Справа №591/654/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Янголь Є. В.Номер
провадження 22-ц/788/1129/14 Суддя-доповідач -
Лузан Л. В. Категорія - 53
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Маслова В. О. , Дубровної
В. В.

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3, подану
через представника ОСОБА_4,

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 15 травня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Трейдшуз"

про скасування наказу про припинення
трудового договору, спонукання до
вчинення дій, стягнення вихідної
допомоги та моральної шкоди,

в с т а н о в и л
а :

05 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом, при цьому посилалась на
те, що з 08.11.2012 р. перебувала у трудових
відносинах з відповідачем, працювала
на посаді керуючого магазином,
розташованим у м. Суми по вул.
Кооперативна, 1. 26.12.2013 р. в магазині
була проведена інвентаризація, за
результатами якої виявлено недостачу
товарно-матеріальних цінностей.
Працівники служби безпеки товариства
висловили їй вимогу погасити
заборгованість, однак вона
відмовилась, оскільки не вважає себе
винною у нестачі товару.

У зв'язку з виниклою конфліктною
ситуацією, 30.12.2013 р. по каналах
корпоративної пошти вона звернулася з
заявою на ім'я директора товариства про
звільнення її за власним бажанням.
Просила звільнити її у день подачі
заяви, мотивуючи це невиконання
роботодавцем законодавства про працю
та умов трудового договору, зокрема, що
її незаконно примушували виплатити
виявлену нестачу, відповідачем не був
виконаний обов'язок щодо створення
працівникам необхідних умов для
нормальної роботи і забезпечення
повного збереження дорученого
працівникам майна. Однак вона отримала
відповідь про те, що їй відмовлено у
звільненні на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП
України .

Не маючи бажання продовжувати
працювати у відповідача, 31.12.2013 р. по
каналах електронної пошти вона вдруге
звернулася до відповідача з заявою про
її звільнення за власним бажанням,
просила звільнити у день подачі заяви,
мотивуючи це вагітністю, додавши копію
довідки лікаря про вагітність, однак
відповіді на цю заяву вона не отримала.

Оскільки роботодавець не звільнив її
за двома першими заявами, вона в цей же
день, а саме 31.12.2013 р. втретє звернулася
до відповідача з заявою про звільнення
за власним бажанням та враховуючи
святкові дні прохала її звільнити з
08.01.2014 р., до заяви додала оригінал
медичної довідки про вагітність.

Проте, не зважаючи на подані заяви про
звільнення за власним бажанням, 08.01.2014
р. вона електронною поштою отримала
наказ № 8-к про припинення з нею
трудового договору у зв'язку з втратою
довір'я, згідно п.2 ст. 41 КЗпП України.

12.02.2014 р. відповідач наказом № 158-к
скасував попередній наказ № 8-к від
08.01.2014 р. про її звільнення та звільнив
її з 08.01.2014 р. згідно п. 1 ст. 38 КЗпП
України за власним бажанням у зв'язку з
неможливістю продовжувати роботу
через вагітність.

Позивачка посилалась на те, що її
звільнення на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП є
незаконним, оскільки відповідач не
виконував законодавство про працю та
умови трудового договору, про що вона
зазначала в своїй першій заяві про
звільнення від 30.12.2013 р. Також вважає, що
в зв'язку з припиненням трудового
договору через порушення відповідачем
законодавства про працю, згідно ст. 44
КЗпП України має право на вихідну
допомогу в розмірі тримісячного
середнього заробітку.

Просила суд :

1. визнати незаконним та скасувати
наказ від 08.01.2014 р. № 8-к про припинення
трудового договору з ОСОБА_3 за втратою
довір'я, згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України;

2. визнати недійсним та скасувати запис
в трудовий книжці за № 24 від 08.01.2014 р.
про звільнення ОСОБА_3 з посади
керуючого магазином ТОВ "Трейдшуз" у
зв'язку зі втратою довір'я, згідно п.2
ст.41 КЗпП України;

3. зобов'язати ТОВ "Трейдшуз" видати
наказ про припинення трудового
договору з керуючим магазином ТОВ
"Трейдшуз" ОСОБА_3 на підставі ч. 3 ст. 38
КЗпП України;

4. зобов'язати ТОВ "Трейдшуз" змінити
запис у трудовий книжці ОСОБА_3 №24 від
08.01.2014 р. про припинення трудового
договору на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП
України, у зв'язку із втратою довір'я, на
запис про звільнення ОСОБА_3 з займаної
посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП
України, за власним бажанням;

5. стягнути з ТОВ "Трейдшуз" (код 37318684,
вул. Мечникова, 14/1, м. Київ, 01133) на
користь ОСОБА_3 вихідну допомогу у
розмірі тримісячного середнього
заробітку в розмірі 21282 грн. ;

6. стягнути з ТОВ "Трейдшуз" заподіяну
ОСОБА_3 незаконним звільненням
моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

Ухвалою суду від 17 квітня 2014 року позов
ОСОБА_3 були залишені без розгляду
позовні вимоги про:

1. визнати незаконним та скасувати
наказ від 08.01.2014 р. № 8-к про припинення
трудового договору з ОСОБА_3 за втратою
довір'я, згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України;

2. визнати недійсним та скасувати запис
в трудовий книжці за № 24 від 08.01.2014 р.
про звільнення ОСОБА_3 з посади
керуючого магазином ТОВ "Трейдшуз" у
зв'язку зі втратою довір'я, згідно п.2
ст.41 КЗпП України.

У травні 2014 року представник позивачки
подав заяву про уточнення позовних
вимог, а фактично частково доповнив і
частково змінив позовні вимоги
наступними :

1. визнати незаконним та скасувати
наказ від 12.02.2014 р. № 158-к про припинення
трудового договору з ОСОБА_3 за власним
бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України ;

2. зобов'язати відповідача видати наказ
про звільнення позивача на підставі ч.3
ст.38 КЗпП України;

3. зобов'язати відповідача змінити
запис у трудовій книжці позивача про
звільнення : з ч.1 ст.38 КЗпП України на ч.3
ст.38 КЗпП України;

4. стягнути з відповідача на користь
позивача вихідну допомогу у розмірі 3-х
місячного середнього заробітку в сумі
21282 грн. ;

5. стягнути з відповідача на користь
позивача заподіяну незаконним
звільненням моральну шкоду у розмірі
50000 грн.

При цьому позивачка посилалась на те,
що у зв'язку з незаконним звільненням
та порушенням її трудових прав вона
втратила дитину, відбувся зрив
вагітності, в зв'язку з чим вона зазнала
душевних страждань, розмір моральної
шкоди оцінює в 50000 грн.

Рішенням суду від 15 травня 2014 в
задоволенні позовних вимог відмовлено
у зв'язку з їх необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду і
постановлення нового рішення про
задоволення позовних вимог з тих
підстав, що судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, що у справі не були доведені
обставини, що мають значення для
справи, які суд визнав встановленими,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи та що судом були
порушені або невірно застосовані норми
матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів
справи вбачається наступне.

З 08 листопада 2012 року ОСОБА_3 перебувала
у трудових відносинах з ТОВ "Трейдшуз",
працювала на посаді керуючого
магазином, який знаходиться по вул.
Кооперативна, 1 у м. Суми (а.с.10).

Відповідно до наказу №158-12-13/Ин від 10
грудня 2013 року в магазині по вул.
Кооперативна, 1 у м. Суми 26 грудня 2013
року була проведена інвентаризація, за
результатами якої виявлено недостачу
товарно-матеріальних цінностей
(а.с.59-122).

08 січня 2014 року наказом № 8-к про
припинення трудового договору, ОСОБА_3
була звільнена з 08 січня 2014 року на
підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, за
втратою довір'я (а.с.9).

12 лютого 2014 року відповідач видав наказ
№ 158-к, яким :

1. скасував наказ № 8-к від 08 січня 2014
року про звільнення ОСОБА_3

2. звільнив ОСОБА_3 з 08 січня 2014 року
згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України за власним
бажанням у зв'язку з неможливістю
продовжувати роботу через вагітність
(підстава звільнення - заява ОСОБА_3 від
31.12.2013 р. та довідка про вагітність)
(а.с.132).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачем було обґрунтовано
звільнено позивачку з 08 січня 2014 року
згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України за власним
бажанням у зв'язку з неможливістю
продовжувати роботу через вагітність,
оскільки в останній заяві про своє
звільнення вона просила звільнити її
за власним бажанням та надала
відповідачу довідку про перебування в
стані вагітності; крім того, суд першої
інстанції виходив з недоведеності
того, що переривання вагітності ОСОБА_3
знаходиться в причинному зв'язку з
неправомірними діями відповідача та
порушенням ТОВ "Трейдшуз" трудових прав
позивачки.

Проте з такими висновками суду
повністю погодитися не можна, оскільки
суд дійшов їх без повного і всебічного
з'ясування дійсних обставин справи,
прав та обов'язків сторін в даних
правовідносинах та належної правової
оцінки зібраних у справі доказів.
Постановлене у справі рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову. При
цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України
звільнення вагітних жінок з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
не допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням. Обов'язкове
працевлаштування зазначених жінок
здійснюється також у випадках їх
звільнення після закінчення
строкового трудового договору.

Статтею 38 КЗпП України передбачається
: ч. 1 - працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні. У разі, коли
заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу,
власник або уповноважений ним орган
повинен розірвати трудовий договір у
строк, про який просить працівник; ч.3 -
працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

З матеріалів справи вбачається, що 30
грудня 2013 року ОСОБА_3 звернулася з
заявою на ім'я директора товариства про
звільнення її за власним бажанням,
просила звільнити у день подачі заяви,
мотивуючи це недотриманням норм
законодавства про працю (а.с.11).

Листом від 30 грудня 2013 року відповідач
відмовив ОСОБА_3 у звільненні у день
подачі заяви, оскільки ОСОБА_3 не
зазначила, які саме норми трудового
законодавства порушено підприємством
та повідомив, що ТОВ "Трейдшуз" у своїй
діяльності дотримується вимог
трудового законодавства України (а.с.12).

31 грудня 2013 року ОСОБА_3 по каналах
електронної пошти вдруге звернулась до
відповідача з заявою про її звільнення
за власним бажанням, просила звільнити
у день подачі заяви у зв'язку з
вагітністю, додавши копію довідки
лікаря про вагітність та заяву на
звільнення (а.с.13,15-16).

Не отримавши відповідь на названу
заяву, в цей же день, 31 грудня 2013 року,
ОСОБА_3 втретє звернулася до
відповідача з заявою про звільнення за
власним бажанням та враховуючи
святкові дні прохала її звільнити з 08
січня 2014 року, до заяви додала оригінал
медичної довідки про вагітність.
Вказана обставина визнається
сторонами по справі (а.с.14).

В обґрунтування своїх позовних вимог
про покладення на відповідача
обов'язку видати наказ про її
звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП
України позивачка посилалась на те, що
відповідач не виконував законодавство
про працю, умови колективного чи
трудового договору. Проте, ні під час
розгляду справи у суді першої
інстанції, ні під час розгляду справи у
суді апеляційної інстанції позивачка
не надала доказів, які б свідчили про
те, що на час подання нею заяви про
звільнення такі факти мали місце.

Вимоги роботодавця до позивачки про
погашення у добровільному порядку
нестачі матеріальних цінностей не
можна розцінювати як порушення з боку
відповідача законодавства про працю,
умови колективного чи трудового
договору, оскільки наявність такого
права у власника або уповноваженого
ним органу передбачене діючим
законодавством.

За наведених обставин не підлягають
задоволенню позовні вимоги про :
покладення на відповідача обов'язку
щодо видання наказу про звільнення за
ч.3 ст.38 КЗпП України; зобов'язання
відповідача змінити запис у трудовій
книжці про звільнення на підставі ч.3
ст.38 КЗпП України, а також стягнення
вихідної допомоги у розмірі 3-х
місячного середнього заробітку.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка не погодилась з наказом № 8-к
від 08 січня 2014 року про своє звільнення
на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, за
втратою довір'я.

14 січня 2014 року вона звернулась до
Територіальної державної інспекції з
питань праці у м. Києві з проханням
сприяти поновленню її порушених
трудових прав, а 05 лютого 2014 року -
звернулась з позовом до суду, у якому
просила визнати незаконним та
скасувати наказ № 8-к від 08 січня 2014
року про звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП
України ( ас.177).

Вбачається, що за наслідками перевірки
Територіальною державною інспекцією з
питань праці у м. Києві дотримання
відповідачем вимог трудового
законодавства, останнім 12 лютого 2014
року був виданий наказ № 158-к, яким :

1. був скасований наказ № 8-к від 08 січня
2014 року про звільнення ОСОБА_3;

2. ОСОБА_3 була звільнена з 08 січня
2014 року згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України за
власним бажанням у зв'язку з
неможливістю продовжувати роботу
через вагітність (підстава звільнення -
заява ОСОБА_3 від 31.12.2013 р. та довідка про
вагітність) (а.с.132).

Колегія суддів вважає, що після
скасування наказу № 8-к від 08 січня 2014
року у відповідача були підстави знову
повернутись до розгляду заяви
позивачки, поданої 31.12.2013 р. про її
звільнення за власним бажанням, так як
з поведінки позивачки та змісту її
позовних вимог вбачалось, що вона не
бажає поновлювати трудові відносини з
ТОВ "Трейдшуз".

Таким чином колегія суддів вважає, що
рішення власника або уповноваженого
ним органу в частині звільнення ОСОБА_3
за п. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним
бажанням у зв'язку з неможливістю
продовжувати роботу через вагітність, -
було прийняте з дотриманням вимог
діючого законодавства.

Проте, повторне звільнення позивачки
саме з 08 січня 2014 року не можна визнати
законним з наступних підстав.

Скасувавши в добровільному порядку
наказ № 8-к від 08 січня 2014 року,
відповідач тим самим погодився з
приписом Територіальної державної
інспекції з питань праці у м. Києві про
те, що цей наказ був виданий з
порушенням вимог ч.3 ст. 184 КЗпП України
щодо заборони звільнення вагітних
жінок з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. За таких
обставин період часу з 08 січня 2014 року
до видання другого наказу про
звільнення позивачки, тобто до 12 лютого
2014 року, являється для позивачки з
правової точки зору періодом
вимушеного прогулу, пов'язаного з її
незаконним звільненням.

Повторне рішення про звільнення
позивачки власник або уповноважений
ним орган прийняв лише 12 лютого 2014 року,
видавши з цього приводу відповідний
наказ.

За таких обставин наказ № 158-к від 12
лютого 2014 року про звільнення ОСОБА_3
підлягає зміні в частині дати її
звільнення, а саме, за цим наказом
ОСОБА_3 необхідно вважати звільненою не
з 08 січня 2014 року, а з 12 лютого 2014 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог
про стягнення моральної шкоди у
розмірі 50 000 грн. позивачка посилалась
на те, що в результаті її незаконного
звільнення з вини відповідача у неї
перервалась вагітність. Проте колегія
суддів вважає, що всі доводи позивачки
з цього приводу ґрунтуються на
припущеннях. Позивачка не надала
будь-яких доказів, які б з
достовірністю підтверджували, що
причиною переривання вагітності
позивачки є її звільнення за наказом №
8-к від 08 січня 2014 року.

В той же час заслуговують на увагу
доводи позивачки про те, що внаслідок
незаконного звільнення за наказом № 8-к
від 08 січня 2014 року були порушені її
трудові права, вона постійно
хвилювалась та була змушена прикладати
додаткових зусиль для організації
свого життя, витрачати свій час для
поновлення своїх порушених прав.

Згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Порядок відшкодування
моральної шкоди визначається
законодавством.

Ураховуючи характер порушених
трудових прав позивачки, обсяг
моральних страждань, які зазнала
позивачка наслідок порушення її
трудових прав, тривалість часу, на
протязі якого відбувалось порушення
трудових прав та який був витрачений
позивачкою для їх захисту, а також
виходячи з роз'яснень, наданих у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», засад розумності, виваженості
та справедливості, колегія суддів
вважає, що з відповідача на користь
позивачки підлягає стягненню 2000 грн. в
рахунок відшкодування заподіяної їй
моральної шкоди.

У зв'язку з частковим задоволенням двох
позовних вимог немайнового характеру
відповідно до ст. 88 ЦПК України за
розгляд справи у суді першої та
апеляційної інстанції з ТОВ "Трейдшуз"
підлягає стягненню судовий збір на
користь держави у розмірі 365 грн. 40 коп.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, пп. 3, 4 ч.1
ст.309, ст.ст.313, 314, 316 ЦПК України, колегія
суддів -

в и р і ш и л а
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 15 травня 2014 року скасувати і
ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Змінити наказ № 158-к від 12 лютого 2014
року про звільнення ОСОБА_3 в частині
дати звільнення :

вважати звільненою ОСОБА_3 за цим
наказом не з 08 січня 2014 року, а з 12
лютого 2014 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Трейдшуз" (код 37318684,
вул. Мечникова, 14/1, м. Київ, 01133) на
користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування
заподіяної їй моральної шкоди 2000 грн.
(дві тисячі грн.).

В іншій частині у задоволенні позову
відмовити у зв'язку з його
необґрунтованістю.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Трейдшуз" (код 37318684,
вул. Мечникова, 14/1, м. Київ, 01133) на
користь держави (КБКД 22030001, рахунок
0002, одержувач - УДКС у м. Суми (м.
Суми), 22030001, банк одержувача - ГУДКУ у
Сумській області, , МФО 837013)
365 грн. 40 коп. судових витрат по сплаті
судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу може бути оскаржене у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
рішенням апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -