Справа № 750/2772/14 Провадження №
22-ц/795/1512/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Коверзнев В. О. Доповідач - Страшний М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2014 року м. ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСтрашного
М.М.,суддів:Литвиненко І.В., Шарапової
О.Л.,при секретарі:Герасименко Ю.О.за
участю:позивача ОСОБА_5, його
представника ОСОБА_6, відповідача
ОСОБА_7, його представника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 18 червня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_9 про
визнання такими, що втратили право
користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 18 червня 2014 року у
задоволені позовних вимог ОСОБА_5
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
дане рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
його позовних вимог, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права. Апелянт наполягає на тому, що ним
в судовому засіданні доведено факт не
проживання відповідачів в спірній
квартирі понад строки, встановлені ст.71
ЖК України. Вказує, що документи, надані
відповідачам на підтвердження
поважності причин своєї відсутності у
спірному житлі, не відповідають
дійсності та спростовуються іншими
доказами по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах, визначених ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач не надав суду належних
та допустимих доказів, що відповідачі
відсутні в спірній квартирі понад 6
місяців без поважних причин.

Апеляційний суд погоджується з таким
висновком, оскільки судом першої
інстанції обставини справи з'ясовані в
обсягу, необхідному для правильного
вирішення спору, відповідно до
встановлених обставин, правильно
визначено суть і характер
правовідносин сторін та норми
матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, що відповідно до
довідки в квартирі АДРЕСА_1, загальною
площею 56,20 м2, зареєстровані - з 30.07.1985
року позивач ОСОБА_5, з 12.10.1990 року
відповідач ОСОБА_7, з 14.09.1992 року
відповідач ОСОБА_9 Особовий рахунок
відкрито на ім'я ОСОБА_10, який знятий з
реєстрації в даній квартирі з 17.10.2013
року у зв'язку зі смертю. Квартира є
неприватизованою, перебуває на балансі
Комунального підприємства
«Деснянське» Чернігівської міської
ради (а.с.6).

Згідно актів від 20 лютого 2014 року та від
12 червня 2014 року, складених мешканцями
житлового будинку АДРЕСА_1, та
посвідчених майстром дільниці з
обслуговування житлового фонду № 2 в
спірній квартирі НОМЕР_1 вказаного
будинку відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_7
не проживають (а.с.5, 90).

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
житлового приміщення або обмежений у
праві користування ним інакше як з
підстав і в порядку, передбачених
законом.

Згідно ст..8 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, кожен
має право на повагу до свого приватного
і сімейного життя, до свого житла та
кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського
Суду з прав людини у справі «Кривіцька
та Кривіцький проти України від 02.12.2010
року визнано, що втрата житла будь-якою
особою є крайньою формою втручання у
право на житло.

Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України
наймач жилого приміщення та члени його
родини можуть бути визнані в судовому
порядку такими, що втратили право
користування жилим приміщенням в разі
їхньої відсутності на спірній жилій
площі більше шести місяців без
поважних причин.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду
України від 12.04.1985 року №2 у п.10
Постанови року (з наступними змінами)
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК України) необхідно з'ясовувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. У разі їх
поважності (перебування у відрядженні;
у осіб, які потребують догляду;
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційний суд приходить до висновку,
що надані позивачем в обґрунтування
позовних вимог акти від 20 лютого 2014
року та від 12 червня 2014 року, не можуть
бути беззаперечним доказом
відсутності відповідачів в спірній
квартирі без поважних причин протягом
строку, встановленого законодавством,
оскільки викладена в ньому інформація
працівниками Комунального
підприємства «Деснянське»
Чернігівської міської ради не
перевірялась.

Також, судом першої інстанції дано
належну оцінку показам свідків, одні з
яких стверджували, що відповідачі не
проживають в спірній квартирі, а інші -
що проживали періодично та здійснювали
оплату комунальних послуг.

Судом першої інстанції взято до уваги
надані відповідачами документи на
підтвердження їх відсутності у спірній
квартирі з поважних причин, зокрема,
довідка про роботу ОСОБА_7 у м.
Санкт-Петербург Російської Федерації,
та довідка про навчання ОСОБА_9 у
Національному мінерально-сировинному
університеті „Гірничий" у м.
Санкт-Петербург Російської Федерації.

Доводи апелянта про те, що дані довідки
є неналежними доказами, оскільки
викладені в них відомості не
відповідають дійсності, та були
невірно оцінені судом, не заслуговують
на увагу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному і об'єктивному
та безпосередньому дослідженні
наявних у справі доказів.

За таких обставин висновки суду щодо
відсутності правових підстав для
задоволення позовних вимог
відповідають дійсним обставинам
справи і є законними.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищенаведеним і не
дають підстав вважати, що судом першої
інстанції порушені норми
матеріального та процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення спору.

Перевіривши справу в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд
приходить до висновку про
обґрунтованість висновків суду та
безпідставність приведених в
апеляційній скарзі доводів.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319
ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 18 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: