ч.2 ст. 638 ЦК України.

Крім того слід зазначити, що редакція
договору про користування електричною
енергією, яку пропонує у своїй позовній
заяві позивач, не відповідає Типовому
договору.

Отже, та обставина, що відповідач
всупереч вимогам вказаних норм
відмовляється укласти з позивачем
договір про користування електричною
енергією в судовому засіданні не
знайшла своє підтвердження.

Виходячи з встановлених обставин
справи, позивачем не було доведено
порушення прав позивача діями
відповідача. Відтак суд вважає позов
необґрунтованим, безпідставним та
таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 26 Закону України «Про
електроенергетику», ст.ст.3, 6, 15,16, 626-628,
630, 638, 640 ЦК України, ст.ст. 6, 10-11, 57-60, ст.208,
ч.1-3 ст.209, ст.ст.212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК
України, суд-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Київенерго» про визнання укладеним
договору про користування електричною
енергією, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду м. Києва
через Печерський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
В. Ю. Горкава