Броварський міськрайонний суд
№ справи 361/1780/14-ц
№ провадження 2/361/1098/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2014 року Броварський
міськрайонний суд Київської області в
складі:

головуючої судді
Білик Г.О.

при секретарі
Гончар О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Бровари
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ доходів як об'єктів
права спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
вищевказаним позовом, в якому з
урахуванням збільшень позовних вимог,
просив визнати об'єктом права спільної
сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та
розподілити між ними в рівних частках
отриманий ОСОБА_2 за період з 01.04.2011 року
по 01.10.2013 року дохід від надання в
оренду нежилих приміщень НОМЕР_1,
НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1 в розмірі 1 250508
грн. 22 коп. та отриманий ОСОБА_1 за
період з 01.04.2011 року по 01.10.2013 року дохід
від надання в оренду 13/100 частин
нежилого приміщення в будинку АДРЕСА_2
в розмірі 614 176 грн. 14 коп., визнавши за
кожним із них право власності на 1/2
частину вказаного доходу. А також
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошову компенсацію в сумі 318 166 грн. 04
коп., що являє собою половину різниці
між розміром отриманого ОСОБА_2 доходу
за період з 01.04.2011 року по 01.10.2013 року від
надання в оренду нежилих приміщень
НОМЕР_1, НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1 та
розміром отриманого ОСОБА_1 доходу за
період з 01.04.2011 року по 01.10.2013 року від
надання в оренду 13/100 частин нежилого
приміщення в будинку АДРЕСА_2.

Свій позов обґрунтовує тим, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
21.10.1995 року по 03.11.2008 року, під час якого
ними були придбані 13/100 частин нежилого
приміщення, загальною площею 86,3 кв.м.,
що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та
нежилі приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2
загальною площею 87,6 кв.м., що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення апеляційного
суду Київської області від 21.10.2013 року
по справі №22-ц/780/4127/13 вищевказане
нерухоме майно було визнано об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та розділено між сторонами, а
саме: ОСОБА_2 виділено в натурі нежилі
приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2 загальною
площею 87,6 кв.м. в буд. АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 -
13/100 частин нежилого приміщення
загальною площею 86,3 кв.м., в будинку
АДРЕСА_2.

Як стверджує позивач, в тексті позовної
заяви, після розірвання шлюбу, сторони
у період з 01.04.2011 по 21.10.2013 року (час
припинення його та ОСОБА_2 права
спільної сумісної власності на
вищезазначені об'єкти нерухомості)
вели підприємницьку діяльність як
фізичні особи-підприємці, здаючи в
оренду, належні їм приміщення.
Відповідач ОСОБА_2 здавала в оренду
нежилі приміщення НОМЕР_1, НОМЕР_2 в буд.
АДРЕСА_1 та отримала дохід в сумі 1 250508
грн. 22 коп., а ОСОБА_1 - 13/100 частин
приміщення в будинку АДРЕСА_2 та
отримав дохід в сумі 614 176 грн. 14 коп.

На думку позивача, отримані сторонами
за вказаний період доходи відповідно
до норм сімейного та цивільного
кодексів України, відносяться до
їхнього спільного майна. А тому те, що
відповідач за період з 01.04.2011 року по
01.10.2013 року отримала більший дохід ніж
він, як стверджує позивач, є «не тільки
несправедливим, але й абсолютно
незаконним», адже право спільної
сумісної власності передбачає повну
рівність майнових прав щодо його
об'єктів, а тому різниця між отриманим
ним та ОСОБА_2 доходом має бути стягнута
з останньої на його користь.

За таких обставин позивач звернувся до
суду з даним позовом.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив суд їх задовольнити, пояснення
надав аналогічні викладеним в тексті
позовної заяви.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував та просив суд відмовити в
їх задоволенні в повному обсязі. Також
просив суд застосувати строк позовної
давності. Крім того, зазначив, що зі
слів відповідача йому відомо, що між
сторонами була досягнута домовленість
про порядок індивідуального
користування нерухомим майном про яке
йде мова в тексті позовної заяви. Після
розірвання, у 2008 році, шлюбу між
сторонами, кожен із них окремо один від
одного укладали договори оренди
нерухомого майна та отримували від
цього окремий дохід, як фізичні
особи-підприємці, яким користувався
кожний окремо, підтвердженням чому
можуть свідчити витяги з державних
реєстрів юридичних осіб та фізичних
осіб підприємців, у відповідності до
яких значиться, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
здійснюють діяльність з надання в
оренду і експлуатацію власного
нерухомого майна. Будь-яких спорів
щодо цього ніколи не виникало.

Позивач та відповідач в судове
засідання не з'явились, про розгляд
справи були повідомлені належним
чином.

Суд, вислухавши представника позивача
та відповідача, повно і всебічно
з'ясувавши обставини в справі,
об'єктивно дослідивши докази, що мають
юридичне значення для розгляду справи
та вирішення спору по суті, знаходить
позов таким, що не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з
21.10.1995 року позивач ОСОБА_1 та
відповідач ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі.

03.11.2008 року шлюб між сторонами було
розірвано на підставі рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області.

Встановлено, що у період шлюбу сторони
придбали наступне майно:

- на підставі договору
купівлі-продажу від 04.11.2003 року,
укладеного товариством з обмеженою
відповідальністю з іноземними
інвестиціями «Торговий ДІМ «Альтран»
та ОСОБА_1 - 13/100 частини нежилого
приміщення загальною площею 86,3 кв.м., що
розташоване за адресою: АДРЕСА_2;

- на підставі договору
купівлі-продажу від 25.10.2004 року,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, -
нежилі приміщення НОМЕР_1 та НОМЕР_2
загальною площею 87,6 кв.м., що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

21.10.2013 року Апеляційний суд Київської
області, розглянувши апеляційні скарги
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 04.06.2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, треті особи: ПАТ «Райффайзен
банк Аваль», ПАТ «ОТП Банк» про поділ
майна подружжя та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
майна подружжя, ухвалив рішення,
відповідно до якого вирішив: визнати
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1
слідуюче майно: нежилі приміщення
НОМЕР_1 та НОМЕР_2 загально площею 87,6
кв.м. в будинку АДРЕСА_1, вартістю 1555021,00
грн.; 13/100 частин нежилого приміщення
загальною площею 86,3 кв.м. в будинку
АДРЕСА_2, вартістю 1571949,00 грн.; виділив
ОСОБА_2 в натурі нежилі приміщення
НОМЕР_1 та НОМЕР_2 загально площею 87,6
кв.м. в будинку АДРЕСА_1, вартістю 1555021,00
грн., визнавши за ОСОБА_2 право
власності на дані приміщення; та
виділив ОСОБА_1 13/100 частин нежилого
приміщення загальною площею 86,3 кв.м. в
будинку АДРЕСА_2, вартістю 1571949,00 грн.,
визнавши за ОСОБА_1 право власності на
дане приміщення.(справа №22-ц/780/4127/13)

В ході розгляду справи судом
встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є
фізичними особами-підприємцями (ними
заявлені КВЕДи 68.20 - надання в оренду та
експлуатацію власного чи орендованого
нерухомого майна)

Згідно довідок Броварської об'єднаної
державної податкової інспекції ГУ
Міндоходів у Київській області,
пояснень позивача, його представника
та представника відповідача, з І
кварталу 2011 року по ІV квартал 2013 року
сторони отримували дохід від здачі в
оренду вищевказаного нерухомого
майна, а саме: ОСОБА_2 від здачі
приміщень по АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 від
здачі приміщень по АДРЕСА_2.

П. 29 постанови Пленуму ВСУ «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» № 11 від 21
грудня 2007р. роз'яснив, що відповідно до
положень статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК
України майно приватного підприємства
чи фізичної особи-підприємця не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Інший з подружжя має право
тільки на частку одержаних доходів від
цієї діяльності.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовими
рішеннями у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що набуло
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, з урахуванням того,
що преюдиційні обставини є
обов'язковими для суду, який розглядає
справу навіть у тому випадку, коли він
вважає, що вони встановлені невірно,
суд приходить до висновку, що з
урахуванням положень ч.1 ст. 68, ч1 ст. 70 СК
України доходи отримані колишнім
подружжям від здачі в оренду їхнього
спільного нерухомого майна, за
вказаний позивачем період з 01.04.2011 року
по 21.10.2013 року також могли бути визнані
об'єктами права спільної сумісної
власності подружжя та такими, що
підлягають поділу в рівних частках.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 57 ЦПК України
передбачено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Відповідно до ч. 2 статті 57 ЦПК України
ці данні встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до уваги докази,
які не стосуються предмета
доказування.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не
бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Статтею 72 СК України встановлено, що до
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

