Єдиний унікальний номер 205/3439/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Мовчан Д.В.

при секретарі
Волкобоєвої А.О.

за участю: позивач - ОСОБА_1, представник
відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист
честі, гідності та ділової репутації,
спростування недостовірної інформації
та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до
суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про
захист честі, гідності та ділової
репутації, спростування недостовірної
інформації та відшкодування моральної
шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що 07 квітня 2014 року під час
засідання комісії Виконкому
Дніпропетровської міської ради було
проголошено лист від 04 квітня 2014 року,
що був підписаний ОСОБА_3 (далі -
Відповідач) на ім'я заступника міського
голови м. Дніпропетровська Зайцевої
І.Г., в якому було вказано, що « … роботу
комісії координував колишній директор
парку ОСОБА_1, проти якого були
порушені кримінальні справи за
ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст.
364 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України, та
якого вироком Кіровського районного
суду м. Дніпропетровська від 01 березня
2013 року було визнано винним у вчиненні
зазначених злочинів, та засуджено до 3
років позбавлення волі з позбавленням
права обіймати посади, пов'язані з
виконанням
адміністративно-господарських та
організаційно-розпорядчих функцій в
органах державної влади, місцевого
самоврядування, на підприємствах, в
установах чи організаціях всіх форм
власності строком до 3 років (на
підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК
України звільнено від призначеного
основного покарання з випробувальним
строком на 2 роки».

У зв'язку з чим позивач був змушений
звернутися до суду та просити суд
визнати інформацію, поширену ОСОБА_3 у
листі на ім'я заступника міського
голови м. Дніпропетровська Зайцевої
І.Г. від 04 квітня 2014 року недостовірною,
та такою, що принижує честь, гідність та
ділову репутацію ОСОБА_1, зобов'язати
відповідача вибачитись публічно перед
позивачем, а також, стягнути з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у
розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. та
судові витрати.

В судовому засіданні позивач
підтримав позовні вимоги у повному
обсязі, та просив їх задовольнити по
мотивам, що викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, просив суд в задоволені
позовних вимог відмовити з огляду на їх
безпідставність та необґрунтованість.

Суд, заслухавши пояснення осіб,
які беруть участь у справі, з'ясувавши
обставини справи та перевіривши їх
доказами, вважає, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню за
наступних підстав.

Так, судом встановлені наступні
обставини справи та визначені
відповідно до них виниклі
правовідносини.

Із матеріалів даної цивільної справи
вбачається, що відповідно до вироку
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 березня 2013 року
позивача ОСОБА_1 було визнано винним у
вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.
364 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України, та
засуджено до 3 років позбавлення волі з
позбавленням права обіймати посади,
пов'язані з виконанням
адміністративно-господарських та
організаційно-розпорядчих обов'язків в
органах державної влади, місцевого
самоврядування, на підприємствах, в
установах чи організаціях всіх форм
власності строком до 3 років (на
підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК
України звільнено від призначеного
основного покарання з випробувальним
строком на 2 роки).

Судом встановлено, що означений вирок у
встановленому законом порядку
чинності не набув. Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14 листопада 2013 року такий
вирок Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 березня 2013 року
та Ухвала Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 25
квітня 2013 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_5
було скасовано, а справу направлено на
новий судовий розгляд.

Судом також встановлено, що 04 квітня 2014
року на ім'я заступника міського голови
м. Дніпропетровська Зайцевої
І.Г. відповідачем було надіслано
відповідний лист за вих. № 36. Зі змісту
означеного листа вбачається, що
відповідач просить заступника
міського голови м. Дніпропетровська
Зайцеву І.Г. з'ясувати, на яких засадах
роботу комісії міської ради з
перевірки діяльності парку
координував колишній директор парку
ОСОБА_1, проти якого були порушені
кримінальні справи за ознаками складів
злочинів, передбачених ч.2 ст. 364 та ч.2
ст. 366 КК України, та якого вироком
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 березня 2013 було
визнано винним у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 2 ст. 364 КК України та ч. 2
ст. 366 КК України, та засуджено до 3 років
позбавлення волі з позбавленням права
обіймати посади, пов'язані з виконанням
адміністративно-господарських та
організаційно-розпорядчих функцій в
органах державної влади, місцевого
самоврядування, на підприємствах, в
установах чи організаціях всіх форм
власності строком до 3 років (на
підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК
України звільнено від призначеного
основного покарання з випробувальним
строком на 2 роки).

Із матеріалів даної цивільної справи
вбачається, що такий лист складений на
бланку Комунального підприємства
культури «Центральний міський дитячий
парк лазаря Глоби» та підписаний
відповідачем по справі. Визначаючи
саме ОСОБА_3 як належного відповідача
по справі, суд виходив з того, що такий
лист, з огляду на його зміст, має
характер особистого звернення, а не
звернення юридичної особи.

Судом встановлено, а сторонами визнано
та не спростовувалось, що 07 квітня 2014
року означений лист було публічно
оголошено під час засідання комісії
Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради.

Аналізуючи зміст вказаного спірного
листа 04 квітня 2014 року, суд доходить
висновку, що інформація стосовно того,
що вироком Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 01 березня 2013
позивача було визнано винним у
вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.
364 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України, та
засуджено до 3 років позбавлення волі з
позбавленням права обіймати посади,
пов'язані з виконанням
адміністративно-господарських та
організаційно-розпорядчих обов'язків в
органах державної влади, місцевого
самоврядування, на підприємствах, в
установах чи організаціях всіх форм
власності строком до 3 років (на
підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК
України звільнено від призначеного
основного покарання з випробувальним
строком на 2 роки), з огляду на час її
обнародування, та сукупний загальний
смисловий характер такої інформації,
має всі ознаки недостовірної.

Так, згідно роз'яснень, викладених в
абз.5 п. 15,19 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 1 від 27
лютого 2009 року «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної
особи» (далі - Постанова Пленуму),
недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суд повинен визначити характер такої
інформації та з'ясувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Безпосередньо аналіз змісту спірного
листа від 04 квітня 2014 року свідчить про
те, що в ньому викладені не
хронологічні події щодо певних етапів
судового розгляду кримінальної справи,
в якій приймав участь позивач ОСОБА_1, а
доводиться безпосередньо до адресата
інформація стосовно того, що на час
здійснення відповідної перевірки
діяльності парку (03.04.2014 року) ОСОБА_1 є
такою особою, яку вже було визнано
винною у вчиненні певних винних та
суспільно небезпечних діянь та
притягнуто до кримінальної
відповідальності.

Суд зауважує, що така інформація не має
характер оціночного судження, а є
фактичним твердженням про начебто
вчинення злочину позивачем з його
наступним притягненням до
кримінальної відповідальності органом
судової влади.

Оскільки на момент здійснення
перевірки діяльності парку (03 квітня 2014
року) та складання означеного спірного
листа (04 квітня 2014 року) вказаний вирок
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 березня 2013 було
скасовано, то інформація про те, що
позивач є винним у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 2 ст. 364 КК України та ч. 2
ст. 366 КК України та був притягнутий до
кримінальної відповідальності за
вчинення останніх, є такою, що не
відповідає дійсності та на час її
подання до адресата викладена
неправдиво.

За приписами ч. 1 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації, а ч. 3
вказаної статті передбачає, що
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності).

За вищевказаних обставин та вимог
чинного законодавства, суд доходить до
висновку про необхідність визнати
інформацію, поширену ОСОБА_3 у листі на
ім'я заступника міського голови м.
Дніпропетровська Зайцевої І.Г. від 04
квітня 2014 року за № 36 стосовно того, що
позивача ОСОБА_1 вироком Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
01 березня 2013 року було визнано винним у
вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.
364 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України, та
засуджено до 3 років позбавлення волі з
позбавленням права обіймати посади,
пов'язані з виконанням
адміністративно-господарських та
організаційно-розпорядчих обов'язків в
органах державної влади, місцевого
самоврядування, на підприємствах, в
установах чи організаціях всіх форм
власності строком до 3 років (на
підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК
України звільнено від призначеного
основного покарання з випробувальним
строком на 2 роки) недостовірною, та
такою, що принижує честь, гідність та
ділову репутацію ОСОБА_1.

Разом з цим, суд не знаходить підстав
для визнання іншої інформації, яка
міститься у спірному листі такою, що
принижує честь, гідність та ділову
репутацію ОСОБА_1. Згідно з частинами 1, 2
статті 30 Закону України «Про
інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII
ніхто не може бути притягнутий до
відповідальності за висловлення
оціночних суджень. Оціночними
судженнями, за винятком наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, критика, оцінка дій, а
також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовностилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості. Якщо особа
вважає, що оціночні судження або думки
принижують її гідність, честь чи ділову
репутацію, а також інші особисті
немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй
законодавством правом на відповідь, а
також на власне тлумачення справи у
тому самому засобі масової інформації
з метою обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку.

