Справа № 404/3622/14-ц
Номер провадження 2/404/1777/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року Кіровський районний
суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді - Іванової
Н.Ю.

при секретарі - Гуйван
О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
надання дозволу про виїзд дитини за
кордон без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з
позовом до ОСОБА_2, по якому просить
надати їй дозвіл на оформлення на ім»я
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 документів для
виїзду за межі України без згоди його
батька ОСОБА_2 та надати їй дозвіл на
виїзд за межі України разом з її сином
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди його
батька ОСОБА_2.

На обґрунтування позовних вимог
зазначила, що 19 грудня 2009 року уклала
шлюб із ОСОБА_2 зареєстрований
Кіровським відділом реєстрації актів
цивільного стану Кіровоградського
міського управління юстиції, актовий
запис №1010. 23 травня 2013 року шлюб між
ними було розірвано Кіровським
районним судом м. Кіровограда, що
підтверджується рішенням Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 23
травня 2013 року по справі № 404/3857/13-ц.

Від шлюбу сторони мають малолітнього
сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження від 29 листопада 2010 року,
актовий запис № 2457. Син хворіє на
затримку темпу речового розвитку, що
підтверджується консультативним
висновком спеціаліста від 26 квітня 2014
року. У зв'язку із зазначеним він
потребує лікування за кордоном.

Позивач звернулася до відповідача з
метою отримання від нього нотаріально
посвідченої згоди на виготовлення на
ім'я сина проїзного документа та
дозволу на вивіз сина за кордон, але
відповідач їй у цьому відмовив.

Вважає, що такі дії відповідача
суперечать інтересам їхнього сина, так
як він потребує лікування за межами
України, а саме в Російській Федерації.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала в повному обсязі,
посилаючись на обставини викладені в
заяві.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав, просив
відмовити в задоволенні позовних
вимог, посилаючись на те, що позивач не
дозволяє йому бачитися з дитиною.

З»ясувавши обставини справи,
заслухавши пояснення сторін та
перевіривши їх доказами, суд вважає, що
позовна заява задоволенню не підлягає
з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує, чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що 19 грудня 2009 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
шлюб, зареєстрований Кіровським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Кіровоградського міського
управління юстиції, актовий запис №110.
Шлюб між ними було розірвано згідно
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 23 травня 2013 року /а.с. 10/.

Від спільного проживання сторони мають
малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
що підтверджується копією свідоцтва
про народження, виданого Центральним
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Головного управління
юстиції у Кіровоградській області, 29
листопада 2010 року /а.с. 8/.

Син сторін ОСОБА_3 хворіє на затримку
темпу речового розвитку, що
підтверджується консультативним
висновком спеціаліста від 26 квітня 2014
року /а.с. 5-6/.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними. Водночас
фізична особа, яка досягла шістнадцяти
років, має право на вільний самостійний
виїзд за межі України.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України
"Про охорону дитинства" батько і мати
мають рівні права та обов'язки щодо
своїх дітей. Предметом основної
турботи та основним обов'язком батьків
є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" за
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей
громадян України визначено Законом
України "Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадяни України" від
21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ
від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження
Правил перетинання державного кордону
громадянами України", Правилами
оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затверджених постановою КМУ від 31
березня 1995 р. № 231 (із змінами).

Правила перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджені Постановою Кабінету
Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із
змінами і доповненнями, передбачають,
що перетинання державного кордону для
виїзду за межі України громадянами, які
не досягли 16-річного віку, здійснюються
лише за згодою обох батьків
(усиновлювачів) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених ними, які
на момент виїзду з України досягли
18-річного віку. Виїзд за межі України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, згода
другого з батьків не вимагається у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затверджених постановою КМУ від 31
березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено
зокрема, що виїзд неповнолітніх
громадян України за межі території
України здійснюється за одним із таких
документів: паспорт громадянина
України для виїзду за кордон, виданий
дітям громадянам України згідно з цими
правилами; проїзний документ дитини,
виданий відповідно до Правил; паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон одного з батьків, у який,
відповідно до Правил, записано дитину,
яка прямує у його супроводі через
державний кордон.

Статтею 18 цих Правил передбачено, що
оформлення паспорта/ проїзного
документа здійснюється на підставі
заяви батьків (законних представників
батьків чи дітей), а у разі, коли батьки
не перебувають у шлюбі між собою, - того
з них, з ким проживає дитина,
справжність підпису яких засвідчено
нотаріально. За наявності заперечень
одного з батьків документ може бути
оформлено на підставі рішення суду.

Таким чином, діючим законодавством не
встановлено обмеження щодо виїзду
неповнолітньої дитини за кордон, а лише
встановлено певний порядок її виїзду
за кордон за згодою батьків або дозволу
суду при відсутності згоди одного з
батьків.

Позивач вказала, що дитині необхідне
лікування за кордоном, але при цьому не
надала жодного доказу, який би
підтверджував необхідність виїзду
дитини за кордон, тобто того, що за
станом здоров»я дитина потребує
оздоровлення та лікування за кордоном,
саме в Російській Федерації, не
зазначає термін лікування та де воно
буде здійснюватись.

Як вбачається з матеріалів справи,
21.02.2014 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з
ОСОБА_6, який є громадянином Російської
Федерації, проживає та працює в місті
Нижній Тагіл.

Надані позивачем документи, а саме
характеристика її чоловіка, довідка
про доходи, копія паспорта, копії
переказів коштів, фото будинку та ін.
суд оцінює критично, так як вони не
стосуються предмету спору, та навпаки
можуть свідчити про намір ОСОБА_1
залишитись проживати разом із сином в
Російській Федерації, що може порушити
права батька, який не позбавлений
батьківських прав.

Доказів того, що відповідач на вимогу
позивача відмовляється надати певний
дозвіл на виїзд за кордон дитини,
позивачем також не надано.

Відповідно до ст. 141 СК України,
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Тобто, надання за рішенням суду дозволу
на виїзд дитини за кордон без згоди
одного із батьків, суперечить змісту
положень ст. 141 СК України, які
визначають рівність прав і обов'язків
батьків відносно виховання дитини.

Сімейне законодавство виходить із
принципу повної рівноправності обох
батьків батька і матері у всіх правах і
обов'язках відносно своїх дітей.

Керуючись Законом України «Про
порядок виїзду з України та виїзду в
Україну громадян України», ст. 11 Закону
України «Про охорону дитинства», ст.ст.
141, 150 СК України, ст. ст. 3,10,11,60, 88, 214-215, 218
ЦПК України суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про надання дозволу про виїзд
дитини за кордон без згоди батька -
відмовити.

Судові витрати залишити по понесеним
позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя Кіровського
Н. Ю. Іванова

районного суду

м.Кіровограда