Провадження № 2/369/269/14
РІШЕННЯ

Іменем України

19.06.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області у
складі:

головуючого судді
Волчка А.Я.,

за участю секретаря
Ткачук Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1,
Державної реєстраційної служби
України про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом передачі у
власність та усунення перешкод у
здійсненні права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ
«Дельта Банк», Позивач, Банк)
звернулось до Києво-Святошинського
районного суду Київської області з
позовом до ОСОБА_1, Державної
реєстраційної служби України про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом передачі у власність та
усунення перешкод у здійсненні права
власності.

Заявлені позовні вимоги
обґрунтовувало тим, що 14.04.2008 року між
АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено
договір про надання споживчого кредиту
№ 0.

Відповідно до умов вказаного договору,
ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 70 000, 00 дол.
США, який зобов'язувався повернути у
повному обсязі в строк до 16.04.2018
року або достроково зі сплатою 16,00 %
річних за користування кредитом.

Через неналежне виконання умов
договору про надання споживчого
кредиту у позичальника утворилась
заборгованість у розмірі 679 214,93 грн.,
яка складається з 57 903,90 дол. США, що
згідно курсу НБУ становить 462 825,87 грн. -
заборгованість за кредитом; 27 072,32 дол.
США, що згідно курсу НБУ становить 216
389,05 грн. - заборгованість по процентам
за користування кредитом; 0,00 грн. -
заборгованість за комісією за
користування кредитом.

З метою забезпечення виконання
грошових зобов'язань за вказаним
договором про надання споживчого
кредиту іпотекодавець ОСОБА_1 передав у
іпотеку нерухоме майно, а саме:
квартиру загальною площею 95,9 кв.м.,
житловою площею 95,0 кв.м., яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю
на підставі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно серія САВ
№ 001660, виданого 26.03.2007 року.

Обтяження нерухомого майна іпотекою
було зареєстровано Банком у порядку,
передбаченому законом у Єдиному
реєстрі заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна та у Державному
реєстрі іпотек.

На підставі рішення загальних зборів
акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ
«УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ
«УкрСиббанк», яке є правонаступником
усіх прав та зобов'язань АКІБ
«УкрСиббанк». 08 грудня 2011 року своє
право вимоги, що виникло з кредитного
договору у ПАТ «УкрСиббанк», останнім
передано ПАТ «Дельта Банк», що
підтверджується договором
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами від 08 грудня 2011 року. На
підставі ст. 514 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) та
вищезазначеного договору до Позивача
перейшло право вимоги, що виникло з
кредитного договору та договору
іпотеки у обсязі та на умовах, що
існували у первісного кредитора.

Враховуючи порушення прав
іпотекодержателя, Позивач просив суд
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом передачі предмету іпотеки у
власність іпотекодержателю у рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором.

У разі звернення стягнення на предмет
іпотеки, на думку Позивача, слід
припинити право власності Відповідача
на нерухоме майно на підставі ст. 346 ЦК
України, виселити його та членів його
сім'ї.

Відповідно до вимог законодавства,
Позивач направив Відповідачу письмову
вимогу про усунення порушень та
виконання зобов'язань, попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, вимогу про виселення усіх
мешканців, надання доступу до майна для
проведення оцінки та огляду покупцем,
зняття з реєстраційного обліку та з
вимогою передати ключі,
правовстановлюючі документи та
технічний паспорт, проте зазначені
вимоги не були виконані.

Позивач просив суд в рахунок виконання
основного зобов'язання щодо оплати
заборгованості у розмірі 679 214,13 грн. за
договором про надання споживчого
кредиту № 0 від 14.04.2008
року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк»
та ОСОБА_1 звернути стягнення на
предмет іпотеки, а саме квартиру
загальною площею 95,9 кв.м., житловою
площею 95,0 кв.м., яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 зобов'язати Державну
реєстраційну службу України здійснити
державну реєстрацію права власності на
вищезазначену квартиру; припинити
право власності ОСОБА_1, в тому числі
право володіння, користування та
розпорядження зазначеною квартирою;
припинити право користування
зазначеним житловим приміщенням усіх
мешканців, які там проживають та
зареєстровані; виселити із зазначеної
квартири ОСОБА_1 та усіх інших
мешканців; стягнути на користь Банку
витрати по сплаті судового збору.

Представник Позивача в судовому
засідання підтримав заявлені позовні
вимоги у повному обсязі, просив суд
позов задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином,
причини неявки суду не відомі.

Суд, вислухавши думку учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
приходить до висновку про відмову у
задоволенні позову з наступних
підстав.

Статтею 15 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) визначено, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: 1)
визнання права; 2) визнання правочину
недійсним; 3) припинення дії, яка
порушує право; 4) відновлення становища,
яке існувало до порушення; 5) примусове
виконання обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої статті 13 цього
Кодексу.

За правилами ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених
цим кодексом. Суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Особа, яка бере
участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд. Таке право можуть мати
особи (за винятком тих осіб, які не
мають цивільної процесуальної
дієздатності), в інтересах яких
заявлено вимоги.

Як встановлено в судовому засіданні,
14.04.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та
ОСОБА_1 укладено договір про надання
споживчого кредиту № 0.

На підставі рішення загальних зборів
акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ
«УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ
«УкрСиббанк», яке є правонаступником
усіх прав та зобов'язань АКІБ
«УкрСиббанк». 08 грудня 2011 року своє
право вимоги, що виникло з кредитного
договору у ПАТ «УкрСиббанк», останнім
передано ПАТ «Дельта Банк», що
підтверджується договором
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами від 08 грудня 2011 року. На
підставі ст. 514 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) та
вищезазначеного договору до Позивача
перейшло право вимоги, що виникло з
кредитного договору та договору
іпотеки у обсязі та на умовах, що
існували у первісного кредитора.

Статтею 512 ЦК України, передбачено, що
підставою для зміни кредитора є
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення прав вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України, до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до умов вищевказаного
договору, ОСОБА_1 отримав кредит у сумі
70 000, 00 дол. США, який зобов'язувався
повернути у повному обсязі в строк до
16.04.2018 року або достроково зі сплатою
16,00 % річних за користування кредитом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у
зобов'язанні встановлений строк його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК
України якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові, у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено,
що боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст.550 ЦК України визначено, що
право на неустойку виникає незалежно
від наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Через неналежне виконання умов
договору про надання споживчого
кредиту у позичальника утворилась
заборгованість у розмірі 679 214,93 грн.,
яка складається з 57 903,90 дол. США, що
згідно курсу НБУ становить 462 825,87 грн. -
заборгованість за кредитом; 27 072,32 дол.
США, що згідно курсу НБУ становить 216
389,05 грн. - заборгованість по процентам
за користування кредитом; 0,00 грн. -
заборгованість за комісією за
користування кредитом.

З метою забезпечення виконання
грошових зобов'язань за вказаним
договором про надання споживчого
кредиту іпотекодавець ОСОБА_1 передав у
іпотеку нерухоме майно, а саме:
квартиру загальною площею 95,9 кв.м.,
житловою площею 95,0 кв.м., яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю
на підставі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно серія САВ
№ 001660, виданого 26.03.2007 року.

Обтяження нерухомого майна іпотекою
було зареєстровано Банком у порядку,
передбаченому законом у Єдиному
реєстрі заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна та у Державному
реєстрі іпотек.

Згідно Закону України «Про іпотеку»,
іпотека - це вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця,згідно з
яким іпотекодержатель має право в
разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону
іпотекою може бути забезпечене
виконання дійсного зобов'язання або
задоволення вимоги, яка може виникнути
в майбутньому на підставі договору, що
набрав чинності. Іпотека має похідний
характер від основного зобов'язання і є
дійсною до припинення основоного
зобов'язання або до закінчення строку
дії іпотечного договору. У разі
порушення боржником основного
зобов'язання відповідно до іпотеки
іпотекодржатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
раунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами.

Відповідно до Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» від
03.06.2014 року, не може бути примусово
стягнуте (відчужене без згоди власника)
нерухоме житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України "Про заставу" та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України "Про іпотеку", якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не
може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) інше
майно (майнові права), яке відповідно до
законодавства або кредитного договору
підлягає стягненню з позичальника,
зазначеного у підпункті 1 цього пункту,
при недостатності коштів, одержаних
стягувачем від реалізації (переоцінки)
предмета застави (іпотеки); 3) кредитна
установа не може уступити (продати,
передати) заборгованість або борг,
визначений у підпункті 1 цього пункту,
на користь (у власність) іншої особи.

Цей Закон набирає чинності з дня його
опублікування та втрачає чинність з
дня набрання чинності законом, який
врегульовує питання особливостей
погашення основної суми
заборгованості, вираженої в іноземній
валюті, порядок погашення (урахування)
курсової різниці, що виникає у
бухгалтерському та/або податковому
обліку кредиторів та позичальників, а
також порядок списання пені та штрафів,
які нараховуються (були нараховані) на
таку основну суму заборгованості.

Протягом дії цього Закону інші закони
України з питань майнового
забезпечення кредитів діють з
урахуванням його норм.

Зважаючи на те, що згідно до умов
кредитного договору № 0 від
14.04.2008 року кредитні кошти надавались
в іноземній валюті на споживчі цілі,
виконання зобов'язання
забезпечувалось передачею в іпотеку
квартири, яка складається з трьох
житлових кімнат, загальною площею 95,9
кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, а отже, з урахуванням положень
наведеного вище Закону не може бути
примусово стягнуте майно (квартира),
яке є предметом іпотеки.

Крім того, слід зазначити, що
Постановою Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
за № 5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що у
разі, якщо іпотекодержатель не
реалізував способів позасудового
врегулювання звернення стягнення на
предмет іпотеки, зокрема, шляхом
укладення договору про задоволення
вимог іпотекодержателя, який
передбачав би передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки у рахунок виконання
основного зобов'язання (відповідне
застереження в іпотечному договорі,
прирівнюється до такого договору за
своїми правовими наслідками та
передбачає передачу іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки в
рахунок виконання основного
зобов'язання ), він має право звернутися
до суду з позовом про звернення
стягнення на предмет іпотеки
відповідно до статті 39 Закону України
«Про іпотеку», а не з позовом про
визнання права власності на нерухоме
майно.

За змістом пп. 4.1. - 4.5 договору іпотеки
від 14 квітня 2008 року іпотекодержатель
має право звернення стягнення на
предмет іпотеки, зокрема, у разі
порушення іпотекодавцем будь-якого
зобов'язання за цим договором або
будь-якого зобов'язання, що забезпечено
іпотекою за цим договором. Звернення
стягнення здійснюється на підставі:
рішення суду, виконавчого напису
нотаріуса, позасудового врегулювання у
відповідності до умов цього договору
та Закону України «Про іпотеку», з
інших, передбачених законодавством
України, підстав. Право визначення
підстави і способу звернення стягнення
належить іпотекодержателю.

Аналізуючи вищевказані норми закону та
з'ясувавши обставини справи, суд
прийшов до висновку, що Позивач
фактично подав позов про визнання
права власності на нерухоме майно, не
реалізувавши при цьому своє право
позасудового врегулювання звернення
стягнення на предмет іпотеки визначене
застереженням.

Так, Позивачем, не було реалізовано
такий спосіб позасудового
врегулювання звернення стягнення на
предмет іпотеки як укладення договору
про задоволення вимог
іпотекодержателя, який би передбачав
передачу іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки (ст.37
Закону України "Про іпотеку") у рахунок
виконання основного зобов`язання, у
розділі 4 договору іпотеки "Звернення
стягнення" такий спосіб звернення
стягнення на предмет іпотеки як
набуття права власності
іпотекодержателя на предмет іпотеки не
передбачено, положення договору
іпотеки про те, що право визначення
підстави та способу звернення
стягнення належить іпотекодержателю,
не є встановленням такого способу
звернення стягнення на предмет іпотеки
як набуття права власності
іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Таким чином, договір іпотеки в розділі
«Звернення стягнення» не передбачає
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом визнання права власності на
предмет іпотеки, а також сторонами
не було укладено окремого договору
щодо звернення стягнення не предмет
іпотеки шляхом визнання права
власності в позасудовому порядку.
Порушене право банку підлягає захисту
шляхом звернення до суду з позовом про
звернення стягнення на предмет іпотеки
відповідно до ст. 39 Закону України "Про
іпотеку", а не з позовом про визнання
права власності на нерухоме майно.

В даному випадку позивач на захист
свого права мав би подати позов у
відповідності до ст. 39 Закону України
«Про іпотеку», яка передбачає спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої статтею 38 цього Закону, що
відповідно надає Відповідачу інший
обсяг прав, як зокрема і при
позасудовому врегулюванні, оскільки
рішення про реєстрацію права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно, що
є предметом іпотеки, може бути
оскаржено іпотекодавцем у суді (ст. 37
Закону).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону
України "Про іпотеку" іпотекодержатель
набуває предмет іпотеки у власність за
вартістю, визначеною на момент такого
набуття на підставі оцінки предмета
іпотеки суб`єктом оціночної
діяльності. Звертаючись до суду з
вказаним позовом, позивач таку
вартість предмета іпотеки не визначив.

А тому зважаючи на вищевикладене та
те, що суд не знаходить підстав для
задоволення первісної позовної вимоги,
не підлягають також задоволенню
похідні позовні вимоги щодо
зобов'язання здійснити державну
реєстрацію права власності на спірне
нерухоме майно, припинення права
власності, виселення іпотекодавця та
усіх інших мешканців.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі ст. ст. 10, 11, 15,16, 514, 549, 550, 1049,
1050 Цивільного кодексу України,
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
за № 5 від 30.03.2012 року, ст. 37, 38, 39 Закону
України «Про іпотеку», Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» від 03.06.2014 року та керуючись ст.
ст. 3, 4, 10, 15, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,
-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_1, Державної реєстраційної
служби України про звернення стягнення
на предмет іпотеки шляхом передачі у
власність та усунення перешкод у
здійсненні права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками
цивільного процесу в апеляційному
порядку до Апеляційного суду Київської
області через Києво-Святошинський
районний суд Київської області шляхом
подання апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
А.Я.Волчко