У х в а л а

іменем україни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Центрального відділу Державної
виконавчої служби Чернігівського
міського управління юстиції, Головного
управління юстиції в Чернігівській
області, Головного управління
Державної казначейської служби
України у Чернігівській області про
стягнення коштів за касаційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на
рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 17 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 29 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що при виконанні зведеного
виконавчого провадження про стягнення
зі ОСОБА_5 заборгованості, державний
виконавець Центрального відділу
Державної виконавчої служби
Чернігівського міського управління
юстиції (далі - ВДВС) провів опис і арешт
його майна, зокрема квартири АДРЕСА_1,
яку в подальшому виставив на продаж з
прилюдних торгів. Він визначений
переможцем прилюдних торгів, які
відбулись 10 червня 2011 року, та придбав
указану квартиру за 182 тис. грн., на
підставі чого 15 липня 2011 року йому
видано свідоцтво про придбання цієї
квартири. Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 06 серпня 2013
року зазначені прилюдні торги визнані
недійсними, а оформлене на нього
свідоцтво про право власності визнано
незаконним. Ураховуючи викладене,
позивач просив стягнути солідарно з
відповідачів 182 тис. грн. за рахунок
коштів державного бюджету, які були
отримані за договором купівлі-продажу
квартири, що визнано недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 17 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернігівської
області від 29 квітня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4 - просить скасувати судові
рішення, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, й ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд виходив із
того, що отримані від реалізації
квартири кошти були направлені на
погашення заборгованості ОСОБА_5, а,
відтак, вигодонабувачами за цим
правочином є його кредитори, а не
продавець - спеціалізована
організація, що організувала та
провела торги. Крім того, суди
послались на те, що відповідачі діяли в
інтересах стягувачів у виконавчому
провадженні і позивач не довів
порушення ними його прав
відповідачами.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що при виконанні
зведеного виконавчого провадження про
стягнення зі ОСОБА_5 заборгованості,
державний виконавець провів опис і
арешт його майна, зокрема квартири
АДРЕСА_1, яку в подальшому виставив на
продаж з прилюдних торгів.

Переможцем прилюдних торгів, які
відбулись 10 червня 2011 року, визнано
ОСОБА_3, який придбав указану квартиру
за 182 тис. грн.

Частину грошових коштів від вартості
квартири у розмірі 160 160 грн., які були
перераховані позивачем на депозитний
рахунок ДВС, розподілено між
стягувачами зведеного виконавчого
провадження. Іншу частину грошових
коштів у розмірі 21 840 грн. перераховано
організатору прилюдних торгів -
товариству з обмеженою
відповідальністю «Юнор» (далі - ТОВ
«Юнор»).

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 06 серпня 2013
року зазначені прилюдні торги визнані
недійсними, а оформлене на ОСОБА_3
свідоцтво про право власності визнано
незаконним.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що у результаті визнання результату
прилюдних торгів з реалізації спірної
квартири недійсним, він втратив право
власності на неї, проте грошові кошти,
які він сплатив, йому не повернуті.
Тобто при визначенні прилюдних торгів,
які за своєю правовою природою є
договором купівлі-продажу, недійсними
сторони до первісного стану не
приведені, сплачені ним кошти йому не
повернуті.

Суди дійшли до правильного висновку, що
відчуження майна з прилюдних торгів
відноситься до угод купівлі-продажу,
які можуть визнаватися недійсними,
проте дійшли до помилкового висновку
про те, що сплачені позивачем кошти
повинні повернути стягувачі за
зведеним виконавчим провадженням.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

Умови та порядок вчинення виконавчих
дій визначають Закон України «Про
виконавче провадження» (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), Інструкція про
проведення виконавчих дій, затверджена
наказом Міністерства юстиції України
від 15 грудня 1999 року № 74/5 (далі -
Інструкція) а також Тимчасове
положення про порядок проведення
прилюдних торгів з реалізації
нерухомого майна, затвердженого
наказом Міністерства юстиції України
від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (далі -
Тимчасове положення).

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Закону України
«Про виконавче провадження»
реалізація арештованого майна, крім
майна, вилученого з обігу згідно із
законом, та майна, зазначеного в ч. 8 ст.
57 цього Закону, здійснюється шляхом
його продажу на прилюдних торгах,
аукціонах або на комісійних умовах.

Згідно з п. 3.1 Тимчасового положення
орган державної виконавчої служби
укладає із спеціалізованою
організацією договір, яким доручає
реалізацію майна спеціалізованій
організації за визначену винагороду за
надані послуги з реалізації
арештованого майна, яка встановлюється
у відсотковому відношенні до продажної
ціни лота.

10 березня 2011 року Центральний відділ
Державної виконавчої служби
Чернігівського міського управління
юстиції уклав із Чернігівською філією
ТОВ «Юнор» договір про надання послуг з
організації і проведення прилюдних
торгів з реалізації арештованого
нерухомого майна.

Суди першої та апеляційної інстанцій у
порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України
не звернули увагу на те, що продавцем у
процедурі проведення прилюдних торгів
є спеціалізована організація, яка діє
на підставі договору з ВДВС. При цьому
згідно вимог ст. 216 ЦК України
реституція за договором
купівлі-продажу відбувається між
сторонами договору, а стягувачі за
виконавчим листом сторонами цього
договору не були.

Фактично суди вирішили спір, виходячи
із доцільності, що не передбачено
чинним законодавством України.

Крім того, суди не врахували того, що
ТОВ «Юнор», яке отримало частину
перерахованих позивачем за придбання
квартири коштів, ліквідовано рішенням
господарського суду м. Києва від 03
липня 2013 року, та не встановили особу, з
якої може бути стягнута отримана
товариством сума, зокрема не
перевірили посилань позивача про те, що
ТОВ «Юнор» діяв на підставі укладеного
з ДВС договору та не дали оцінки його
твердженням про те, що саме ДВС має
повернути ці кошти.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 17 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 29 квітня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська