Справа № 462/9877/13
Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/783/3588/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г.,
Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Азенко М.В.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на заочне рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 19 березня 2014 року у справі за
позовом Публічного товариства
«Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про звернення стягнення на предмет
іпотеки та виселення, -

встановила:

Оскаржуваним повторним заочним
рішенням позов задоволено.

Звернено стягнення на
заставлене, згідно іпотечного договору
від 28.02.2008 р., за реєстровим № 1340 майно,
що належить ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а
саме: квартиру АДРЕСА_1, яка складається
з двох житлових кімнат житловою площею
37, 9 кв.м та кухні, загальною площею
квартири 66,4 кв.м. шляхом продажу на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження (п.4.6.2
Іпотечного договору) з початковою
ціною, встановленою на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна, на підставі оцінки, проведеної
суб"єктом оціночної діяльності
незалежним експертом на стадії оцінки
майна під час проведення виконавчих
дій, для задоволення грошових вимог ПАТ
«Укрсоцбанк» в сумі 364 924,77 грн. (триста
шістдесят чотири тисячі дев"ятсот
двадцять чотири гривні 77 копійок).

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6
з квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 в користь ПАТ «Укрсоцбанк» в
особі Львівської обласної філії ПАТ
«Укрсоцбанк» 1 700 грн. судового збору та
120 грн. витрат на ІТЗ розгляду справи.

Дане рішення оскаржила
представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення суду є
необґрунтованим та незаконним, таким,
що неповно відображає обставини
справи. Вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Крім того, зазначає, що суд не
досліджував той факт, що неправильно
проведено розрахунок загальної суми
заборгованості і така судом не
перевірялась.

Посилається на те, що розрахунок
відсотків за користування кредитом та
штрафу судом належно не перевірявся. У
«Зведеній таблиці заборгованості
станом на 20.10.2009 р.» вказано, що «Розмір
штрафу згідно п. 4.3 Договору» становить
« 142 500,00» грн. Аналогічний розрахунок
міститься у томі 1 на а.с. 7.

Окрім того, у томі 1 міститься також
власне «Розрахунок штрафних санкцій по
позичальнику ОСОБА_4 згідно п. 4.3
Договору про надання ВКЛ № 602/25-075 від
28.02.2008 р. станом на 20.10.2009 р.» (а.с. 186). Із
вказаного розрахунку чітко видно, що
штраф, як і пеня, було застосовано до
апелянта саме за порушення грошових
зобов'язань. Для прикладу, із
розрахунку штрафних санкцій, який
міститься у Т. 1 на а.с. 7 вбачається, що
пеня була нарахована за період з 20.10.2008
р. по 10.11.2008 р. за прострочення
заборгованості у розмірі 1055,56 грн. А з
розрахунку штрафу видно, що за вказане
вище порушення до апелянта було також
застосовано штраф у розмірі 5700,00 грн.

Більше того, 11 листопада 2008 року до
апелянта було застосовано штраф за два
окремі порушення: 1) несвоєчасна сплата
тіла кредиту; 2) несвоєчасна сплата
відсотків за користування кредитними
коштами (Т. 1 а.с. 186). У підсумку, за те, що
апелянт несвоєчасно сплатив черговий
платіж на загальну суму близько 4000,00
грн., до нього було застосовано штраф у
розмірі 11400,00 грн.

Нарахований позивачем штраф у розмірі
5700 грн. за кожний випадок, є
неспіврозмірним із сумою боргу,
оскільки більше ніж у 5 разів перевищує
суму заборгованості зі сплати кредиту
та більше ніж у 2 рази суму прострочених
відсотків. Позивач безпідставно
нарахував відповідачу неустойку за
порушення грошових зобов»язань у
вигляді пені та штрафу в сумі 142 500 грн.

Одночасне нарахування за прострочення
грошових зобов'язань за кредитним
договором пені та штрафу свідчать про
безпідставне намагання кредитора
застосувати до позичальника подвійну
цивільно-правову відповідальність
одного й того ж виду за одне й те ж
порушення договірного зобов'язання
(прострочення виконання грошового
зобов'язання), що суперечить вимогам ч. 1
ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК
України, згідно з якими ніхто не може
бути двічі притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення, а зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Невірними є посилання представника
позивача про те, що відповідно до
судової практики зменшення розміру
штрафних санкцій здійснюється лише за
заявою боржника.

Ухвала суду про витребування
оригіналів претензії за вих. № 03.6-06/055
від 16.04.2009 року; листа-повідомлення за
вих. № 03.6-06/054 від 16.04.2009 року; вимоги про
виселення за вих. № 03.6-06/056 від 16.04.2009
року; вимоги про виселення за вих. №
03.6-06/057 від 16.04.2009 року; списку поштових
відправлень та поштової квитанції була
повністю не виконана представником
позивача. Суду так і не було надано
оригінали списку поштових відправлень
та поштової квитанції.

В порушення вимог Закону України
«Про іпотеку» в матеріалах справи
відсутні докази надіслання письмової
вимоги про усунення порушення
основного зобов»язання та іпотечного
договору.

У випадках, коли з матеріалів
справи вбачається, що письмова вимога,
передбачена ст. 35 Закону N 898-ІУ банком
іпотекодавцю та/або боржнику не
направлялася, то позов про звернення
стягнення на предмет іпотеки є
передчасним, в його задоволенні може
бути відмовлено. Тобто недотримання
іпотекодержателем процедури звернення
стягнення на предмет іпотеки є однією з
підстав для відмови в позові.

Висновок суду про те, що
відповідачі фактично прийняли
спадщину не доведений належними
доказами. Зазначає, що відповідачі на
час смерті ОСОБА_7 не проживали разом з
ним, хоча зареєстровані за однією
адресою.

Також посилається на те, що був
порушений порядок виселення
відповідачів із спірної квартири.
Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_3 на підтримання
апеляційної скарги, заперечення
доводів скарги представником позивача
ОСОБА_2, перевіривши в межах доводів
апеляційної скарги та пред'явлених
позовних вимог законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України,
встановлено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін і, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Встановлено, що позивач
посилався на те, що 28.02.2008 року
Акціонерно-комерційний банк
соціального розвитку „Укрсоцбанк"
(кредитор) та ОСОБА_4 (позичальник)
уклали договір про надання
відновлювальної кредитної лінії, за
яким кредитор надав позичальнику 190 000
грн. зі сплатою 14% річних та комісій
строком до 28.02.2023 року. (т.1, а.с.12-14)

На забезпечення кредитного
договору 28.02.2008 року
Акціонерно-комерційний банк
соціального розвитку „Укрсоцбанк" та
ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 укладено
договір іпотеки, відповідно до якого
останні передали в іпотеку квартиру
АДРЕСА_1. (т.1, а.с.10-11).

Згідно умов іпотечного договору
за невиконання або неналежне виконання
позичальником умов договору кредитор
має право звернути стягнення на
предмет іпотеки. ОСОБА_4 взяті на себе
зобов'язання за договором не виконала,
у зв'язку із чим виникла заборгованість
за кредитним договором, яка станом на 20
жовтня 2009 року становить 364 924 грн. 77 коп.

В зв"язку з порушенням
зобов"язань за кредитним договором
кредитором16.04.2009 р. на адресу
іпотекодавців та позичальника були
направлені вимоги про сплату
заборгованості, проте такі залишились
без реагування (т.1, а.с.9, т.2, а.с.11)

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.28).

Встановлено, що з врахуванням
уточнених позовних вимог від 1.08.2013 року
заборгованість по стану на 20.10.2009 року
за простроченим кредитом станом
складає 364 924 грн. 77 коп. (т.2, а.с.183-185).

Позивач просив звернути стягнення на
заставлене майно, що належить ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, а саме: квартиру АДРЕСА_1
та стягнути судовий збір.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Раніше заочним рішенням
Залізничного районного суду м. Львова
від 23 червня 2010 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 6 листопада 2012 року, позов
було задоволено.

Ухвалою колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 6 лютого 2013 року судові
рішення скасовано та справу направлено
на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції (а.с.145-147,т.2).

У вказаній ухвалі зазначено, що
вирішуючи спір щодо звернення
стягнення на предмет іпотеки, частка у
якому належала померлому іпотекодавцю
ОСОБА_7, і на момент вирішення спору
була за ним зареєстрована, суд не
вирішив питання про те, хто в
установленому законом порядку прийняв
його частку спадщини, в якій частині і
чи не відмовлялися спадкоємці від
прийняття спадщини.

Також вказано, що суд не врахував,
що згідно претензії банку від 16 квітня
2009 року про погашення повної суми
кредиту станом на 1 квітня 2009 року,
тобто за період 14 місяців (від дати
укладення договору 28 лютого 2008 року по
16 квітня 2009 року) нараховані відсотки
становили 13 127 грн. 11 коп. При цьому,
станом на момент звернення до суду з
позовом станом на 20 жовтня 2009 року
позивачем зазначена сума у 31 662 грн. 14
коп., тобто за 6 місяців нараховано 18 535
грн. 3 коп. (31 662 грн. 14 коп. - 13 127 грн. 11 коп.
= 18 535 грн. 3 коп.) відсотків за
користування кредитом, тобто більше
ніж за 14 передніх місяців.

Крім того зазначено, що суд
належно не перевірив, посилання ОСОБА_4
на те, що відповідно до п. 4.3 кредитного
договору у разі порушення
позичальником вимог пп. 3.3.2 - 3.3.15 цього
договору, позичальник зобов'язаний
сплатити кредитору штраф у розмірі 3 %
від суми кредиту, визначеного п. 1.1
цього договору, за кожен випадок. Також
вважала помилковими його висновки про
стягнення одночасно пені та штрафу,
оскільки це є подвійною
відповідальністю, що суперечить ст. 61
Конституції України.

При новому розгляді по даній
справі судом встановлено, що оскільки
позичальник порушив умови кредитного
договору щодо повернення кредиту
відповідно до умов договору, договором
передбачено право банку вимоги
дострокового повернення кредиту при
порушенні строків платежів за
договором, в зв"язку з чим позивач
підставно звернувся з позовом про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Судом враховано, що після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 іпотекодавця ОСОБА_7 помер,
спадкоємцями за законом після його
смерті є ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
оскільки вони протягом строку,
встановленого ст. 1270 ЦК України не
заявили про відмову від спадщини та
продовжують проживати у квартирі
АДРЕСА_1, а тому вважаються такими що
прийняли її.

Суд також перевірив розрахунок боргу
та перевірив за які порушення
зобов'язань за кредитним договором
позичальник зобов'язаний сплатити
банку штраф, а за які пеню та чи не є це
подвійною відповідальністю за одне й
те саме порушення.

Тому суд задовольнив позов.

Судова колегія погоджується з
такими висновками суду з врахуванням
наступного.

Згідно ст.526 ЦК України
зобов'язання мають виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору.

Статтею 611 ЦК України
передбачено, що в разі порушення
зобов'язання настають правові наслідки
встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.1054 ЦК
України за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується
надати грошові кошти (кредит)
позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. До відносин за
кредитним договором застосовуються
положення закону щодо договору позики,
якщо інше не встановлено цим
параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Згідно ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій, що були
передані йому позикодавцем) у строк
та в порядку, що встановлені
договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України, якщо договором позики
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Встановлено, що відповідно до
умов договору про надання
відновлювальної кредитної
лінії № 602/25-075 від 28.02.2008 р., позичальник
зобов'язався своєчасно сплачувати
проценти за користування кредитом,
здійснювати погашення кредиту
відповідно до графіку змін
максимального ліміту заборгованості
та виконати інші свої зобов'язання
згідно договору. Однак як вбачається з
розрахунку заборгованості,
позичальник не виконав взяті на себе
зобов'язання за договором.

