УХВАЛА

іменем україни

23 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя
особа - відділ державної виконавчої
служби Бориспільського міськрайонного
управління юстиції у Київської
області, про стягнення заборгованості
за аліментами та неустойки (пені) за
прострочення своєчасної сплати
аліментів на утримання дитини; за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3
про визначення розміру аліментів у
твердій грошовій сумі за касаційною
скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах
ОСОБА_4, на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 20 січня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 26 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що на її користь рішенням
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 28 квітня 2006 року
з ОСОБА_5 стягнуто аліменти на
утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. У
період з 14 січня 2006
року відповідачем у повному розмірі не
сплачувалися аліменти на утримання
дочки, у зв'язку із чим утворилась
заборгованість у розмірі
34 483 грн.

Уточнивши позовні вимоги, позивачка
просила стягнути з відповідача
заборгованість у розмірі 34 483 грн та
пеню з указаної суми, починаючи
з 14 серпня 2009 року по 1 жовтня 2013
року.

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із зустрічним позовом,
посилаючись на те, що рішення суду про
стягнення аліментів виконує в
добровільному порядку, крім того,
постійно бере участь у додаткових
витратах на дитину. Перераховуючи
аліменти на утримання ОСОБА_4 та
здійснюючи додаткові витрати, він
погіршив матеріальне становище другої
дочки, ОСОБА_7 Також на його
утриманні перебувають дружина та мати.
Просив стягнути стягнути з нього на
користь ОСОБА_3 аліменти на утримання
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1 тис.
грн. до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 20 січня 2014 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду м. Києва
від 26 травня 2014 року, у задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В частині вирішення зустрічних
позовних вимог судові рішення не
оскаржуються, тому у касаційному
порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК
України).

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що відрахування за виконавчим
листом про стягнення аліментів
здійснювались, а з огляду на те, що
виконавче провадження триває, щоб
уникнути подвійного стягнення за одним
виконавчим листом слід відмовити у
задоволенні позову.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду, пославшись і на те, що
розмір заборгованості по аліментам
визначається державним виконавцем і на
даний час виконання судового рішення
триває.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна,
оскільки апеляційний суд дійшов їх з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 20
серпня 1993 року по 10
листопада 2005 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який 10
листопада 2005 року розірвано. Від шлюбу
вони мають доньку, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

17 лютого 2007 року ОСОБА_5 уклав шлюб з
ОСОБА_9 Від шлюбу вони мають доньку
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 24 травня 2013 року стягнуто з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 аліменти на
утримання доньки у розмірі ј усіх видів
заробітку щомісячно, але не менше 30 %
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку.

З 1 вересня 2005 року по 10 червня 2013 року
ОСОБА_5 працював в ПАТ
«Кредитпромбанк», утримання аліментів
із заробітної плати здійснювалось з
березня 2013 року по червень 2013 року.

З 11 червня 2013 року ОСОБА_5 працює в ПАТ
КБ «Правекс-Банк» та згідно з довідкою
від 4 грудня 2013 року № 2051 здійснюються
утримання з заробітної плати.

При цьому апеляційний суд не врахував,
що відповідач працював в ПАТ
«Кредитпромбанк» на посаді головного
фахівця з 1 вересня 2005 року, однак
приховав даний факт працевлаштування
на момент розгляду справи про
призначення аліментів, а тому
відповідно за період з 14 квітня 2006 року
по червень 2013 року отримував заробітну
плату, з якої аліменти не
відраховувалися, а здійснювались лише
з пенсії відповідача.

Таким чином апеляційний суд не
з'ясував, де і який період часу працював
відповідач, чи не ухилявся ухилення
відповідач від сплати аліментів, що має
істотне значення при можливості зміни
розміру аліментів, які мають та мали б
справлятись не тільки з пенсії
відповідача, а й з заробітної плати.

Згідно з ч. 4 ст. 195 СК України розмір
заборгованості за аліментами
обчислюється державним виконавцем, а у
разі спору - судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Розмір неустойки може бути зменшений
судом з урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК
України суд відповідно до вимог ст. 214
ЦПК України повинен встановити факт
заборгованості за аліментами й
наявність чи відсутність вини особи,
яка зобов'язана сплачувати аліменти за
рішення суду, у її виникненні та
залежно від цього вирішити питання про
наявність чи відсутність у одержувача
аліментів права на стягнення
неустойки.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 15 травня 2006
року № 3 «Про застосування судами
окремих норм СК України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» судам роз'яснено,
що передбачена ст. 196 СК України
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилась з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення сплати
аліментів.

Під ухиленням від сплати аліментів
закон розуміє як пряму відмову від
надання утримання, так і різні дії
(бездіяльність) зобов'язаної особи,
спрямовані на повне чи часткове
ухилення від сплати аліментів;
приховання особою дійсного розміру
свого заробітку (доходу); зміну роботи
або місця проживання з метою
запобігання сплаті аліментів;
приховання свого місцезнаходження;
інші дії, що свідчать про намір особи
ухилитися від виконання обов'язків
щодо утримання. Ухилення від сплати
аліментів завжди припускає винні
навмисні дії (бездіяльність).

Апеляційний суд зазначене не врахував,
не дав правової оцінки розрахунку
заборгованості по аліментам,
складеному державним виконавцем від 14
жовтня 2013 року № 56957 (т. 1 а.с. 221), згідно
якого у відповідача виникла
заборгованість по сплаті аліментів за
період з 14 червня 2006 року по 10 червня 2012
року у розмірі 110 845 грн 91
коп. Також апеляційний суд не взяв до
уваги ухвалу Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 20 листопада 2013 року, якою
також встановлено розмір
заборгованості та відмовлено
ОСОБА_5 у задоволенні скарги на дії
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Бориспільського міськрайонного
управління юстиції Київської області
Разумного Є.М. (т.1 а.с. 222) Тобто, не
перевірив наявність (відсутність)
факту невиконання відповідачем
зобов'язань по сплаті аліментів.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд у
порушення норм ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України не встановив наведених вище
фактів, які підлягають встановленню, не
врахував доводів позивачки про те, що
визначена державним виконавцем
заборгованість виникла саме з вини
відповідача у зв'язку з його ухиленням
від виконання судового рішення, тому
наявні правові підстави для стягнення
неустойки та прийшов до передчасного
висновку про безпідставність позовних
вимог.

При цьому висновки суду про те, що
виконавче провадження триває і це є
підставою для відмови у задоволенні
позову про стягнення неустойки, не
відповідає вимогам закону.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні
обставини для правильного вирішення
справи не встановлені, судове рішення
апеляційного суду не може вважатись
законним і обґрунтованим та в силу ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню, а
справа - передачі на новий апеляційний
розгляд, під час розгляду якої суду
належить урахувати викладене, дати
відповідну правову оцінку доводам і
запереченням сторін та ухвалити судове
рішення відповідно до установлених
обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26
травня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко