АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4980/14
Справа № 645/9275/13
Категорія : договірні
Доповідач - Швецова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Піддубного Р.М.,
Малінської С.М.

при секретарі - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

на рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 27 травня
2014 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
та ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики, за зустрічним
позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватного нотаріуса
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, третя особа:
Реєстраційна служба Харківського
міського управління юстиції про
визнання договорів недійсними, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_4 в особі
свого представника звернувся до суду
із вказаним позовом, в обґрунтування
якого посилався на те, що 10 листопада 2010
року між ним та відповідачами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 було укладено нотаріально
посвідчений Договір позики, відповідно
до якого відповідачі отримали від
ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 19 860
доларів США, та зобов'язалися їх
повернути у строк до 10 листопада 2011
року шляхом сплати частинами за
передбаченим у договорі порядком.

Але відповідачі грубо порушили
взяті на себе договірні зобов'язання,
оскільки з моменту підписання договору
по 10 жовтня 2011 року повернули ОСОБА_4
лише 4 400 доларів США, після чого
повертати борг припинили взагалі.

23 серпня 2012 року позивачем через
свого представника були направлені
Вимоги про виконання обов'язків за
договором позики в натурі на адресу
кожного з відповідачів. У зазначених
вимогах позивач просив боржників
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернути йому
частину позики в сумі 15 460 доларів США,
проценти за користування зазначеними
коштами на рівні облікової ставки НБУ
за період з 10 листопада 2010 року по 23
серпня 2012 року у розмірі 2 287 доларів
США, три відсотки річних від
простроченої поверненням частини
позики за період з 15 листопада 2011 року
по 23 серпня 2012 року у розмірі 358 доларів
США, а також нараховану за цей період
неустойку в сумі 282 000 грн.

ОСОБА_2 особисто отримала
надіслану на її адресу Вимогу
кредитора 31 серпня 2012 року. Цінний лист
із Вимогою ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_3 було
повернуто у зв'язку із закінченням
терміну зберігання. Таким чином,
відповідно до укладеного сторонами
Договору позики від 10 листопада 2010
року, кредитор ОСОБА_4 належним чином
повідомив боржників про незадоволення
з приводу порушення ними його прав та
про необхідність терміново усунути ці
порушення і повернути борг у
зазначеному ним розмірі.

30 вересня 2012 року відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сплатили представнику
позивача 700 доларів США, а 04 лютого 2013
року - ще 1000 доларів США в рахунок
нарахованої неустойки за неналежне
виконання ними своїх зобов'язань, після
чого знову припинили повертати борг.

На підставі викладених обставин,
а також наданих до суду власних
розрахунків заборгованості за
Договором позики від 10 листопада 2010
року, позивач просив суд стягнути з
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3
солідарно на його користь суму
основного боргу у сумі еквівалентній 19
847 доларів США за курсом НБУ на день
ухвалення судом рішення у справі,
передбачену договором неустойку в сумі
663 411,90 грн., а також судові витрати.

У січні 2014 року відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись із
зустрічною позовною заявою, в якій
просили суд визнати недійсними Договір
позики, Іпотечний договір та Договір
комісії, укладені ними з ОСОБА_4 10
листопада 2010 року, та посвідчені ПН
ХМНО ОСОБА_7 за реєстровими номерами
№4093, №4102 та №4104 відповідно. Крім цього,
просили суд зобов'язати Реєстраційну
службу ХМУЮ вилучити з Єдиного реєстру
заборон відчуження та з Державного
реєстру іпотек запис про іпотеку та
заборону відчуження на квартиру
АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх зустрічних
позовних вимог, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
зазначили, що у листопаді 2010 року до
ОСОБА_2 звернулась її знайома - ОСОБА_5 з
проханням підписати договір позики
валютних цінностей з причини скрутного
матеріального становища останньої та
відсутності в неї власного майна, що
позбавляє її можливості укласти
договір особисто. При цьому ОСОБА_5
запевнила, що вона про все домовилась з
позикодавцем - ОСОБА_4, що договір
іпотеки є лише формальністю,
необхідною для отримання нею позики, і
ніхто і ніколи продавати квартиру
ОСОБА_2 не буде.

На день укладення договору позики
ОСОБА_2 знаходилась у лікарні після
проведеної операції, але за для
підписання спірного договору ОСОБА_5
забрала останню на таксі та відвезла до
нотаріуса. ОСОБА_2 попросила свою
доньку - ОСОБА_3 також під'їхати до
нотаріуса і підписати договір. У
зв'язку з тим, що вони дуже довго
очікували на ОСОБА_4, а крім того
зважаючи на погане самопочуття ОСОБА_2,
нотаріус одразу дала сторонам
підписати документи, без роз'яснення їх
змісту та наслідків. Після підписання
договору позики, ОСОБА_2 грошей не
отримували, а замість того вони були
передані особисто ОСОБА_4 ОСОБА_5, яка і
зобов'язалась особисто повертати їх в
порядку та у строк, передбачений
договором.

При підписанні договору позики
ОСОБА_2 розуміли, що відповідальність
за ним буде нести особисто ОСОБА_5

Того ж дня, тобто 10 листопада 2010
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено
іпотечний договір, відповідно до якого
з метою забезпечення виконання
зобов'язання, що виникли за Договором
позики, передали ОСОБА_4 належну їм на
праві спільної сумісної власності
квартиру АДРЕСА_1, із визначеною
вартістю - 200 000 грн. На вищевказаний
предмет іпотеки було накладено
заборону відчуження нерухомого майна.

Позивачі за зустрічним позовом
помилялись стосовно умов договору
іпотеки від 10 листопада 2010 року,
неправильно сприймали його істотні
умови і були впевнені у його
формальності.

10 листопада 2010 року ОСОБА_2 було
підписано й договір комісії,
відповідно до якого вони доручили
ОСОБА_6 продати належну їм квартиру за
ціною не менше 200 000 грн. при цьому, про
вказаний договір ОСОБА_2 стало відомо
лише 18.12.2013 року, коли вони звернулись
до ОСОБА_5 з проханням надати їм усі
необхідні документи, які були
підписані ними у нотаріуса ОСОБА_7 10
листопада 2010 року. ОСОБА_6 ОСОБА_2 ніколи
не бачили і не знали, більш того, в день
підписання договору у нотаріуса її не
було, а вони ніколи не мали наміру
продавати їх квартиру, оскільки вона є
їх єдиним місцем проживання.

На протязі з 10.11.2010 року ОСОБА_6 до дня
отримання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позову
ОСОБА_4, запевняла, що погасила борг та
надала підтверджуючі це розписки.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала заявлені її
довірителем позовні вимоги у повному
обсязі, просила їх задовольнити. Проти
задоволення зустрічного позову ОСОБА_3
- заперечувала.

Позивачі за зустрічним позовом просили
суд задовольнити їх позовні вимоги, а у
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Приватний нотаріус ОСОБА_7 просила
провести розгляд справи у її
відсутності та у своїй заяві зазначила,
що не заперечує проти задоволення
зустрічних позовних вимог.

Інші учасники судового розгляду в
судове засідання не з'явились,
заперечень проти позовів не надавали.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 27 травня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_4 - задоволено частково.

Стягнуто солідарно з відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача
заборгованість за договором позики в
сумі 161 695,85 грн, що еквівалентно 13 760
доларам США, три відсотки річних від
простроченої суми з 16.11.2011 року по
23.09.2013 року в розмірі 9 643,86 грн, що
еквівалентно 820,67 доларам США, проценти
за період користування на рівні
облікової ставки НБУ в сумі 40 455,61 грн.,
неустойку в розмірі 161 695,85 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
позивача судовий збір по 1720,50 грн. з
кожної.

В задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відмовлено в
повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали на нього
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, просилм скасувати
це рішення та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4, а їх зустрічні позовні вимоги -
задовольнити.

Судова колегія, вислухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо встановлює, що
суд першої інстанції постановив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Приймаючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_4,
районний суд виходив з того, що
позивачем в судове засідання були
надані належні докази на підтвердження
того, що між позивачем та ОСОБА_2 було
укладено договір позики, який належним
чином не виконаний, даних про те, що
стороною спірних договір була ОСОБА_5,
матеріали справи не містять.
Відмовляючи в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
районний суд виходив з того, що
позивачами не доведено, що договори
були укладені формально і що є підстави
для визнання їх недійсними відповідно
до ст. 229 ЦК України.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

За договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості (ст. 1046 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК
України договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається
в письмовій формі, якщо його сума не
менш як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавець є юридична особа, -
незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК
України).

Згідно ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій саме сумі, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлений договором.

Тобто, якщо за договором
позики передано грошові кошти, то
повертаються також грошові кошти у
такій самій сумі.

Судовим розглядом встановлено, що
10.11.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 було укладено договір позики,
відповідно до якого позикодавець
передав у власність позичальникам, а
позичальники солідарно прийняли у
власність валютні цінності в розмірі 19
860 доларів США, які зобов'язалися
повернути у порядку та в строки,
передбачені цим договором, до 10.11.2011
року.

В судовому засіданні як суду
першої та й і апеляційної інстанції
відповідач ОСОБА_2 заперечувала факт
отримання грошових коштів від ОСОБА_4,
посилаючись на ті обставини. Що
вказаний договір позики є формальним,
оскільки умови договору виконувала
ОСОБА_5,судова колегія вважає, що
вказані доводи є безпідставними,
оскільки матеріали справи свідчать, що
між сторонами договору мав місце факт
передачі грошей в сумі 19 860 доларів США,
що підтверджено як договором позики,
який підписаний відповідачами, так і
заявою, адресованою на ім'я приватного
нотаріуса, відповідно до якої
зазначалося, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
одержали від позивача валютні
цінності у вигляді та в натурі на суму 19
860 доларів США.

У добровільному порядку та в
повному обсязі обов'язок щодо
повернення грошових коштів
відповідачі не виконали.

23.08.2012 року представник
позивача направив письмову вимогу по
виконанню зобов'язань за договором
позики в натурі кожному з відповідачів,
на яку останні належним чином не
відреагували.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК
України, особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо
вона доведе, що вжила всіх залежних від
неї заходів щодо належного виконання
зобов'язання.

Відсутність своєї вини
доводить особа, яка порушила
зобов'язання.

Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК
України).

Доказів того, що відповідачі в повному
обсязі повернули борг позивачу,
матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Судова колегія погоджується з
висновком районного суду щодо
стягнення з відповідачів на користь
позивача 3% річних від простроченої
суми, процентів за користування на
рівні облікової ставки та неустойки.

Суд першої інстанції правильно
обґрунтував можливість стягнення
вказаних сум ст.ст. 546,548, 549, 551,1048 ЦК
України.

Що стосується зустрічного позову,
судова колегія також погоджується з
висновком районного суду щодо відмови
в його задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочин це дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги до правочинів. Їх
невиконання є підставою для визнання
правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216
ЦК України).

Згідно зі ст. 229 ЦК України,
на яку посилаються позивачі за
зустрічним позовом, якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до роз'яснень, що
містяться у п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 6
листопада 2009 року „Про практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин,
вчинений під впливом помилки, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилялась сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також, що вона має істотне значення.

Отже, під помилкою, яка має
істотне значення, цивільне
законодавство розуміє помилку у
характері(природі) правочину, прав та
обов'язків сторін.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачі по зустрічному позову
добровільно підписали договір позики.
Факт отримання грошей підтверджений
письмовою заявою, складеною у
нотаріуса, крім цього ОСОБА_2 та ОСОБА_3
не надали належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що
стосовно яких обставин вони
помилилися, укладаючи спірний договір
позики.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Підставами для захисту цивільного
права є його порушення, невизнання або
оспорювання.

Порушення цивільного права є
результатом протиправних дій
порушника, внаслідок чого воно зазнало
зменшення або ліквідації, що позбавляє
його носія можливості здійснити,
реалізувати це право повністю або
частково.

При цьому, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін (ч.1 ст. 10 ЦПК України). Даний
принцип полягає у прояві в змагальній
формі ініціативи та активності осіб,
які беруть участь у справі. Принцип
змагальності забезпечує повноту
дослідження обставин даної справи.

Сторони зобов'язані визначити коло
фактів, на які вони можуть посилатися
як на підставу своїх вимог і
заперечень, і довести обставини, якими
вони обґрунтовують ці вимоги й
заперечення (ч.1 ст.60 ЦПК України), крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

За таких обставин, доводи
апеляційної скарги не є суттєвими, і не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи. Відповідачі будь
яких доказів, які б спростовували
висновки суду - не надали.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1
ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 27 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
ухвалою апеляційної інстанції
законної сили.

Головуючий суддя -

Судді -