20.06.2008 р. на адресу позичальника
та іпотекодаців було скеровано листи №
24 та №25 про збільшення відсоткової
ставки за користування кредитом до 18 %
річних з 28.07.2008р. у зв"язку із
підвищенням облікової ставки НБУ,
зростання вартості грошових ресурсів
на міжбанківському кредитному ринку
України (а.с.76-78, Том №2). Заперечень щодо
сплати відсотової ставки у розмірі 18%
річних після отримання відповідних
листів та додаткової угоди від
позичальника не поступало, ним
сплачувалася з 23.07.2008р. відсоткова
ставка за кредитом у підвищеному
розмірі, на підставі цього суд зробив
висновок, що позичальник фактично
погодився на зміну умов договору щодо
підвищення відсоткової ставки за
користування кредитом.

Судова колегія погоджується з цим
висновком, оскільки відповідно до
вимог п.28 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику
розгляду судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» при
вирішенні спорів щодо правомірності
підвищення процентної ставки згідно зі
статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям
Закону України від 12 грудня 2008 року №
661-VI «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку», яким передбачено, що
встановлений кредитним договором
розмір фіксованої процентної ставки не
може бути збільшений банком в
односторонньому порядку, а також, що
умова договору щодо права банку
змінювати розмір фіксованої
процентної ставки в односторонньому
порядку є нікчемною, суди мають
виходити з того, що цей закон набрав
чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією
України принципу незворотності дії в
часі законів та інших
нормативно-правових актів (частина
перша статті 58), всі рішення банку в
будь-якій формі (постанова, рішення,
інформаційний лист) щодо підвищення
процентної ставки в односторонньому
порядку є неправомірними лише з 10 січня
2009 року (Рішення Конституційного Суду
України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у
справі про зворотну дію в часі законів
та інших нормативно-правових актів).

Встановлено, що пунктами
2.13-2.13.3 вказаного договору про надання
відновлювальної кредитної
лінії № 602/25-075 від 28.02.2008 р. прямо
передбачено збільшення розміру
відсоткової ставки та, що позичальник з
28.07.2008 року почав сплачувати проценти
за новою ставкою, що відповідно до
положень чч. 2, 3 ст. 205 та ч. 2 ст. 642 ЦК
України вказує на згоду позичальника
зі зміненим розміром процентної
ставки.

Тому не заслуговують на увагу
посилання апелянта на незаконність
підвищення відсоткової ставки.

Посилання апелянта на те, що
одночасне нарахування за прострочення
грошових зобов'язань за кредитним
договором пені та штрафу свідчать про
безпідставне намагання кредитора
застосувати до позичальника подвійну
цивільно-правову відповідальність
одного й того ж виду за одне й те ж
порушення договірного зобов'язання
(прострочення виконання грошового
зобов'язання), що суперечить вимогам ч. 1
ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК
України, згідно з якими ніхто не може
бути двічі притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення, судова колегія
не приймає до уваги з таких підстав.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України
передбачено, що виконання зобов'язання
забезпечується, зокрема, неустойкою,
а у відповідності до ч.1 ст. 549 ЦК
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати
кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Встановлено, що заборгованість
ОСОБА_4 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за
договором про надання відновлювальної
кредитної лінії № 602/25-075 від 28.02.2008 року
станом на 20.10.2009 року становить 364
924,77 гривень, з яких:

-основна сума кредиту - 182611,08 грн.;

-відсотки за користування кредитом -
31661.65 грн.;

-пеня за несвоєчасну сплату
заборгованості по кредиту, нарахована
з 20.10.2008 року по 19.10.2009 року - 1625.83 грн.;

-пеня за несвоєчасну сплату
заборгованості по відсотках,
нараховану з 20.10.2008 року по 19.10.2009 року -
6526.21 грн.;

-штрафні санкції - 142500,00 грн.

У відповідності до п.4.3. Договору
про надання відновлюваної кредитної
лінії №602/25-075 від 28.02.2008 р. у разі
порушення Позичальником вимог п.п. 3.3.2. -
3.3.15. цього Договору, Позичальник
зобов'язаний сплатити Кредитору штраф
у розмірі 3 проценти від суми кредиту,
визначеного п. 1.1. цього Договору, за
кожен випадок.

Відповідно до п.4.4 Договору у
разі невиконання (неналежного
виконання) Позичальником обов'язків,
визначених п.п. 3.3.2.-3.3.5., 3.3.10.-3.3.12. та 3.3.15.
цього Договору, порушення
Позичальником умов договору,
визначеного п.1.3. цього Договору,
протягом більше, ніж десять робочих
днів, строк користування Кредитом
вважається таким, що сплив, та,
відповідно, Позичальник зобов'язаний
протягом одного робочого, дня погасити
Кредит в повному обсязі, сплатити
проценти за фактичний час використання
кредиту та нараховані штрафні санкції
(штраф, пеню).

Тому суд прийшов до вірного
висновку, що виходячи з аналізу
вищезазначених статей, штраф є
відповідальністю, яка залежить лише
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання й у часі
визначається з настанням однієї з
подій, як невиконання або неналежне
виконання зобов'язання. Пенею ж є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання, тобто
встановлює певні юридичні наслідки у
вигляді обов'язку сплатити певну суму,
яка залежить не тільки від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання, а й від часу такого
невиконання. Тобто, пеня та штраф є
видами відповідальності за різні
порушення зобов'язань боржником.

Судова колегія враховує те, що штрафом
є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч. 3
ст. 549 ЦК України).

Виходячи з аналізу зазначених статей,
штраф є відповідальністю, яка залежить
лише від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання й у
часі визначається з настанням однієї з
подій як невиконання або неналежне
виконання зобов'язання.

Пенею ж є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання,
тобто встановлює певні юридичні
наслідки у вигляді обов'язку сплатити
певну суму, яка залежить не тільки від
суми несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання, а й від часу такого
невиконання.

Тобто, пеня та штраф є видами
відповідальності за різні порушення
зобов'язань боржником.

Штраф має разовий характер, тобто
вичерпується з настанням самого факту
порушення зобов'язання.

В засіданні судової колегії
представник позивача підтвердив
розрахунок поданий 10.07.2013 року та
пояснив, що розрахунок штрафу був
здійснений у відповідності до п.4.3.
договору за порушення п.3.3.7 та п.3.3.9.
договору ( 25 випадків непогашення
відсотків та тіла кредиту) з суми 190 000
грн. помноженої на 3 проценти та на 25
випадків, що дорівнює 142 500 грн.(т.2.,
а.с.171).

Він також пояснив, що пеня в той же
час була нарахована за відповідно до
п.4.2 за прострочення строків при
поверненні відсотків та кредиту, тобто
за порушення графіку погашення кредиту
і процентів.

Отже встановлено, що штраф був
нарахований за факти непогашення
відсотків та тіла кредиту, а пеня за
факт порушення графіку погашення
кредиту і процентів.

Встановлено, що умови
договору про штраф за несвоєчасну
сплата тіла кредиту та несвоєчасну
сплату відсотків за користування
кредитними коштами відповідачі в
судовому порядку не оспорювали.

Тому судова колегія прийшла до
висновку, що в даному випадку відсутня
подвійна цивільно-правова
відповідальність одного й того ж виду
за одне й те ж порушення договірного
зобов'язання, оскільки сплата штрафу як
виду цивільно-правової
відповідальності у вказаному договорі
передбачена за інше правопорушення ніж
сплата пені.

Посилання апелянта на те, що
позивач невірно провів розрахунок
боргу судова колегія не приймає до
уваги, оскільки на спростування
правильності нарахування відсотків
розрахунку на протязі тривалого
розгляду справи ним не подано, не
зазначено доказів на підтвердження
даного посилання, а також в зв"язку з
тим, що позичальником дійсність умов
договору у встановленому законом
порядку не оспорювалась.

Без підставним є і посилання
апелянта на те, що нарахований
позивачем штраф у розмірі 5700 грн. за
кожний випадок, є неспіврозмірним із
сумою боргу, оскільки більше ніж у 5
разів перевищує суму заборгованості зі
сплати кредиту та більше ніж у 2 рази
суму прострочених відсотків, так як
зустрічного позову про визнання цих
умов договору не подано.

При укладенні договорів
сторонами була досягнута домовленість
щодо усіх істотних умов такого
договору відповідно до їх волі, що
стверджується їх підписами на таких
договорах. Тому є підстави вважати, що
на момент укладення зазначених
оспорюваних договорів, сторонами були
дотримані всі необхідні умови
дійсності укладених правочинів.

Не встановлено, що у вказані договори
включені несправедливі умови, і
всупереч принципу добросовісності є
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду відповідачам.

Раніше в апеляційній скарзі на заочне
рішення Залізничного районного суду
м.Львова від 23 червня 2010 року ОСОБА_4
вказала, що приймаючи участь в судових
засіданнях зазначала, що отримала
грошову позику, згідно з кредитним
договором, для ведення підприємницької
діяльності своїм чоловіком.(т.1, а.с.207
зв.).

Таким чином вона вказала на характер
потреб кредиту, мету, для якої кошти
кредиту були витрачені та вказала на
те, що кредит був для підприємницької
діяльності.

Отже не представлено доказів про те,
що на дані правовідносини поширюється
ЗУ «Про захист прав споживачів».

Безпідставними є і посилання
апелянта на те, що були підстави для
зменшення пені, оскільки такої заяви
під час розгляду справи в місцевому
суду не було заявлено.

Представник позивача
обґрунтовано вказав, що відповідно до
судової практики зменшення розміру
штрафних санкцій здійснюється лише за
заявою боржника.

При цьому судова колегія
враховує те, що відповідно до вимог п.27
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику
розгляду судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» положення
частини третьої статті 551 ЦК України
про зменшення розміру неустойки може
бути застосовано судом лише за заявою
відповідача.

Оскільки під час тривалого
розгляду справи не було подано такої
заяви, тому немає підстав вважати що
слід зменшити розмір пені. До того ж
жодного обґрунтування зменшення
розміру пені апелянт не подав.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_8
відкрилася спадщина на належне йому
майно, а саме на належну йому частку
квартири АДРЕСА_1, яка згідно копії
свідоцтва про право власності належить
на праві спільної сумісної власності
ОСОБА_7 та членам його сім'ї: ОСОБА_4,
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с. 69 том № 1).

З відповіді Другої Львівської
державної нотаріальної контори
вбачається, що спадкова справа після
смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1
не заводилася, що підтверджується
інформаційною довідкою зі Спадкового
реєстру (а.с. 167, 168 Том №2).

Згідно довідки ЛКП «Привокзальне» з
місця проживання про склад сім'ї і
прописку № 1295 від 10.06.2010 р., в квартирі
АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають:
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 62 том № 1).

Доказів щодо їх непроживання у
квартирі АДРЕСА_1 в засідання судової
колегії не представлено.

Відповідно до положень ч. 3 та ч. 5 ст. 1268
ЦК України спадкоємець, який постійно
проживав разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, вважається таким,
що прийняв спадщину, якщо протягом
строку, встановленого ст. 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. Незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини.

Згідно статті 23 ЗУ «Про іпотеку», у разі
переходу права власності на предмет
іпотеки від іпотекодавця до іншої
особи, у тому числі в порядку
спадкування іпотека є дійсною для
набувача відповідного нерухомого
майна. Особа, до якої перейшло право
власності на предмет іпотеки, набуває
статус іпотекодавця і має всі його
права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі і на
тих умовах, що існували до набуття ним
права власності на предмет іпотеки.

Враховуючи, що ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5
постійно проживали зі спадкодавцем на
час відкриття спадщини, тому
вважаються відповідно до положень ст.
1268 ЦК України такими, що прийняли
спадщину, не заявивши відмови від неї.

Згідно з частиною четвертою статті 9,
статті 109 Житлового кодексу України,
статей 39-40 Закону України "Про іпотеку"
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, проводиться в
порядку, встановленому законом. При
цьому суд за заявою іпотекодержателя
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
наявності підстав, передбачених
законом, ухвалює рішення про виселення
мешканців цього житлового будинку чи
житлового приміщення. При цьому
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду тільки за певних
умов: якщо мешканці добровільно не
звільнили житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Встановлено, що позивач направляв
відповідачам письмову вимогу про
добровільне звільнення житлового
приміщення протягом місяця (т.2, а.с.12-14),
тому колегія суддів вважає
необгрунтованим покликання в
апеляційній скарзі на помилковість
висновку суду про наявність підстав
для виселення відповідачів.

Посилання апелянта на те, що не
досліджено оригінали вказаних
оригіналів претензії та повідомлень
відповідачів про добровільне
звільнення житлового приміщення
протягом місяця не спростовують
вищевказаних висновків суду, оскільки
не спростовані обставини досліджені
судом з копій цих документів, і крім
того представник позивача в засідання
судової колегії представив акти про
знищення реєстрів поштових
відправлень за закінченням термінів
зберігання.

Судова колегія також враховує те, що
відповідно до вимог п.37 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року
«Про практику розгляду судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
невиконання вимог частини першої
статті 35 Закону України «Про іпотеку»
про надіслання іпотекодавцю та
боржнику, якщо він є відмінним від
іпотекодавця, письмової вимоги про
усунення порушення зобов'язання не є
перешкодою для реалізації права
іпотекодержателя звернутись у
будь-який час за захистом своїх
порушених прав до суду (на відміну від
інших способів звернення стягнення
(частина третя статті 33 цього Закону),
оскільки іпотекодавець у судовому
засіданні має можливість заперечувати
проти вимог іпотекодержателя, що
відповідає положенням статті 124
Конституції України.

Тому безпідставними є
посинання апелянта на недотримання
іпотекодержателем процедури звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Судова колегія враховує і те, що під
час тривалого розгляду справи
відповідачі

не подавали зустрічного позову щодо
недійсності окремих положень як
основного договору, так і договору
іпотеки.

Оскільки до відповідачів
перейшло права власності на предмет
іпотеки від іпотекодавця в порядку
спадкування, тому іпотека є дійсною для
них, як набувачів відповідного
нерухомого майна і до них перейшло
право власності на предмет іпотеки,
вони набули статусу іпотекодавця,
мають всі його права і несуть всі його
обов'язки за іпотечним договором у тому
обсязі й на тих самих умовах, що
існували до набуття ним права
власності на предмет іпотеки (стаття 23
Закону України «Про іпотеку»), тому суд
прийшов до вірного висновку, що позов
підлягає до задоволення в повному
обсязі.

Крім того самі відповідачі є
іпотекодавці та відповідно до договору
іпотеки передали в іпотеку квартиру
АДРЕСА_1.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дав
належну оцінку всім обставинам і
доказам по справі в їх сукупності та
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому доходить висновку, що підстави
для його скасування відсутні й
апеляційну скаргу на оскаржуване
рішення слід залишити без задоволення.

Керуючись п.1ч.1 ст.307, ст.308,
п.1ч.1ст.314, ст.315, ст.317 ЦПК України,
колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Залізничного районного
суду м. Львова від 19 березня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвали законної сили.

Головуючий:
Бермес І.В.

Судді:
Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.