УХВАЛА

іменем україни

23 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Октябрського відділу державної
виконавчої служби Полтавського
міського управління юстиції про
витребування майна з чужого
незаконного володіння за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду Полтавської області від 17
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, у якому
просила суд витребувати у ОСОБА_4
безпідставно передане йому майно на
загальну суму 764 504 грн. згідно акта
опису й арешту майна від 19
березня 2009 року, складеного державним
виконавцем Октябрського ВДВС
Полтавського МУЮ на підставі заочного
рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 28 листопада 2008 року.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
заочним рішенням Октябрського
районного суду м. Полтави від 4 серпня
2009 року з неї на користь ОСОБА_4 було
стягнуто грошові кошти у сумі 211 088 грн.
У зв'язку із тим, що вона борг не
повертала, Октябрським районним судом
м. Полтави прийнято ухвалу від 26
лютого 2010 року (яка у подальшому
скасована), якою встановлено спосіб
виконання рішення суду за рахунок

усього майна ОСОБА_3, у тому числі і
шляхом передачі ОСОБА_4 в рахунок
погашення боргу частини майна
вилученого у неї по іншому рішенню
Октябрського районного суду м. Полтави
від 28 листопада 2008 року по справі про
виселення з приміщення та стягнення
упущеної вигоди в сумі 183 825 грн. Указане
майно знаходилось на зберіганні у
ОСОБА_4 згідно акту опису і арешту майна
від 19 березня 2009 року. Вважає акт в
частині арешту майна протиправним. До
акту були включені товарно-матеріальні
цінності на суму 764 504 грн. Після
скасування рішення Октябрського
районного суду м. Полтави від 28
листопада 2008 року Верховним Судом
України в частині стягнення упущеної
вигоди у сумі 183 825 грн. працівники ВДВС
вилучене майно не повернули, а
задовольнили вимоги ним виконання
заочного рішення Октябрського
районного суду м. Полтави від 4 серпня
2009 року про стягнення з неї на користь
ОСОБА_4 211 088 грн., де поділася решта
майна їй не відомо. У подальшому ухвалу
Октябрського районного суду м. Полтави
від 26 лютого 2010 року (якою було змінено
порядок та спосіб виконання судового
рішення) на виконання якого у неї
вилучене спірне майно, скасовано.
Оскільки після скасування зазначеної
ухвали майно їй таки не повернуто,
просила позов задовольнити.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 5 лютого 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 17 березня
2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
часткове задоволення позову.
Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
майно, описане згідно акту опису та
арешту від 19 березня 2009 року на
суму 645 175 грн. Вирішено питання про
судовий збір.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, законність
судового рішення в межах касаційного
оскарження, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті
ним, вирішувати

питання про достовірність або
недостовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, виходив із того, що акт
державного виконавця про опис та арешт
майна від 19 березня 2009 року не
оскаржувався, дії державного виконавця
незаконними не визнавались, а тому
відсутні підстави для задоволення
позову.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції, та ухвалюючи
нове рішення про часткове задоволення
позову, виходив із того, що у ОСОБА_4
слід витребувати на підставі ст. 1212 ЦК
України на користь позивача майно,
описане згідно акту від 19 березня 2009
року на суму 645 175 грн., оскільки судове
рішення, згідно якого воно було
вилучене, виконане; те, що державний
виконавець вчиняв інші дії по
переоцінці та передачі на реалізацію
арештованого майна протягом 2010-2012 не
стосуються заявленого спору, так як
здійснювались в межах виконавчих дій
по іншій справі.

Такі висновки апеляційного суду є
правильними.

Судом установлено, що рішенням
Октябрського районного суду м.
Полтави від 28 листопада 2008 року усунуто
перешкоди ОСОБА_4 у користуванні та
розпорядженні належним йому
приміщенням магазину по АДРЕСА_1,
шляхом виселення з нього ОСОБА_3 та
зобов'язано її звільнити приміщення
магазину від свого майна (товару), що
нею використовується при здійсненні
підприємницької діяльності та
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 183
825 грн. упущеної вигоди (т.
1, а.с. 7-12).

Зазначене рішення скасоване в частині
стягнення з
ОСОБА_3 упущеної вигоди в сумі 183 825 грн.
та відмовлено в позові ОСОБА_4 в цій
частині (т. 1 а.с. 46-49).

Здійснюючи дії по примусовому
виконанню рішення Октябрського
районного суду м. Полтави від 28
листопада 2008 року, державним
виконавцем Октябрського ВДВС
Полтавського МУЮ 19 березня 2009 року
здійснені дії по виселенню ОСОБА_3 з
приміщення магазину по АДРЕСА_1 та
проведено опис та арешт майна, що
належить боржнику (т. 1 а.с. 20-32).

В зазначений акт включені
товарно-матеріальні цінності із
178 найменувань на суму 645 175
грн.

Крім того, в акті зазначені 31 картонна
коробка та 21 мішок з х/виробами, 8 дверей
в шафах кабінету, сейф, стіл, 14
дерев'яних стелажів та інші речі,
вартість яких не оцінена (т. 1, а.с. 27-29).

Зазначене майно було описане та
передане на відповідальне
зберігання ОСОБА_4, про що він особисто
поставив підпис та одночасно

попереджений про кримінальну та
матеріальну відповідальність за
розтрату, відчуження, приховування чи
підміну описаного майна.

Судом також установлено, що виконавче
провадження по виконавчому листу № 2-4906
про стягнення з ОСОБА_3 упущеної вигоди
в сумі 183 825 грн. постановою
старшого державного виконавця
Тарасенка М.В. Октябрського ВДВС
Полтавського МУЮ закінчено постановою
16 вересня 2010 року. Припинена також
чинність арешту майна боржника та
скасовані інші заходи примусового
виконання рішення (т. 1, а.с. 239).

Як убачається з матеріалів справи,
відповідач подав до суду першої
інстанції заяву про застосування
строку позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлююється
тривалістю у три роки.

Згідно з вимогами ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Апеляційний суд обґрунтовано виходив
із того, що позивачем строк позовної
давності не пропущено, оскільки право
на вимогу про повергнення описаного
майна, що передано на зберігання
відповідачу, у ОСОБА_3
виникло саме з дати припинення
чинності арешту майна
боржника (16 вересня 2010 року), а з
указаним позовом
ОСОБА_3 звернулась до суду у травні 2013
року, тобто в межах строку позовної
давності встановленого ст. 257 ЦК
України.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1212 ЦК України
положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Таким чином, після закінчення
виконавчих дій по виконавчому листу
№2-4906 скасовані заходи примусового
виконання рішення, застосовані актом
від 19 березня 2009 року, а майно, що
передане на відповідальне зберігання
підлягає поверненню його власнику, у
зв'язку із цим апеляційний суд
обґрунтовано задовольнив позов.

Доводи ОСОБА_4 про те, що державний
виконавець вчиняв інші дії по
переоцінці та передачі на реалізацію
арештованого майна протягом 2010-

2012 років не заслуговують на увагу,
оскільки зазначені дії здійснювались
в межах виконавчих дій по іншому
виконавчому листу № 2-4016/09 по іншій
справі і не стосуються предмету
заявленого позову.

Доводи касаційної скарги та зміст
оскаржуваного рішення суду, не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, тому колегія
суддів вважає за необхідне касаційні
скарги відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 17 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А.
Черненко