Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1509/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Доповідач Белінська І. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

17.07.2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

Белінської І.М. - головуючої,

Савченко С.О.,

Суржика М.М.,

при секретареві - Гончар О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м.Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
стягнення боргу за договором позики за
апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Кіровського районного суду
м.Кіровограда від 28 березня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

19 грудня 2013 року ОСОБА_5
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6
про стягнення боргу за договором
позики.

Посилався на те, що 25.07.2013 року
відповідач позичив у нього 785 000
гривень та зобов»язався повернути борг
до 31.12.2013 року, проте не виконав свого
зобов»язання.

У березні 2014 року зменшив розмір
позовних вимог до 600 000 гривень,
посилаючись на часткове повернення
боргу відповідачем (а.с.69).

Рішенням Кіровського районного
суду м.Кіровограда від 28 березня 2014
року позов задоволено: стягнуто з
відповідача на користь позивача 600 000
гривень боргу за договором позики та 3441
грн. у відшкодування судових витрат.
Скасовано заходи забезпечення позову,
вжиті за ухвалою Кіровського районного
суду м.Кіровограда від 11.01.2014 року.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати рішення через
недоведеність обставин справи, які суд
першої інстанції вважав встановленими,
невідповідність висновку суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального права
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення
представників сторін ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
дослідивши долучені до матеріалів
справи докази, колегія суддів вважає,
що рішення суду підлягає скасуванню у
частині задоволення позову з
ухваленням у цій частині нового
рішення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
не оспорив розписку від 25.07.2013 року та
не довів її безгрошовість належними та
допустимими доказами.

Проте, з таким висновком не можна
погодитись, оскільки суд першої
інстанції ухвалив рішення з порушенням
норм процесуального та матеріального
права, що відповідно до ст.309 ЦПК
України є підставою для його
скасування і ухвалення нового рішення
з таких підстав.

Звернувшись до суду з позовом про
стягнення боргу за договором позики,
позивач посилався на те, що 25.07.2013 року
він уклав з відповідачем усний договір
позики, згідно з яким він передав
ОСОБА_6 785 000 гривень, які той
зобов»язаний був повернути до 31.12.2013
року. При фактичному одержанні
зазначеної суми позичальником була
надана розписка. 28.03.2014 року позивач
зменшив розмір позовних вимог до 600 000
гривень, посилаючись на часткове
повернення відповідачем боргу.

До матеріалів справи долучено
оригінал розписки, з тексту якої
вбачається, що ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_5
кошти в сумі 785 000 гривень та
зобов»язався розрахуватися з останнім
у повному обсязі до 31.12.2013 року.

Відповідач не заперечує факт
написання ним розписки 25.07.2013 року,
однак, заперечуючи проти позову,
оспорює договір позики на тій підставі,
що грошові кошти насправді ним не були
одержані від позикодавця. Вказує на те,
що розписка була написана ним під
впливом морального тиску з боку
позивача. Насправді він виступив
гарантом виконання зобов»язань його
співробітника, який надавав позивачу
посередницькі послуги у реалізації
насіння соняшнику між позивачем і
третьою особою з метою повернення у
його власність нерухомого майна -
нежитлового приміщення, право
власності на яку було оформлене на
цього співробітника.

На підтвердження своїх
заперечень проти позову ОСОБА_6 надав
до суду першої інстанції аудіозапис
розмови між ним та позивачем з участю
адвоката ОСОБА_8. Відповідач
стверджував, що запис цієї розмови, яка
відбулася 25.07.2013 року до написання ним
розписки та під час її написання, був
здійснений ним на диктофон а потім
переписаний на компакт-диск, який
долучено до матеріалів справи.

Згідно із ст.1046 ЦК за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов»язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей ( ст.1047
ЦК).

Обов»язок позичальника повернути
позику та наслідки порушення договору
позичальником визначені ст.ст. 1049, 1050 ЦК
України.

Відповідно до ч.1ст.1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмові
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Отже, за своїми правовими
ознаками договір позики є реальною,
односторонньою, оплатною або
безоплатною угодою, на підтвердження
якої може бути надана розписка
позичальника, яка є доказом не лише
укладення договору, але й посвідчує
факт передання грошової суми
позичальнику. Таким чином, договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей.

Отже, у разі пред'явлення позову
про стягнення боргу позивач повинен
підтвердити своє право вимагати від
відповідача виконання боргового
зобов'язання. Для цього, з метою
правильного застосування статей 1046, 1047
ЦК України суд повинен встановити
наявність між позивачем і відповідачем
правовідносин за договором позики,
виходячи з дійсного змісту та
достовірності документа, на підставі
якого доказується факт укладення
договору позики і його умов.

Згідно із ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 2 ст.65 ЦК України
визначено, що речовими доказами є також
(крім тих, які зазначені у ч.1 цієї
статті) магнітні, електронні та інші
носії інформації, що містять
аудіовізуальну інформацію про
обставини, що мають значення для
справи.

З огляду на вимоги ч.2ст.1051 ЦК
України, ст.59 ЦПК України безгрошовість
розписки може доводитись у суді
позичальником будь-якими
передбаченими ст.57 ЦПК України
доказами, у тому числі і магнітними,
електронними та іншими носіями
інформації, крім показань свідків.

Зміст долученого до матеріалів
справи звуко-запису (а.с49) підтверджує
доводи відповідача про те, що насправді
гроші, зазначені у розписці, позивачем
йому не передавались. Розписка була
написана на гарантування відповідачем
повернення боргу третьої особи
позивачу, який виник між ними з інших
правовідносин.

Відповідно до ч.4ст.188 ЦПК України
з метою з»ясування відомостей, що
містяться у матеріаліх звуко- і
відео-запису, а також у зв»язку з
надходженням заяви про їх фальшивість
судом може бути залучено спеціаліста
або призначено експертизу.

Відхиляючи зазначений речовий
доказ, суд першої інстанції виходив з
того, що саме відповідач повинен
довести справжність звуко-запису,
оскільки позивач заявив про його
фальшивість (змонтованість запису
розмов між сторонами, які відбувалися,
начебто, не в день написання розписки, а
у різні дні).

Проте, такий висновок не
ґрунтується на правильному
застосуванні норм процесуального
права, а саме ст.60 ЦПК України, оскільки
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Оскільки заяву про
фальшивість наданого відповідачем
речового доказу зробив позивач, саме
він повинен був і довести цю обставину.
Проте, позивач не заявив клопотання про
залучення до участі у справі
спеціаліста або про призначення
відповідної судової експертизи, а отже,
не довів фальшивість зазначеного
речового доказу.

Крім того, у судовому засіданні
апеляційного суду представник
позивача пояснив, що гроші в сумі 785 000
гривень були передані відповідачу не
за один раз: 50 000 гривень ОСОБА_5,
начеб-то, передав ОСОБА_6 за два дні до
написання розписки, а решту суми - 25.07.2013
року, що не відповідає змісту позовної
заяви та його пояснень у суді першої
інстанції і що у сукупності із
звуко-записом розцінюється судом як
недоведеність позивачем факту
передачі грошей за розпискою, а, отже, і
укладення договору позики.

Враховуючи доведеність
відповідачем факту безгрошовості
розписки від 25. 07.2013 року, позов ОСОБА_5
про стягнення з нього боргу за
договором позики задоволенню не
підлягає. Факт новації боргу
відповідача у позикове зобов»язання
(ст.1053 ЦК України) представник позивача
заперечив.

Порушення судом першої інстанції
ст. 60, 212 ЦПК України призвело до
неправильного застосування норм
матеріального права і ухвалення
рішення, яке не відповідає вимогам ст.213
ЦПК України, що є підставою для його
скасування у частині вирішення
позовних вимог і ухвалення нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6
задовольнити.

Рішення Кіровського районного
суду м.Кіровограда від 28 березня 2014
року скасувати частково.

Відмовити ОСОБА_5 у задоволенні
позову до ОСОБА_6 про стягнення боргу за
договором позики.

Рішення суду першої інстанції у
частині скасування заходів
забезпечення позову, вжитих на
підставі ухвали Кіровського районного
суду м.Кіровограда від 11.01.2014 року,
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі 20 днів з дня набрання
ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧА:

СУДДІ: