У х в а л а

ІМенем УКраїни

23 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
стягнення компенсації вартості частки
в спільній частковій власності на
майно, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 6 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся в
суд з позовом про стягнення з
відповідачів компенсації вартості
частки в спільній частковій власності
на спадкове майно, після смерті його
батька ОСОБА_6 Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1
останній помер, спадкоємцями є ОСОБА_4
(дружина померлого) - на 3/5 частки
спадщини, ОСОБА_5 (мати померлого) - на 1/5
частку спадщини та позивач - на 1/5
частку спадщини. 17 грудня 2012 року та 22
липня 2013 року позивачем у нотаріуса
було отримано свідоцтва про право на
спадщину за законом після смерті
ОСОБА_6 на частку в перелічених у
свідоцтвах транспортних засобах.
Загальна вартість вказаного в
свідоцтвах спадкового майна складає
633316 грн 25 коп. Враховуючи, що позивач
має право на 1/5 частку в спадковому
майні, а фактично 1/10 частку у кожному з
перелічених у свідоцтвах
транспортному засобі - то в грошовому
виразі його частка в транспортних
засобах складає 126663 грн 25 коп.
Посилаючись на наведене, просив
стягнути з відповідачів у солідарному
порядку вартість його частки в
спадковому майні, оскільки кожен з
успадкованих транспортних засобів є
неподільною річчю та частка позивача в
спільному майні є незначною і
співвласники не досягли згоди щодо
спільного володіння та користування
ним. У судовому засіданні позивач
уточнив позовні вимоги та просив
стягнути на його користь зазначену у
позові суму компенсації лише з ОСОБА_4,
оскільки остання має найбільшу частку
у спірному майні.

Рішенням Баштанського районного суду
Миколаївської області від 5 грудня 2013
року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 126663
грн 25 коп. у рахунок компенсації
вартості 1/10 частки в спільній
частковій власності на транспортні
засоби. Після фактичної сплати ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 вказаної суми
вирішено припинити право останнього на
частку у спільній частковій власності
на транспортні засоби, збільшивши
частку співвласника ОСОБА_4 в спільній
частковій власності на 1/10.

Додатковим рішенням Баштанського
районного суду Миколаївської області
від 24 січня 2014 року у задоволенні
позову до ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 6 березня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції, виходив із того,
що рішення ухвалено з порушенням норм
Цивільного процесуального кодексу
України, оскільки судом не встановлено
фактичні обставини справи, що мають
значення для правильного вирішення
справи, не визначено об'єм спірного
майна, не враховано наявність угоди між
сторонами про поділ майна та не
перевірено наявність спірного майна та
його дійсну вартість. Крім того,
зазначив, що для задоволення вимог
позивача йому необхідно довести, що
лише відповідачі фактично володіють та
користуються спадковим майном, та
мають можливість сплатити позивачу
вказану ним компенсацію. Оскільки
ОСОБА_3 вказаних обставин не довів,
просив стягнення компенсації в
солідарному порядку, а не частковому, а
суд не може вийти за межі позовних
вимог, то апеляційний суд відмовив у
позові.

Однак з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер ОСОБА_6, спадкоємцями після
смерті якого є ОСОБА_4 (дружина
померлого) на 3/5 частки спадщини, ОСОБА_5
(мати померлого) на 1/5 частку, та ОСОБА_3
на 1/5 частку.

Відповідно до статті 1278 Цивільного
кодексу України частки кожного
спадкоємця у спадщині є рівними, якщо
спадкодавець у заповіті сам не
розподілив спадщину між ними. Кожен із
спадкоємців має право на виділ його
частки в натурі.

Поділ спадкового майна провадиться за
згодою спадкоємців, які прийняли
спадщину. У разі недосягнення згоди,
поділ провадиться у судовому порядку
відповідно до часток, належних кожному
із спадкоємців за законом або за
заповітом.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України кожен
із співвласників спільної часткової
власності має право на виділ у натурі
частки, що є у спільній частковій
власності.

За неможливості такого
виділу у зв'язку з неподільністю речі
(ч. 2 ст. 183 ЦК України)
співвласник, який бажає виділу, має
право на одержання від інших
співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Виходячи з аналізу
зазначеної норми у взаємозв'язку з
положеннями ст. ст. 21, 24, 41 Конституції
України, ст. ст. 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України
передбачене частиною другою цієї норми
право співвласника на виділ частки зі
спільного майна шляхом отримання
грошової компенсації вартості частки в
майні не може бути обмежене іншими
співвласниками і такому його праву
співвласника, що виділяється,
кореспондується обов'язок інших
співвласників сплатити грошову
компенсацію частки, розмір якої
визначається з дійсної вартості майна
на час розгляду судом справи.

При цьому зазначеною нормою
передбачено, що обов'язковою умовою
призначення грошової компенсації є
лише згода співвласника, який заявив
вимоги про виділ частки, обов'язковість
згоди інших співвласників на такий
виділ не встановлена та не ставиться
право співвласника на виділ у
залежність від згоди інших
співвласників і мотивів, з яких власник
має намір реалізувати своє право на
виділ.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції вказаних норм
процесуального права не врахував, не
звернув уваги на те, що поділу підлягає
майно щодо якого виник спір.

Тому, коли судом першої інстанції
неповно чи неправильно встановлені
обставини, які мають значення при
вирішенні спору, вказані порушення
підлягають усуненню судом апеляційної
інстанції при розгляді ним справи в
апеляційному порядку.

Апеляційний суд маючи повноваження по
встановленню обставин справи та
дослідженню доказів, не виконав
обов'язків покладених на нього
цивільним процесуальним
законодавством, обмежився лише
вказівкою на допущені судом першої
інстанції порушення і не усунув їх.

Крім того, дійшовши висновку, що
позивач має довести про можливість
відповідачів сплатити йому грошову
компенсацію апеляційний суд не звернув
уваги на те, що обов'язковою умовою
присудження грошової компенсації є
лише згода співвласника, який заявив
вимоги про виділ частки у зв'язку з
неподільністю речі, обов'язковість
згоди інших співвласників на такий
виділ не встановлена. У разі доведення
розпорядження спадкоємцем частиною
майна, то на цю суму зменшується
грошова компенсація або ж вартість
цього майна враховується у виділеній
йому частці.

Вказуючи на вихід судом першої
інстанції за межі позовних вимог у
зв'язку з неправильним визначення
порядку компенсації (частковому, а не
солідарному), суд апеляційної
інстанції не врахував того, що такий
порядок визначається судом і це не
свідчить про вихід за межі позовних
вимог.

Такі порушення судом апеляційної
інстанції норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179, 303, 304 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, тому
рішення апеляційного суду не може
вважатись законним і обґрунтованим та
в силу ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до апеляційного суду.

При новому розгляді справи суду
належить врахувати наведене, при
обранні способу поділу спадкового
майна виходити із того, що вимога про
грошову компенсацію спадкоємцю за
частку у спадковому майні, при
відсутності на це згоди інших
спадкоємців, може бути задоволена у
випадку, коли на його частку неможливо
виділити спадкове майно (його частину)
в натурі.

Неподільність кожної окремої речі, що
входить до спадкового майна, не може
безумовно свідчити про неможливість
поділу цих речей в натурі між
спадкоємцями відповідно до належних їм
часток.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 6 березня 2014
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді: В.І. Амелін Т.П.
Дербенцева С.О. Карпенко
М.І. Наумчук