Справа №642/6191/14ц
Провадження № 2/642/1444/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2014 р. Ленінський районний суд
м. Харкова у складі:

головуючого - судді -
Шрамко Л.Л.,

з участю секретаря -
Куніциної М.Є.,

представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача -
Пчолкіної Л.В.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ТОВ «Техно-Арт», ПАТ «ОТП Банк» про
захист прав споживачів, визнання
недійсним кредитного договору

ВСТ А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
позовом до відповідачів про визнання
недійсним кредитного договору № CL
706/037/2008 року від 17 березня 2008 року,
укладеного між ним та ПАТ «ОТП Банк»,
про надання кредиту у розмірі 35 595
доларів США строком до 17 березня 2014
року.

В обґрунтування позову
посилається на порушення відповідачем
ряду норм Цивільного кодексу України,
Законів України «Про захист прав
споживачів», «Про банки і банківську
діяльність», інших нормативних актів.
Так,він зазначає, що оспорюваний
кредитний договір було підписано
повіреним Шевченко І.М., яка діяла на
підставі довіреності, виданої в
порядку передоручення ТОВ «Техно-Арт»,
однак банк не може передавати ліцензію
на здійснення банківської діяльності,
у тому числі і на підписання договору
банківського кредиту, іншим особам. ТОВ
«Техно-Арт» не є банківською установою,
або підрозділом банку, та не мав права
на здійснення кредитної операції. На
думку позивача, ТОВ «Техно-Арт»,
укладаючи оспорюваний договір про
надання кредиту на купівлю автомобіля
від імені ПАТ «ОТП Банк», в порушення
вимог ст. 238 ЦК України, представляючи
банк, діяв у своїх інтересах, оскільки
він виступав і продавцем автомобіля і
отримувачем грошових коштів. Крім того,
позивач послався на те, що при
підписанні договору порушено його
право на отримання повної та
достовірної інформації щодо кредиту,
зокрема на отримання інформації в
письмовому вигляді про орієнтовану
сукупну вартість кредиту з урахуванням
процентної ставки за кредитом, та того,
що валютні ризики під час виконання
зобов'язань несе споживач. Позивач
зазначає, що в момент укладання
договору не був обізнаний щодо
істотних умов договору, а саме щодо
умов кредитування, валютних ризиків
під час виконання зобов'язань, йому не
було надано інформації щодо методики,
яка використовується банком для
визначення валютного курсу, строків і
комісій, пов'язаних з конвертацією
валюти платежу у валюту зобов'язання
під час погашення заборгованості за
кредитом та процентами за користування
ним. Позовні вимоги також обґрунтовує
посиланням на ст.ст. 203,215, 216 ЦК України.

У додаткових поясненнях представник
позивача також зазначив, що строк
позовної давності для звернення до
суду позивачем не пропущений, оскільки
після юридичної консультації у червні
2014 року він дізнався про порушення його
прав споживача при укладенні
кредитного договору.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позов підтримав,
пославшись на викладені в позовній
заяві обставини. Також в обґрунтування
недійсності договору послався на те, що
оспорюваний договір скріплено
печаткою. ТОВ «Техно-Арт», а не банку.

Представник відповідача ПАТ «ОТП Банк»
надала письмові заперечення, просила в
позові відмовити, послалася на те, що
позивачем не доведено, що кредитні
кошти на придбання автомобіля були
надані йому ТОВ «Техно-Арт» та що
останньому і сплачувались кредитні
кошти. Позивач не послався на конкретну
норму законодавства, що забороняє
підписання кредитного договору
представником (повір енним) за
договором доручення. Посилання
позивача на порушення ч.3 ст. 238 ЦК
України вважає безпідставним, оскільки
сторонами спірного кредитного
договору є лише банк і позивач, а ТОВ
«Техно-Арт» не є стороною цього
договору, через свого представника не
набуває за ним прав чи обов'язків для
себе. На підтвердження того, що
представник діяв в рамках наданих
повноважень, представник відповідача
надав договір доручення № ЕС-43/43-04 від
06.08.2004 року та додаткові угоду до нього,
а також довіреність від 20.12.2007 року.
Також зазначила, що в подальшому всі
зміни до кредитного договору, що є його
невід'ємною частиною, підписувались
посадовими особами банку, а ні
повіреним. На спростування доводів
позивача щодо ненадання йому письмової
інформації перед укладанням договору
представник відповідача надав
інформаційний листок «Про умови
кредитування по програмі «Автомобіль в
кредит без авансового платежу»,
«Партнер банку». Також позивач просив
застосувати строки позовної давності,
зазначив, що позивачем пропущено строк
позовної давності для звернення до
суду, оскільки представник позивача у
судовому засіданні заявив, що вважає
право позивача порушеним в момент
укладення договору. Також зазначив, що
у разі задоволення позову позивача
відповідно до ст. 1057-1 ЦК України суд
повинен застосувати наслідки
недійсності договору, та накласти
арешт на забезпечене заставою майно
позичальника.

В судовому засіданні представник
відповідача - ПАТ ОТП «Банк» Пчолкіна
Л.В. - просила в позові відмовити,
пославшись на вищенаведені викладені в
письмових запереченнях обставини, а
також на те, що позивач визнавав та
виконував умови договору, та звернувся
з даним позовом лише після створення
заборгованості.

Представник відповідача - ТОВ
«Техно-Арт» Загребельний Р.В. в
судовому засіданні проти позову
заперечував, посилаючись на
безпідставність заявлених вимог.

Суд, вислухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, встановив
наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

17 березня 2008 року між банком - ЗАТ «ОТП
Банк» та позичальником - ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір № CL 706/037/2008
року від 17 березня 2008 року.

Як вбачається зі статуту ПАТ «ОТП
Банк», зареєстрованого 24.05.2013 року,
вказаний банк є правонаступником усих
прав та обов'язків ЗАТ «ОТП Банк», яке в
свою чергу є правонаступником АКБ
«Райффайзенбанк Україна».

Вказаний договір з боку банку
підписаний Шевченко І.М.- повіреним, яка
діяла на підставі довіреності,
посвідченої приватним нотаріусом
Харківського нотаріального округу
ОСОБА_6 9 січня 2008 року, виданої в
порядку передоручення ТОВ «Техно-Арт»
на підставі довіреності, посвідченої
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та на підставі Дозволів ЗАТ ОТП «Банк»
20 грудня 2007 року.

За вказаний договором банк
зобов'язався надати позичальнику -
позивачу кредитні кошти для купівлі
автомобіля марки MITSUBISHI L200 у розмірі 35 595
доларів США з остаточного повернення
кредиту до 17 березня 2014 року, а позивач
зобов'язався повернути банку кредит,
сплатити проценти за його користування
шляхом внесення ануїтентних платежів в
порядку і на умовах, визначених
Договором.

Пунктом 1.6. частини №2 вказаного
кредитного договору передбачений
строк кредитування, пунктом 1.4. - плата
за користування кредитом - проценти за
користування кредитними коштами,
порядок їх перегляду та нарахування;
обставини зміни розміру процентної
ставки в сторону збільшення або
зменшення; пунктом 1.5. - порядок
виконання боргових зобов'язань;
визначений строк дії договору, пунктом
6.4. зазначено, що детальний розпис
сукупної вартості кредиту
визначається банком в додатках до
цього договору.

20 травня 2014 року приватним нотаріусом
ОСОБА_8 виданий виконавчий напис №1482
про звернення стягнення на рухоме
майно - автомобіль MITSUBISHI L200, що належить
на праві власності ОСОБА_3, та
задоволення вимог ПАТ «ОТП Банк» за
вказаним кредитним договором у сумі 5
993, 84 доларів США, що за курсом НБУ
станом на 19.05.2014 року становить 70 427 грн.,
за рахунок коштів, отриманих від
реалізації вказаного автомобіля.

Постановами головного державного
виконавця Московського ВДВС
Харківського МУЮ від 5 червня 2014 року
відкрито виконавче провадження про
примусове виконання вказаного
виконавчого напису та накладено арешт
на зазначений автомобіль.

Оцінивши надані сторонами докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку
про те, що позовні вимоги є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню на підставі наступного.

Згідно з п. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
передбачені ст. 203 ЦК України. Так,
відповідно до зазначеної правової
норми зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Одним із загальних принципів
цивільного законодавства є принцип
свободи договору, який знайшов своє
відображення у ст. ст. 3 та 627 ЦК України.
Свобода договору включає в себе й
вільне визначення сторонами його умов,
де фіксуються взаємні права та
обов'язки учасників.

Договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
Кредитора і Позичальника та з
урахуванням вимог цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

У договорах за участю фізичної особи -
споживача враховуються вимоги
законодавства про захист прав
споживачів.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України
правочин може бути визнано судом
недійсним лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

За ст. 632 ЦК України ціна договору
встановлюється за домовленістю сторін,
тобто є вільною.

При укладенні оспорюваного кредитного
договору було дотримано всі
передбачені законом істотні умови
договору, котрі були обумовлені згодою
сторін, як узгоджені сторонами, так і
прийняті ними. На момент укладення
вказаного договору обидві сторони мали
необхідний обсяг цивільної цивільної
дієздатності, волевиявлення учасників
було вільним та відповідало їхній
внутрішній волі, що підтверджено
власноручним підписом позивача та
повіреного, правочин був спрямований
на отримання кредиту та у його
погашенні згідно умов даного договору.

Кредитор надав позичальнику необхідну
інформацію, передбачену діючим
законодавством.

Банком було задоволено потреби
позивача та надано останньому в
користування грошові кошти, при цьому
передбачено порядок та умови погашення
кредиту та сплати процентів, інші умови
договору.

Доводи позивача щодо того, що повірений
не мав права на укладення договору від
імені банку, є необґрунтованими.

6 серпня 2004 року між АКБ
«Райффайзенбанк України
(правонаступником якого є відповідач у
даній справі) та ТОВ «Техно-Арт»
укладено договір доручення № ЕС-43/04, за
яким банк доручив ТОВ «Техно-Арт» на
умовах, викладених договором, укладати
кредитні договори з позичальниками.

Пунктом 1.2. договору визначено, що права
та обов'язки за укладеними договорами
виникають безпосередньо у довірителя -
банку.

9 січня 2008 року приватним нотаріусом
ОСОБА_6 посвідчена довіреність у
порядку передоручення, за якою ТОВ
«Техно-Арт», що діє від імені ЗАТ «ОТП
Банк», діючи у відповідності до п.4.1.2.
договору доручення № ЕС-43/04 від 06.08.2004
року, що діє на підставі довіреності,
посвідченої приватним нотаріусом
Київського МНО ОСОБА_7 20.12.2007 року та на
підставі Дозволів ЗАТ «ОТП Банк»
№23-1/0015, №23-1/0016, 23/1-0017, 23/1-0018, 23/1-0019 від
04.01.2008 року уповноважив ряд осіб, у тому
числі Шевченку Ірину Миколаївну
вчиняти від імені Банку ряд юридичних
дій, у тому числі укладати та
підписувати з позичальниками за формою
та на умовах, визначених кредитним
комітетом ЗАТ «ОТП Банк» кредитні
договори, договори застави автомобілів
та інші, для чого надав їй право
представляти інтереси банку в усіх
підприємствах, установах з усих питань,
пов'язаних з виконанням нею цієї
довіреності, розписуватись та ставити
печатку ТОВ «Техно- Арт» за ЗАТ «ОТП
Банк», та виконувати інші дії.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Вказані угоди недійсними не визнані.

Відповідно до ст. 238 ЦК України
представник може бути уповноважений на
вчинення лише тих правочинів, право на
вчинення яких має особа, яку він
представляє.

Відповідно до частини 2 цієї статті
представник не може вчиняти правочин,
який відповідно до його змісту може
бути вчинений лише особисто тією
особою, яку він представляє, а
відповідно до частини 3 представник не
може вчиняти правочин від імені особи,
яку він представляє, у своїх інтересах
або в інтересах іншої особи,
представником якої він одночасно є, за
винятком комерційного представництва,
а також щодо інших осіб, встановлених
законом.

Як зазначено у частині 1 ст. 239 ЦК
України правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє.

За змістом ст. 240 ЦК України представник
зобов'язаний вчиняти правочин за
наданими йому повноваженнями особисто.
Він може передати своє повноваження
частково або в повному обсязі іншій
особі, якщо це встановлено договором
або законом між особою, яку
представляють, і представником, або
якщо представник був вимушений до
цього з метою охорони інтересів особи,
яку він представляє.

Представник, який передав своє
повноваження іншій особі, повинен
повідомити про це особу, яку він
представляє, та надати їй необхідні
відомості про особу, якій передані
відповідні повноваження (замісника).
Невиконання цього обов'язку покладає
на особу, яка передала повноваження,
відповідальність за дії замісника як
за свої власні.

Правочин, вчинений замісником, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно зі ст. 244 ЦК України
представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Представництво за
довіреністю може ґрунтуватися на акті
органу юридичної особи. Довіреністю є
письмовий документ, що видається
однією особою іншій особі для
представництва перед третіми особами.
Довіреність на вчинення правочину
представником може бути надана особою,
яку представляють (довірителем),
безпосередньо третій особі.

Як передбачено ч.1 ст. 1000 ЦК України
правочин, вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки довірителя.

Аналізуючи зміст вищенаведених
правових норм, та зміст договору
доручення банку і довіреності у
порядку передоручення, наданої ТОВ
«Техно-Арт» Шевченко І.М., суд приходить
до висновку, що як ТОВ «Техно-Арт»,
надаючи довіреність у порядку
передоручення Шевченко І.М. на вчинення
конкретних юридичних дій, так і
Шевченко І.М., укладаючи та підписуючи
оспорюваний кредитний договір, діяли в
межах наданих дорученнями повноважень.

Повіреним Шевченко І.М. при укладанні
та підписанні кредитного договору
вчинені дії відповідно до змісту даної
їй довіреності, та в межах наданих
повноважень, що відповідає положенням
ч.1 ст. 1004 ЦК України.

За укладеним кредитним договором ТОВ
«Техно-Арт» не набуває прав чи
обов'язків, не є стороною цього
договору, кредитором є дише банк.

Та обставина, що договір укладено
позивачем саме з банком, а не з ТОВ
«Техно-Арт» підтверджується також тим,
що додаткові договори №1 від 2 березня
2009 року, №2 від 18.05.2009 року, №3 від 17.03.2010
року, №5 від 17.05.2013 року, №7 від 19.12.2007
року до вказаного кредитного договору
та інші додатки до кредитного договору,
що є його невід'ємною частиною,
підписувались посадовими особами
банку.

Крім того, ОСОБА_3 звернувся 17 березня
2008 року з кредитної заявкою на
отримання кредиту в розмірі 35 595
доларів США шляхом перерахування
вказаних коштів в повній сумі з
кредитного рахунку на його поточний
рахунок, відкритий у ЗАТ ОПТ Банк на
його ім'я.

Кредитні кошти за оспорюваним
договором надані банком позивачу, та
сума кредиту погашалась останнім саме
на рахунок банку, а не ТОВ «Техно-Арт».

Також за виконавчим написом нотаріуса
підлягає зверненню стягнення на
автомобіль в рахунок погашення
заборгованості позивача саме на
користь банку, а не ТОВ «Техно-Арт».

Оскільки укладені за дорученням угоди
на здійснення юридичних дій
укладаються від імені довірителя та
лише для останнього створюють юридичні
наслідки, наявність у повіреного
ліцензії на здійснення банківської
діяльності законом не вимагається.

Таким чином, посилання позивача на
порушення відповідачем ч.3 ст. 238 ЦК
України при укладанні договору, та
укладання кредитного договору
представником в своїх інтересах, є
необґрунтованим.

Статтею 227 ЦК України, на яку послався
позивач в обґрунтування своїх вимог як
на підставу для їх задоволення,
передбачено, що правочин юридичної
особи, вчинений нею без відповідного
дозволу (ліцензії), може бути визнаний
судом недійсним.

Кредитний договір укладено між банком,
який діяв на підставі Статуту та
відповідних Дозволів, та позивачем, а
ТОВ «Техно-Арт», на відсутність у якого
банківської ліцензії посилається
позивач, не є стороною у цьому
договорі. Посилання у договорі на
передачу банком ліцензії ТОВ
«Техно-Арт» відсутні, та останній,
діючи як повірений в інтересах банку, в
межах наданих повноважень, не
потребував такої ліцензії.

Позивач не довів факт передачі
банківської ліцензії ТОВ «Техно-Арт»
або представнику останнього, в
позовній заяві не послався, у якій
формі здійснена передача ліцензії.

Отже, його зазначені доводи є
необгрунтованими.

Як на підставу для задоволення позову
позивач посилається також на ненадання
йому перед укладанням кредитного
договору в письмовій формі інформації
щодо кредитування.

Однак вказані доводи спростовуються
наданим представником відповідача
суду інформаційним листком «Умови
кредитування по програмі «Автомобіль в
кредит без авансового платежу»
«Партнер банку», в якому позивач
підтвердив, що банк ознайомив його в
письмовій формі з умовами кредитування
по вказаній програмі, а також надав
йому інформацію щодо орієнтованої
сукупної вартості кредиту (Додаток №1),
наявних в банку форм кредитування та
відмінностей між ними, у тому числі між
зобов'язаннями споживача, переваг та
недоліків пропонованих схем
кредитування, про що свідчить його
особистий підпис.

Отже, укладений договір відповідає
вимогам 2 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» в редакції, яка
діяла на час укладення.

Як встановлено судом, позивач отримав
кредитні кошти в обумовленій в
договорі сумі, погодився з умовами
договору, порядком та умовами
повернення кредиту, відповідальністю у
разі порушення зобов'язань за
кредитним договором, строку дії
договору та при укладенні договору не
мав застережень чи доповнень до
договору.

Крім того, з моменту укладення спірного
кредитного договору, тобто на протязі
більше 6 років, позивач будь-яких
претензій до банку щодо процедури його
укладення чи змісту вчиненого
правочину не мав, а з позовом до суду
про визнання цього договору недійсним
звернувся лише 22 липня 2014 року, після
ініціювання банком примусового
виконання виконавчого напису
нотаріуса щодо звернення стягнення на
автомобіль позивача в порядку
погашення заборгованості перед банком.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 ЦПК.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з наведеного, суд приходить до
висновку, що позивачем суду не надано
ніяких доказів на підтвердження своїх
доводів, тому позовні вимоги є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають, та суд відмовляє в позові
по суті заявлених позовних вимог.

Керуючись, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 3,4, 16, 202, 203, 215, 216, 227, 238-240,
244, 626-629,1000, 1004 ЦК України, ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ТОВ «Техно-Арт», ПАТ «ОТП
Банк» про захист прав споживачів,
визнання недійсним кредитного
договору № CL 706/037/2008 року від 17 березня
2008 року відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана до апеляційного суду
Харківської області протягом десяти
днів з дня його проголошення, через
Ленінський районний суд м.Харкова.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя -
Л.Л. Шрамко