АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5030/14
Головуючий 1-ої інст.: Лігус
Справа № 644/3893/14-ц
Категорія: договірні
УХВАЛА

І М Е Н Е М У
К Р А Ї Н И

22 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого, судді -
Хорошевського О.М.,

суддів:
Зазулинської Т.П., Тичкової О.Ю.

при секретарі - Шпарага
О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 13 червня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа - Четверта
Харківська державна нотаріальна
контора про розірвання договору
довічного утримання, -

встановила:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом в якому просив розірвати
договір довічного утримання укладений
ним з ОСОБА_1 31 липня 2009 року, скасувати
заборону на 36/100 частин житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1,
скасувати державну реєстрацію права
власності на цю частину будинку за
ОСОБА_1 та визнати за ним право
власності на цю частину будинку.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що йому на праві власності
належав у цілому АДРЕСА_1.

31 липня 2009 року він уклав з ОСОБА_1
договір довічного утримання за яким
відповідач зобов'язався довічно
утримувати його, забезпечувати
доглядом, необхідною допомогою,
залишати у його довічному
безкоштовному користуванні
вищезазначений будинок, забезпечувати
харчуванням, придатним для носіння
одягом та взуттям, доглядом, необхідною
допомогою та медичною допомогою,
наданням побутових послуг, у разі
смерті поховати його з ритуальними
послугами.

Після укладення оскаржуваного
договору у його житті нічого не
змінилось. Він проживав з сином та його
дружиною, а також своєю дружиною, яка
померла у грудні 2013 року.

З січня 2014 року відповідач оселилась у
будинку і стала перешкоджати
користуванням ним його сину.

У березні 2014 року син та невістка
забрали його з цього будинку у зв'язку з
неможливістю ним користуватись.

У зв'язку з невиконанням відповідачем
умов договору довічного утримання
просив позов задовольнити.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 13 червня
2014 року позов задоволено у повному
обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції змінити
розірвавши договір довічного
утримання укладений з ОСОБА_2
відмовивши у задоволенні інших вимог.

Скарга містить посилання на те, що суд
безпідставно визнав відсутність
порушень строків позовної давності.
Суд не надав можливості подати
зустрічний позов, а свої доводи
відповідач змогла висловити лише у
судових дебатах.

У оскаржуваному рішенні суд не
зазначив у зв'язку з чим саме розірвано
договір.

Протягом майже п'яти років відповідач
сумлінно виконувала зобов'язання за
договором.

28.03.2014 року її дід ОСОБА_2 був примусово
вивезений з будинку своїм сином за
невідомими їй особами.

Належне виконання нею обов'язків за
договором підтверджуються наданими
суду доказами.

Суд відмовив у задоволенні клопотання
про виклик свідків та витребування
доказів, не взяв до уваги пояснення
нотаріуса, який посвідчив договір про
те, що позивач був проінформований про
його умови під час підписання.

Апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_1 неналежним чином виконувала
умови договору довічного утримання,
укладеного між сторонами.

При цьому суд надав оцінку доказам
дослідженим у судовому засіданні.

Судова колегія з таким висновком
погоджується, оскільки він відповідає
обставинам справи та вимогам закону.

З позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що
після укладення договору довічного
утримання з ОСОБА_1 він отримував
допомогу від свого сина та його
дружини, оскільки допомоги, що
надавалась відповідачем йому було не
достатньо.

Ці обставини відповідачем спростовані
не були.

З наданих відповідачем копій чеків про
придбання ліків та продуктів
харчування (а.с. 74 -79) не вбачається, що
ці ліки та продукти були придбані саме
для потреб позивача.

Крім того ці чеки датовані 2013 роком і не
можуть вважатися доказом належного
виконання відповідачем умов договору
за весь час його дії.

До того ж за умовами договору довічного
утримання, укладеного між сторонами
відповідач зобов'язувався
забезпечувати позивача і одягом та
взуттям, наданням побутових послуг
(прання, прибирання квартири). Доказів
на підтвердження виконання цих
зобов'язань взагалі надано не було.

З пояснень сусідів позивача допитаних
судом як свідків, вбачається, що у
будинку , у якому проживав ОСОБА_2
мешкає мати відповідача. Сусіди бачили
ОСОБА_1 у цьому будинку протягом 2009-2014
років.

Про те, що відповідач надає допомогу
позивачу їм відомо зі слів ОСОБА_1

Показання чоловіка та свекра ОСОБА_1,
допитаних як свідків про те, що
відповідачем належним чином
виконувались умови договору не може
бути переконливим доказом, оскільки ці
особи є зацікавленими у результатах
розгляду спору.

За правилами ч. 1 ст. 755 ЦК України
договір довічного утримання (догляду)
може бути розірваний за рішенням суду
на вимогу відчужувача у разі
невиконання або неналежного виконання
набувачем своїх обов'язків, незалежно
від його вини.

Згідно ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі
розірвання договору довічного
утримання (догляду) у зв'язку з
невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке ним було
передано, і має право вимагати його
повернення

Правильно встановивши обставини
справи суд першої інстанції застосував
норми матеріального права які
регулюють правовідносини, що виникли
між сторонами і дійшов обґрунтованого
висновку про задоволення позовних
вимог.

Посилання апеляційної скарги на те, що
позивач звернувся до суду після
закінчення строків позовної давності
не можуть бути взяті до уваги, оскільки
йдеться про тривалість порушення умов
договору.

Вимоги апеляційної скарги не
ґрунтуються на матеріалах справи,
вимогах закону, висновків суджу не
спростовують, що є підставою для
відхилення скарги з підстав
передбачених ч. 1 ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України судова
колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Харкова від 13 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, та може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: