Справа № 539/1710/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2014 року
Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді -
Матвієнка В. М.

при секретарі - Павличенко О.А.

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6

представника служби дітей Лубенської
РДА - Рудик Ю.П, Стромко Н.М.

розглядаючи цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
договору дарування житлового будинку
недійсним та ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_9
про усунення перешкод у користування
житловим будинком та виселення з
будинку,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
договору дарування житлового будинку
недійсним.

У позові зазначив, що ОСОБА_5 являлась
власником домоволодіння розташованого
по АДРЕСА_1 в якому він зареєстрований
та проживає разом з дружиною - ОСОБА_9
та двома малолітніми дітьми - ОСОБА_10,
ОСОБА_11

15.04.2014 року ОСОБА_5 разом зі своїм сином
ОСОБА_4 уклали договір дарування за
яким ОСОБА_4 набув у власність
домоволодіння АДРЕСА_1.

Під час укладання цього договору
ОСОБА_5 ввела в оману нотаріуса та іншу
сторону з метою порушення прав
позивача та членів його сім"ї щодо їх
права на житло, не повідомивши
нотаріуса про існування спору про
виселення. Позивач вважає, що нотаріус
, не впевнившись у відсутності спору, не
отримавши згоди від нього та членів
сім"ї на відчуження цього будинку
допустив порушення діючого
законодавства , що тягне за собою
визнання договору дарування житлового
будинку недійсним.

Крім того ОСОБА_1 зазначив, що
попередній власник домоволодіння
(ОСОБА_5) не мав заперечень щодо його
проживання з сім"єю в її будинку, однак,
новий власник будинку (ОСОБА_4) ставить
питання про їх виселення тим самим
підтверджуючи мету договору дарування,
а саме виселити ОСОБА_1 разом з членами
його сім"ї.

На підставі ст. ст. 215, 230 ЦК України
ОСОБА_1 прохає визнати договір
дарування житлового будинку
розташованому в АДРЕСА_1 від 15.04.2014 року
недійсним.

ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним
позовом до до ОСОБА_1, ОСОБА_9 про
усунення перешкод у користування
житловим будинком та виселення з
будинку, мотивуючи тим, що за договором
дарування від 15.04.2014 року він
правомірно набув у власність
домоволодіння АДРЕСА_1 в якому
зареєстровані та проживають

ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_11. На його
неодноразові прохання виселитися з
будинку останні не реагують,
продовжуючи проживати в належному йому
будинку в зв"язку з чим порушуються
його права , як власника вказаного
домоволодіння.

ОСОБА_4 прохає суд усунути перешкоди у
користуванні ним, як власником
домоволодінням розташованим по
АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_1,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 без надання
іншого житла.

Ухвалою суду зустрічний позов
прийнятий та об"єднаний в одне
провадження з первісним позовом ОСОБА_1

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої
позовні вимоги підтримав, мотивуючи
тим, що при укладанні договору
дарування 15.04.2014 року ОСОБА_5 ввела в
оману нотаріуса та іншу сторону з метою
порушення його прав та членів його
сім"ї щодо їх права на житло не
повідомивши про існування спору в
зв"язку з чим договір дарування
підлягає скасуванню, вважаючи, що він
та його члені сім"ї мають право на
проживання у спірному будинку. На
теперішній час у будинку проживають
переселенці з Донбасу, яких він вселив
без згоди власника будинку.

Позов ОСОБА_4 не визнав так як в
нього та його членів сім"ї іншого житла
немає, діти є малолітніми, при
виселенні будуть порушені їх права.
Договір найму житла він та його дружина
з власниками будинку не укладали через
тяжкий майновий стан, пошуками іншого
житла також не займалися, вважає, що має
право на проживання цьому будинку.

Представник позивача, ОСОБА_3
пояснив, що позов ОСОБА_1 про визнання
договору дарування будинку носить
формальний характер.

Представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5
позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали,
вважаючи його безпідставним оскільки
договір дарування будинку оформлений
відповідно до вимог чинного
законодавства, на час його укладання
договору спору , заборони, арешту на
цей будинок не було, що встановив
нотаріус перед оформленням договору
дарування 15.04.2014 року і тому в
задоволенні позову слід відмовити.
ОСОБА_1 та його члені сім"ї не мають
ніяких майнових прав на цей будинок.

Представник ОСОБА_4 заявлені ним
вимоги прохав задовольнити так як
ОСОБА_4 , як власник через проживання у
належному йому будинку не може ним
володіти, користуватися на власний
розсуд. На неодноразові його звернення
звільнити будинок, зняти свою
реєстрацію відповідачі відмовляються.
Відповідачі взагалі не мають ніякого
права на цей будинок, проживають в
ньому без договору найму, не бажають
його звільняти.

ОСОБА_9, вона ж представник
малолітніх дітей ОСОБА_12, ОСОБА_11 позов
ОСОБА_4 про виселення з будинку не
визнала оскільки в їх сім"ї іншого
житла немає, в разі виселення дітей з
будинку будуть порушуватися їх права,
пошуками іншого житла їх сім"я не
займалася, письмові повідомлення про
звільнення будинку від ОСОБА_4
отримувала, повідомляла про це свого
чоловіка ОСОБА_1 , вона неодноразово
знімала свою реєстрацію з цього житла.

Представник служби у справах дітей
Лубенської РДА вважає за необхідне
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1
та зустрічного позову ОСОБА_4 , виходячи
з інтересів малолітніх дітей.

Приватний нотаріус Прилуцького
міського нотаріального округу ОСОБА_13
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання
договору дарування будинку недійсним
оскільки на час укладання договору
ніякого спору, арешту, заборони не було.
Оформлення договору дарування
проведено відповідно чинного
законодавства, сумнівів в його
оформлені в неї не було, підстави для
відмови в оформлені договору були
відсутні, її ніхто в оман не вводив, всі
необхідні документи сторони їй надали.

Дослідивши матеріали, докази
справи, заслухавши сторони суд вважає,
що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід
відмовити ,а зустрічний позов ОСОБА_4
підлягає задоволенню виходячи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що власником
домоволодіння розташованого в АДРЕСА_1
була ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про
право власності від 15.10.2013 року.

Згідно свідоцтва від 26.09.2013 року
підтверджується , що земельна ділянка
по АДРЕСА_1 належить на праві власності
ОСОБА_4 (а.с.47).

Згідно договору дарування від 15.04.2014
року ОСОБА_5, як мати подарувала своєму
синові ОСОБА_4 домоволодіння
розташоване в АДРЕСА_1, що
підтверджується копією договору. (а.с.5).

Відповідно до довідки Войнихівської
сільскої ради від 11.03.2014 року у будинку
в АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1,
ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_11

Згідно довідки Киріківської селищної
ради Сумської області неповнолітній
ОСОБА_14 23.04.2010 року р.н. , який був
зареєстрований у вищевказаному
будинку станом на 07.05.2014 року
зареєстрований в АДРЕСА_1 і спірному
будинку не проживає.

В своєму позові ОСОБА_1 прохає визнати
недійсним договір дарування житлового
будинку від 15.04.2014 року, вказуючи на те,
що в зв'язку з його укладанням порушені
його права та членів його сім'ї ,
вказує, що договір укладено з метою
його виселення, при укладанні договору
сторони ввели в оман нотаріуса
оскільки існував спір .

Згідно з ст. ст. 316, 317 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

За ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України 06.11.2009 року N 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка
діяла під впливом обману. Обман щодо
мотивів правочину не має істотного
значення.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Таких доказів ОСОБА_1
суду не надав.

Судом встановлено, що при укладанні
договору дарування ОСОБА_5 мала
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, її волевиявлення було
вільним, правочин вчинено у письмовій
формі та нотаріально посвідчено,
правочин спрямовано на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Допитаний у судовому засіданні
нотаріус підтвердив, що ніяких
сумнівів при оформленні договору
дарування 15.04.2014 року в неї не було ,
арешту, заборони на цей будинок також
не було , оформлення договору дарування
проведено відповідно чинного
законодавства, за волею сторін.

Відтак, суд приходить до висновку, що
сторонами спірного правочину
дотримано вимоги

ст. 203 ЦК України.

Посилання позивача на обман зі сторони
ОСОБА_5, оскільки вона не повідомила про
права третіх осіб є безпідставними.

Судом встановлено, що в провадженні
Лубенського міськрайонного суду
Полтавської області перебувала справа
№ 539/927/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_9 про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
будинком та виселення

Між тим, як вказує ОСОБА_4, про такі
обставини у справі йому не могло бути
невідомо на час укладання спору,
оскільки позивачем у цій справі був
саме він.

Суд також зазначає, що сама лише
наявність такого спору на час
укладення оскаржуваного договору не
вказує на наявність речових прав
третіх осіб на спірне домоволодіння.
Між тим, такі обставини у справі №
539/927/14-ц не були встановлені (ухвалою
суду від 16.04.2014 року позов залишено без
розгляду за заявою позивача).

В межах цієї справи ОСОБА_1 також не
довів, якими речовими правами на
домоволодіння він володіє.

Суд відхиляє посилання позивача на те,
що метою укладання спірної угоди є
виселення його та членів його сім'ї,
оскільки власник має право самостійно
розпоряджатися своїм майном.

Крім того суд взяв до уваги те що ОСОБА_1
не є стороною договору дарування
житлового будинку від 15.04.2014 року.

За таких підстав, суд приходить до
висновку, що підстави для задоволення
первісного позову ОСОБА_1 відсутні і
тому в його задоволенні слід відмовити.

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_4 суд
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується та
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

За ст. 41 Конституції України кожен має
право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Право
приватної власності набувається в
порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Усунення перешкод власник може
вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди
не пов'язані з позбавленням його
володінням майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_4
правомірно набув право власності на
домоволодіння розташованому в АДРЕСА_1
на належній йому у власності земельній
ділянці.

Враховуючи те що у належному ОСОБА_4
житловому будинку залишилися
зареєстрованими відповідачі та їх
діти, які проживають в цьому будинку по
теперішній час , користуючись цим
будинком, вселили інших осіб без згоди
власника будинку, що ОСОБА_4 з цих
підстав не може, як власник
користуватися за своїм розсудом цим
житлом , володіти ним, відповідачі у
категоричній формі відмовляються
звільнити спірний будинок , незважаючи
на неодноразові звернення ОСОБА_4, що
відповідачі взагалі не мають ніякого
майнового права на будинок,
відсутність договору найму з власником
будинку, бажання власника будинку
вселитися та проживати у спірному
будинку суд вважає , що відповідачі
своєю бездіяльністю чинять перешкоди
ОСОБА_4 у користуванні належному йому
будинку, які підлягають усуненню
шляхом виселення відповідачів з
будинку разом з дітьми.

Разом з тим суд взяв до уваги те що
відповідачі за зустрічним позовом не
надали доказів законності їх
проживання у АДРЕСА_1. Проживання
малолітніх дітей разом з їх батьками у
спірному домоволодінні без згоди
власника будинку, договору найму не є
підставою для відмови у їх виселенні.

Обраний ОСОБА_4 спосіб захисту своїх
інтересів відповідає вимогам ст. 16 ЦК
України.

Враховуючи вищенаведені обставини суд
вважає, що зустрічний позов ОСОБА_4
підлягає задоволенню, підстав для його
відмови суд не знайшов.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати в зв'язку з подачею зустрічного
позову підлягають стягненню з ОСОБА_1,
ОСОБА_9 у частково відношенні.

Керуючись ст. 41
Конституції України.

ст. ст. 16, 203, 215, 230, 316, 317,
319, 391 ЦК України.

ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212-215
ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору дарування
житлового

будинку недійсним відмовити.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_9 про
усунення перешкод у користування
житловим будинком та виселення з
будинку задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні
ОСОБА_4 (власником) домоволодінням
розташованим по АДРЕСА_1, шляхом
виселення ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11 без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 121
грн. 80 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 121
грн. 80 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Полтавської області
протягом десяти днів з дня оголошення
рішення суду.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду
Матвієнко В. М.