Таким чином згідно зі ст. 277 ЦК України
не є предметом судового захисту
оціночні судження, думки, переконання,
критична оцінка певних фактів і
недоліків, які, будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача, не можна перевірити на
предмет їх відповідності дійсності (на
відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень статті 10
Конвенції.

На думку суду інша інформація, яка
викладена у спірному листі, не має
характеру фактичного ствердження, та
їй більш притаманні ознаки оціночних
суджень, які не можуть в силу їх
мовностилістичних та змістовних
характеристик принижувати честь,
гідність та ділову репутацію позивача.
Відтак в задоволенні позову в іншій
частині щодо визнання інформації
недостовірною, та такою що принижує
честь, гідність та ділову репутацію
ОСОБА_1 слід відмовити за
необґрунтованістю таких вимог.

Щодо вимог про зобов'язання
відповідача ОСОБА_3 вибачитися за
приниження честі, гідності та ділової
репутації, яке було здійснено шляхом
розповсюдження недостовірної
інформації, безпосередньо на засіданні
комісії Виконкому Дніпропетровської
міської ради суд виходить із
наступного.

Згідно ст.19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений роботи те, що не
передбачено законодавством.

Також, в п.16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №
1 зазначено, що суд не вправі
зобов'язувати відповідача вибачатися
перед позивачем у тій чи іншій формі,
оскільки примусове вибачення як спосіб
судового захисту гідності, честі та
ділової репутації за поширення
недостовірної інформації не
передбачено у статтях 16, 277 Цивільного
Кодексу.

Таке роз'яснення повністю
кореспондується із вимогами ч. 7 ст. 277
ЦК України відповідно до якої
спростування недостовірної інформації
здійснюється у такий же спосіб, у який
вона була поширена. В даному випадку
недостовірна інформація була
розповсюджена в спосіб надіслання
відповідачем листа на ім'я заступника
міського голови м. Дніпропетровська
Зайцевої І. Г.

Однак в даному випадку, позивач не
просить спростувати вищевказану
недостовірну інформацію у такий же
спосіб, у який вона була поширена.
Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 ЦК
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. При цьому, власник
порушеного права може скористатися не
будь-яким, а конкретним способом
захисту свого права.

За загальним правилом, обрання
невірного способу порушеного права є
підставою для відмови в задоволені
позовних вимог. Адже, відповідно до
приписів ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, лише в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до змісту норм ст. ст. 3, 4, 11,
27, 31 ЦПК України право визначати
предмет і підставу позову та спосіб
захисту порушеного права належить
позивачеві. Суд позбавлений права за
власною ініціативою змінювати
підстави або предмет позову, чи
виходити за межі позовних вимог, адже
такі дії суперечили б нормам ст. 31 ЦПК
України та не узгоджувались із такими
принципами цивільного судочинства як
диспозитивність та змагальність
сторін.

Судом було роз'яснено позивачу його
процесуальне право на зміну підстави
або предмету позову (про що міститься
відповідний запис у журналі судового
засідання), однак позивач вказаним
правом не скористався, наполягав на
розгляді позову із предметом такого
позову щодо зобов'язання відповідача
ОСОБА_3 вибачитися за приниження честі,
гідності та ділової репутації
позивача. У зв'язку з викладеним,
означені позовні вимоги в частині
зобов'язання відповідача принести
вибачення перед позивачем за
приниження честі, гідності та ділової
репутації, яке було здійснено шляхом
розповсюдження недостовірної
інформації, безпосередньо на засіданні
комісії Виконкому Дніпропетровської
міської ради, задоволенню не
підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення
моральної шкоди, то суд зазначає про
наступне.

Відповідно ст. 1167 ЦК України моральна
шкода завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

У відповідності до п. 5 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової шкоди)» обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні справ про
відшкодування моральної шкоди
підлягає характер правовідносин
сторін, якими правовими нормами вони
регулюються, чи допускає відповідне
законодавство відшкодування моральної
шкоди при даному виді правовідносин.

Вирішуючи питання щодо розміру
моральної шкоди, яка підлягає
стягненню, суд повинен враховувати
положення зазначеного пункту 9
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної шкоди» щодо
характеру та обсягу немайнових втрат,
засад розумності, виваженості та
справедливості.

Суд зазначає, що ствердження позивача
про заподіяну йому моральну шкоду
носили суб'єктивний, неконкретизований
та декларативний характер, у своїй
більшості уявляли собою висновки по
суті тих чи інших обставин справи, а не
посилання на конкретні обставини
наявності у позивача істотних
моральних втрат. Суд також зауважує, що
матеріали даної цивільної справи не
містять жодного належного чи
допустимого доказу, які б надавав суду
підстави при оцінці у їх сукупності
дійти висновку про істотність
моральних втрат позивача від поширення
недостовірної інформації вказаного
характеру.

При вирішення даного спору по суті, суд
враховує і відповідну практику
Європейського суду з прав людини, яка
викладена у відповідних рішеннях такої
інституції Ради Європи. Так, у Рішеннях
Європейського суду з прав людини від 25
липня 2001 року у справі "Перна проти
Італії", від 09 лютого 2007 року "Білуха
проти України" зазначено, що в окремих
випадках визнання судом порушення саме
по собі становить достатньо
справедливу сатисфакцію за моральну
шкоду, завдану особі. Згідно зі ст. 17
Закону України "Про виконання рішень і
застосування практики Європейського
суду з прав людини " суди повинні
застосовувати Конвенцію про захист
прав людини і основоположних свобод та
рішення Європейського суду з прав
людини як джерело права.

Таким чином, судом не встановлено
підстав вважати моральні втрати
позивача від поширення вищевказаної
недостовірної інформації істотними,
останні компенсуються позивачеві
шляхом визнання судом відповідного
порушення прав ОСОБА_1 з боку
відповідача у спосіб розповсюдження
такою особою, що бере участь у справі,
недостовірної інформації, а тому
додатковому відшкодуванню у грошовій
формі не підлягають. Внаслідок
викладеного, суд також вважає за
необхідне відмовити в задоволенні
позовних вимог в частині відшкодування
моральної шкоди.

З огляду на наведене, позов підлягає
лише частковому задоволенню, у зв'язку
з чим суд визнає інформацію, поширену
ОСОБА_3 у листі на ім'я заступника
міського голови м. Дніпропетровська
Зайцевої І.Г. від 04 квітня 2014 року за № 36
стосовно того, що позивача ОСОБА_1
вироком Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 березня 2013 року
було визнано винним у вчиненні
злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 КК
України та ч. 2 ст. 366 КК України, та
засуджено до 3 років позбавлення волі з
позбавленням права обіймати посади,
пов'язані з виконанням
адміністративно-господарських та
організаційно-розпорядчих обов'язків в
органах державної влади, місцевого
самоврядування, на підприємствах, в
установах чи організаціях всіх форм
власності строком до 3 років (на
підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК
України звільнено від призначеного
основного покарання з випробувальним
строком на 2 роки) недостовірною на
момент її розповсюдження, та такою, що
принижує честь, гідність та ділову
репутацію ОСОБА_1. В частині вимог про
спростування такої інформації у спосіб
зобов'язання відповідача вибачитись
публічно перед позивачем за
приниження честі, гідності та ділової
репутації, а також, в частині стягнення
моральної шкоди слід відмовити.

Також на підставі ст. 88 ЦПК України з
ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_1
судові витрати, що були ним понесені,
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а саме: судового збору
у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60
коп.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 16, 277, 1167 ЦК України, ст.
30 Закону України «Про інформацію», ст.
ст.10, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
захист честі, гідності та ділової
репутації, спростування недостовірної
інформації та відшкодування моральної
шкоди, - задовольнити частково.

2. Визнати інформацію, поширену ОСОБА_3 у
листі на ім'я заступника міського
голови м. Дніпропетровська Зайцевої
І.Г. від 04 квітня 2014 року за № 36
стосовно того, що позивача ОСОБА_1
вироком Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 березня 2013 року
було визнано винним у вчиненні
злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 КК
України та ч. 2 ст. 366 КК України, та
засуджено до 3 років позбавлення волі з
позбавленням права обіймати посади,
пов'язані з виконанням
адміністративно-господарських та
організаційно-розпорядчих обов'язків в
органах державної влади, місцевого
самоврядування, на підприємствах, в
установах чи організаціях всіх форм
власності строком до 3 років (на
підставі ст. 75 ч.1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК
України звільнено від призначеного
основного покарання з випробувальним
строком на 2 роки) недостовірною, та
такою, що принижує честь, гідність та
ділову репутацію ОСОБА_1.

3. В задоволенні решти позовних вимог, -
відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог документально
підтверджені та понесені судові
витрати по справі у вигляді судового
збору у розмірі 243 (двісті сорок три)
грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Ленінський районний суд
міста Дніпропетровська, шляхом подачі
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь
у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Д.В. Мовчан