У пункті 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21.12.2007 року № 11, Пленум
роз'яснив, що початок позовної давності
для вимоги про поділ спільного майна
подружжя, шлюб якого розірвано,
обчислюється не з дати прийняття
постанови державного органу РАЦС (
статті 106, 107 СК ) чи з дати набрання
рішення суду законної сили ( статті 109,
110 СК ), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності ( ч. 2 ст. 72 СК ).

Представник відповідача наполягав на
застосуванні трирічного строку
позовної давності, так як вимога про
розподіл, спільних на думку позивача,
доходів заявлена після спливу більше
як 5 років після розірвання шлюбу.

Суд не бере до уваги пояснення
представника позивача про те, що між
сторонами існувала усна домовленість
про рівний розподіл доходів від здачі в
оренду нерухомого майна, та те, що саме
з квітня 2011 року відповідач, порушуючи
права ОСОБА_1, не компенсувала
останньому різницю між отриманим нею
та позивачем доходами, адже це не
підтверджується жодним належним та
допустимим доказом у розумінні статті
60 ЦПК України. Крім того, згідно
пояснень позивача, останньому було
достовірно відомо про отримання
сторонами доходів від здачі в
оренду,належного їм, нерухомого майна
після розірвання шлюбу, проте, він сам
не ділив отримані ним доходи з
відповідачем по справі в рівних
частках.

Також, ні позивачем, ні його
представником, в судовому засіданні не
було надано належних та допустимих
доказів того, коли саме позивачу стало
відомо про порушення його прав. Крім
того, останні не зверталися та не
надали клопотання про поновлення
пропущеного строку.

Отже, позивач звертаючись до суду з
позовними вимогами пропустив строк
позовної давності, на що звертав увагу
представник відповідача та просив його
застосувати. Так як з дня розрівняння
шлюбу (03.11.2008 року) та до подачі даної
позовної заяви (12 березня 2014 року)
минуло більше п'яти років.

Таким чином, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги позивача
про поділ спільних доходів не
підлягають задоволенню, оскільки
позивачем щодо них пропущено строк
позовної давності, доказів зворотного
суду наведено не було.

Керуючись ст.ст. 68 - 70, 72 СК України,
ст.ст. 60, 61, 213-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
об'єктом права спільної сумісної
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та розподіл
між ними в рівних частках отриманого
ОСОБА_2 за період з 01.04.2011 року по 01.10.2013
року доходу від надання в оренду
нежилих приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2 в
будинку АДРЕСА_1 в розмірі 1 250508 (один
мільйон двісті п'ятдесят тисяч п'ятсот
вісім) грн. 22 коп. та отриманого ОСОБА_1
за період з 01.04.2011 року по 01.10.2013 року
доходу від надання в оренду 13/100 частин
нежилого приміщення в будинку АДРЕСА_2
в розмірі 614 176 (шістсот чотирнадцять
тисяч сто сімдесят шість) грн. 14 коп.,
визнавши за кожним із них право
власності на 1/2 частину вказаного
доходу; та стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 грошової компенсації в
сумі 318 166 (триста вісімнадцять тисяч
сто шістдесят шість) грн. 04 коп., що
являє собою половину різниці між
розміром отриманого ОСОБА_2 доходу за
період з 01.04.2011 року по 01.10.2013 року від
надання в оренду нежилих приміщень
НОМЕР_1, НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1 та
розміром отриманого ОСОБА_1 доходу за
період з 01.04.2011 року по 01.10.2013 року від
надання в оренду 13/100 частин нежилого
приміщення в будинку АДРЕСА_2, -
залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Г. О. Білик