22-ц/775/1167/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Кулик
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого судді Баркової
Л.Л.

суддів Гаврилової
Г.Л., Ткаченко Т.Б.

при секретарі Бельченко
Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
«Металургійний комбінат «Азовсталь»
про стягнення заборгованої індексації
по заробітній платі, компенсації
втрати частини заробітної плати,
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку та відшкодування
моральної шкоди за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
Донецької області від 11 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що працював
з 04 вересня 1969 року по 12 січня 2009 року в
ПАТ «МК «Азовсталь», з березня 2003 року
йому не виплачувались суми індексації
заробітної плати. Просив стягнути з
відповідача на його користь суми
індексації заробітної плати та
компенсації втрати частини заробітної
плати за період з 01 березня 2003 року по 12
січня 2009 року у сумі 222,84 грн., середній
заробіток за час затримки розрахунку з
13 січня 2009 року по 19 лютого 2014 року в
сумі 319479,83 грн., відшкодування
моральної шкоди у розмірі 1000 грн. та
відшкодування витрат на правову
допомогу у розмірі 1000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 11
червня 2014 року позов задоволено
частково, стягнуто з ПАТ «МК
«Азовсталь» на користь ОСОБА_1
заборгованість з індексації
заробітної плати та компенсації за
затримку виплати за період з 01 березня
2003 року по 12 січня 2009 року в розмірі 222,84
грн. з утриманням з вказаної суми при
виплаті передбачених законом податків
та обов'язковій платежів і зборів та
судовий збір на користь держави в сумі
243,60 грн. В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись, ОСОБА_1 в апеляційній
скарзі просить рішення суду скасувати
в частині відмови у позові про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку, відшкодування
моральної шкоди та витрат на правову
допомогу, ухвалити рішення про
задоволення цих вимог у повному обсязі,
посилається на порушення судом норм
процесуального права і неправильне
застосування норм матеріального права.

В частині стягнення суми
індексації заробітної плати і
компенсації втрати її частини судове
рішення не оскаржується, тому в силу ст.
303 ЦПК України не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника ОСОБА_1 ОСОБА_4, яка
підтримала доводи апеляційної скарги,
заперечення проти скарги представника
відповідача ОСОБА_5, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

У відповідності з вимогами ч. 1
ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

При вирішенні справи, судом
встановлено, що ОСОБА_1 з 04.09.1969 року по
12.01.2009 року перебував у трудових
відносинах з ПАТ «МК «Азовсталь». З
березня 2003 року по день звільнення з
роботи відповідачем не нараховувалась
йому індексація заробітної плати.

Відповідно до розрахунку відповідача,
загальна сума індексації заробітної
плати і компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з
несвоєчасністю виплати за період з
березня 2003 року по січень 2009 року
становить 222,84 грн. (а.с.15-17). З цим
розміром погоджується і позивач.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
індексацію грошових доходів громадян»,
індексація грошових доходів населення
- встановлений законами та іншими
нормативно-правовими актами України
механізм підвищення грошових доходів
населення, що дає можливість частково
або повністю відшкодовувати
подорожчання споживчих товарів і
послуг.

Індексація заробітної плати
здійснюється на підставі Закону
України «Про індексацію грошових
доходів населення» та Порядку
проведення індексації грошових
доходів населення, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 липня 2003 р. N 1078, що дає можливість
частково або повністю відшкодувати
подорожчання споживачів товарів та
послуг. Об'єктом індексації грошових
доходів населення є оплата праці як
грошовий дохід громадян, одержаний
ними в гривнях на території України і
який не має разового характеру.

Структуру заробітної плати визначено
ст. 2 Закону України «Про оплату праці»,
якою передбачено існування основної
заробітної плати, додаткової
заробітної плати та інших
заохочувальних та компенсаційних
виплат.

Додаткова заробітна плата - винагорода
за працю понад установлені норми, за
трудові успіхи та винахідливість та за
особливі умови праці. Вона включає
доплати, надбавки, гарантійні та
компенсаційні виплати, передбачені
чинним законодавством, премії,
пов'язані з виконанням виробничих
завдань і функцій.

Суми виплат, пов'язаних з індексацією
заробітної плати працівників, входять
до складу фонду додаткової заробітної
плати згідно з підпунктом 2.2.7
Інструкції із статистики заробітної
плати, затвердженої наказом
Держкомстату України від 13 січня 2004
року № 5, зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 27 січня 2004 року за №
114/8713.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати», підприємства, установи і
організації всіх форм власності та
господарювання здійснюють компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
випадку порушення встановлених
строків їх виплати, у тому числі з вини
власника або уповноваженого ним органу
(особи).

Статтею 2 цього Закону передбачено, що
компенсація громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати (далі - компенсація)
провадиться у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
доходів, нарахованих громадянам за
період починаючи з дня набрання
чинності цим Законом. Під доходами у
цьому Законі слід розуміти грошові
доходи громадян, які вони одержують на
території України і які не мають
разового характеру: пенсії; соціальні
виплати; стипендії; заробітна плата
(грошове забезпечення) та інші.

Згідно ст. 3 Закону компенсації
обчислюється шляхом множення суми
нарахованого, але не виплаченого
громадянину доходу за відповідний
місяць (після утримання податків і
обов'язкових платежів) на індекс
інфляції в період невиплати доходу
(інфляція місяця, за який виплачується
доход, до уваги не береться.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду із позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, індексація є складовою
частиною заробітної плати і у разі
порушення законодавства про її
виплату, працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому індексації
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

В судовому засіданні представник
відповідача не заперечувала, що
позивачу з 2003 року сума індексації
заробітної плати не сплачувалась.

Дані обставини підтверджуються також
письмовими доказами, а саме
розрахунковим листами заробітної
плати ОСОБА_1 за даний період. ( а.с. 78-105).

З урахуванням наведеного і приймаючи
до уваги, що позивач погодився з
розрахунком відповідача щодо розміру
несплачених йому сум індексації з
компенсацією в зазначений період, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку щодо
стягнення на його користь за період з
березня 2003 року по січень 2009 року в
сумі 222,84 грн.

Таким чином встановлено, що відповідач
фактично не розрахувався перед
позивачем при його звільненні, і строки
для звернення до суду з вимогою про
стягнення середнього заробітку за
затримку в розрахунку для позивача не
спливли.

Згідно із положеннями ст. 117 КЗпП
України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

У відповідності із роз'ясненнями,
викладеними у п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року N 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
, установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Такі ж положення викладені і у Правових
позиціях Постанов Верховного Суду
України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39
цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі
№ 6-60 цс11.

Переглядаючи судове рішення в частині
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
судова колегія виходить з наступного.

Згідно позовної заяви, ОСОБА_1 просив
стягнути середній заробіток за період
з 13 січня 2009 року по 19 лютого 2014 року в
розмірі 319479,83 грн., виходячи з
середньоденної заробітної плати 249,01
грн.

Однак, середньоденна заробітна плата
позивача перед звільненням,
відповідно до правил, передбачених
Порядком обчислення середньої
заробітної плати, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100, становила 169,68
грн., що підтверджується довідкою ПАТ
«МК «Азовсталь» (а.с. 74).

З урахуванням цих обставин та меж
позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення
середнього заробітку з 13 січня 2009
року по 19 лютого 2014 року, апеляційний
суд визначає середній заробіток за
час затримки виплати, з урахуванням
вимог ст.11 ЦПК України, в сумі 217529,76
гривень. ( 1282 днів х 169,68 грн.).

Як встановлено судом при звільненні
ОСОБА_1 підприємство не виплатило
частину заробітної плати у вигляді
індексації з компенсацією, розмір якої
становить 222 гривні 84 копійки.

Разом з цим, за цей же період
позивачу було нараховано та сплачено
суму заробітної плати у розмірі 35799,02
гривень. ( а.с.152-153).

Отже, при загальній виплаченій
заробітній платі за спірний період
35766,02 грн., та невиплаченій суми
заробітної плати у вигляді індексації
з компенсацією 222,84 грн.,
співвідношення між ними складатиме 0,62
відсотка невиплаченої заробітної
плати.( 222,84 х100% : 35799,02 ).

Таким чином, з урахуванням
визначеного розміру середнього
заробітку за час затримки виплати
217529,76 гривен та відсотку невиплаченої
позивачеві заробітної плати, з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню заробітна плата за
час затримки розрахунку в розмірі 1348
гривень за період з 13 січня 2009 року
по 19 лютого 2014 року. (217529,76 гривень х 0,62%
: 100).

Посилання представника
відповідача в апеляційному суді на те,
що позивач в день звільнення з роботи 12
січня 2009 року не працював, а тому
середній заробіток за час затримки
розрахунку в період з 13 січня 2009 року по
19 лютого 2014 року не підлягає стягненню,
є безпідставними.

При розгляді справи в апеляційному
суді представник відповідача ОСОБА_5 не
заперечувала, що позивач в день
звільнення з роботи 12 січня 2009 року не
виконував роботу через простой у
зв'язку із виданням наказу по
підприємству та отримав заробітну
плату відповідно до ст. 113 КЗпП України.

Не заперечував також, що в цей день
позивач знаходився на роботі з 06:37 год.
до 10:39 год., що підтверджується і
карткою обліку відпрацьованого часу за
січень 2009 року від 07.08.2014 року про вихід
позивача на роботу (а.с. 163-164).

Таким чином, вважати що позивач в
день звільнення був відсутній на
роботі не можна, а тому підстав для
відмови в задоволенні позову немає.

Враховуючи, що факт порушення
трудових прав ОСОБА_1 знайшов своє
підтвердження в судовому засіданні,
обґрунтованими визнаються і позовні
вимоги про відшкодування моральної
шкоди, оскільки, у відповідності з
положеннями ст.237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, колегія суддів
виходить з принципів розумності та
справедливості, також наведених
позивачем обґрунтувань моральних
страждань і визначає до відшкодування
100 грн.

Перевіряючи судове рішення, в частині
відмови ОСОБА_1 у відшкодуванні судових
витрат в розмірі 1 000 грн., апеляційний
суд виходить з наступного.

Зі справи вбачається, що правова
допомога надавалася ОСОБА_1 адвокатом
ОСОБА_6 (а.с.19-23). На підтвердження
оплати правової допомоги в розмірі 1000
грн. позивачем надана квитанція, в
якій адвокатом ОСОБА_6 зазначено про
отримання вказаної суми за складання
проекту позовної заяви.

Колегія суддів вважає за
необхідне стягнути з відповідача на
користь позивача витрати на правову
допомогу в розмірі 100 грн., з
урахуванням обсягу виконаних
адвокатом робіт та часткового
задоволення позовних вимог.

Таким чином, апеляційна скарга
відповідача підлягає частковому
задоволенню, а оскаржуване судове
рішення в частині відмови у стягненні
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, відшкодування моральної
шкоди та судових витрат на правову
допомогу скасуванню, з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги не
приводять судову колегію до висновку
щодо наявності підстав для скасування
оскаржуваного рішення та задоволення
позову у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303 307, 309 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 11
червня 2014 року в частині відмови у
стягненні суми середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, відшкодування моральної
шкоди та судових витрат на правову
допомогу, скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Металургійний комбінат «Азовсталь»
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку, відшкодування
моральної шкоди та судових витрат на
правову допомогу задовольнити
частково.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства «Металургійний комбінат
«Азовсталь» на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні за період 13
січня 2009 року - 19 лютого 2014 року в сумі
1348 (одну тисячу триста сорок вісім)
гривень, та відшкодування моральної
шкоди - 100 гривень, витрат на правову
допомогу 100 гривень, а всього 1548 (одну
тисячу п'ятсот сорок вісім) гривень.

В решті частині рішення суду залишити
без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді