Справа № 357/3554/14 Головуючий у І
інстанції Голуб А.В.Провадження №
22-ц/780/4319/14 Доповідач у 2
інстанції ПриходькоКатегорія 18
УХВАЛА

Іменем України

23 липня 2014 року колегія судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Малорода О.І.,
Олійника В.І.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 28 травня 2014 року за позовом ОСОБА_1
до Громадської організації «Спілка
дрібних підприємців», третя особа
голова Громадської організації
«Спілка дрібних підприємців» Яценко
Людмила Степанівна про зміну
формулювання причин звільнення, дати
звільнення і стягнення заробітної
плати та вихідної допомоги,-

встановила:

у березні 2013 року до суду звернувся
позивач з вказаним позовом.

Посилався на те, що 08. 01.2003 року наказом
№ 2-2 від 30.12.2002 року він був зарахований
на посаду інспектора ГО «Спілка
дрібних підприємців» м. Біла Церква
Київської області за трудовим
договором.

Позивач вказував на те, що в травні 2012
року йому стало відомо про те, що з його
заробітної плати податки та єдиний
соціальний внесок не сплачується вже
більше року і це послугувало тому, що
він не може користуватися соціальними
пільгами і йому не враховувався
страховий стаж (за весь період несплати
внесків), розуміючи, що працюючи він не
має гарантованого розміру заробітної
плати, ніяких соціальних гарантій
передбачених чинним законодавством
для працівника, права на відпустку,
права на оплату листа
непрацездатності, права на охорону
праці, права на допомогу по безробіттю,
права на соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві й
професійних захворювань позивач
написав заяву про своє звільнення з
роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України
(невиконання роботодавцем
законодавства про працю та умови
колективного договору).

Позивач посилався на те, що директор ГО
«Спілка дрібних підприємців» м. Біла
Церква Яценко Л.С. відмовилася приймати
від нього заяву про звільнення та
внести запис про звільнення до
трудової книжки, що змусило позивача
направити заяву про звільнення з
роботи поштою 16.04.2013 року.

Також вказував на те, що останній раз
заробітну плату він отримав у грудні
місяці 2012 року, а за січень та лютий 2013
року заробітна плата позивачу не
виплачена, директор Яценко Л.С. до
роботи його не допускає і звільнити з
роботи відмовляється. Позивач
посилався на те, що за період його
роботи директор ГО «Спілка дрібних
підприємців» м. Біла Церква, Київської
області Яценко Л.С. (роботодавець)
жодного разу при виплаті заробітної
плати не надавала йому довідок
передбачених ст.30 Закону України «Про
оплату праці», та не пояснювала на те
причини.

Позивач скористався своїм правом, щодо
розірвання трудового договору, так як
роботодавець не виконує умови
законодавства про працю та
колективного договору, та подав заяву
про своє звільнення з роботи, заява не
була прийнята та погоджена директором
ГО «Спілка дрібних підприємців» Яценко
Л.С., що змусило направити заяву поштою,
позивач намагався відновити свої
порушені права в досудовому порядку
(через органи прокуратури), але до
реального результату це не привело.
Позивач посилався на те, що щодо причин
звільнення з роботи, належного
оформлення трудової книжки та
належного розрахунку він подавав позов
до Білоцерківського міськрайонного
суду Київської області по якому було
відкрито провадження справа № 357/12769/13-ц
2/357/3933/13, та його позовні вимоги були
задоволені частково, а саме позивача
було звільнено з роботи по наказу № 2
від 30.05.2012 року за ч.1 ст.41 КЗпП України
за систематичні, умисні винні дії
працівника, який безпосередньо
обслуговує грошові кошти, що дають
підстави для виявлення недовіри
працівнику.

Вказував на те, що він не може
погодитися з даним формулюванням для
звільнення, оскільки ніхто
документально не покладав на нього
обов»язків щодо обслуговування
грошових чи товарних цінностей, ні
посадовою інструкцією, ні договором
матеріальної відповідальності, а також
в штатному розписі була відсутня
навіть посада інспектора фінансової
звітності. Позивач також вказував на
те, що він не може погодитися з тим, що
його звільнено 30.05.2012 року, адже наказ
про своє звільнення він побачив тільки
в судовому засіданні при розгляді
справи за його позовом, а також
відмітку в трудовій книжці було
зроблено в судовому засіданні, а тому
позивач просить провести його
звільнення з 01.12.2013 року.

Також вказував на те, що він в грудні
місяці 2013 року звертався з аналогічним
позовом до Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області,
але суддею Бондаренко О.В. за його
заявою було закрито провадження по
справі № 357/1746/13-ц 2/357/547/14.

Позивач просив зобов»язати
роботодавця ГО «Спілка дрібних
підприємців» м. Біла Церква Київської
області змінити формулювання причин та
дати звільнення гр. ОСОБА_1 з посади
інспектора відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП
України з 01.12.2013 року та внести
відповідний запис до трудової книжки;
зобов»язати роботодавця ГО «Спілка
дрібних підприємців» м. Біла Церква
провести розрахунки з гр. ОСОБА_1
відповідно до ст.44 КЗпП України
відповідно до доданого до позовної
заяви розрахунку; стягнути з
роботодавця ГО «Спілка дрібних
підприємців» м. Біла Церква Київської
області гр. ОСОБА_1 заробітну плату за 11
місяців 2013 року відповідно до доданого
до позовної заяви розрахунку.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 28 травня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в яких
посилається на те, що рішення винесено
з порушенням норм процесуального та
матеріального права, просив скасувати
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 28 травня 2014 року та ухвалити нове,
яким задовольнити заявлені позовні
вимоги.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1
перебував в трудових відносинах з
відповідачем. Відповідно до наказу №2-к
від 30.12.2002 року ОСОБА_1 з 01.01.2003 року був
прийнятий на роботу на посаду
інспектора за трудовим договором.
Наведене підтверджується копією
трудової книжки позивача, поясненнями
позивача, частково вказане підтвердила
і представник відповідача Яценко Л.С.
та третя особа Яценко Л.С.

Також, в наказі №2 від 27.02.2011 року в.о.
голови ГО «Спілка дрібних підприємців»
Липового С.А. було зазначено: 1.
Повідомити штатних працівників Спілки
про неможливість сплачувати податки та
виплачувати заробітну плату в зв»язку
з відсутністю коштів; 2. Штатні
працівники мають право звільнитися за
власним бажанням або пережити скрутні
часи для всіх підприємців міста,
працюючи на громадських засадах; 3.
Юрисконсульту ОСОБА_4 ознайомити з
наказом штатних працівників Спілки. У
вказаному наказі зазначено, що з
наказом ознайомлені та заперечень не
мають: ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6
Наведене підтверджується копією
вказаного наказу / а.с. 226, та а.с. 50
цивільної справи № 357/12769/13-ц 2/357/3933/13/,
поясненнями позивача, представника
відповідача Яценко Л.С., третьої особи
Яценко Л.С. ОСОБА_1 у суді підтвердив, що
з вищевказаним наказом він був
ознайомлений під розпис. Також позивач,
представник відповідача Яценко Л.С. та
третя особа Яценко Л.С. у суді
підтвердили, що після видачі вказаного
наказу ОСОБА_1 не подавав відповідачу
заяву про звільнення з роботи.

17.05.2012 року ОСОБА_1 звернувся до голови
«Спілки дрібних підприємців» Яценко
Л.С. із заявою про звільнення його з
роботи за власним бажанням з 21.05.2012
року. Наведене підтверджується копією
вказаної заяви від 17.05.2012 року
цивільної справи № 357/12769/13-ц 2/357/39 33/13/,
поясненнями ОСОБА_1, представника
відповідача Яценко Л.С. та третьої
особи Яценко Л.С.

Встановлено, що на вказану заяву від
17.05.2012 року голова «Спілки дрібних
підприємців» Яценко Л.С. 19.05.2012 року
надала ОСОБА_1 письмову відповідь в
якій зазначила, що вона звільнить
ОСОБА_1 з роботи тільки в тому разі, якщо
він здасть фінансові звіти за зібрані
та витрачені кошти за період його
участі в роботі проти Спілки, Яценко
Л.С., ОСОБА_7 Наведене підтверджується
копією відповіді Яценко Л.С. від 19.05.2012
року, поясненнями ОСОБА_1, представника
відповідача Яценко Л.С., та третьої
особи Яценко Л.С.

Згідно до наказу №2 від 30.05.2012 року
ОСОБА_1 був звільнений з посади
інспектора фінансової звітності
згідно пункту 2 частини 1 ст.41 КЗпП
України за систематичні винні дії.
Наведене підтверджується поясненнями
учасників процесу, копією трудової
книжки позивача, копією наказу №2 від
30.05.2012 року /а.с.25, а.с.77 цивільної справи
№357/12769/13-ц 2/357/3933/13/.

Головою правління ГО «Спілка дрібних
підприємців» Яценко Л.С. було видано
наказ №2 від 30.05.2012 року «Про звільнення
інспектора фінансової звітності
ОСОБА_1 за винні дії, який безпосередньо
обслуговував грошові, товарні цінності
і втратив довіру зі сторони Правління
Спілки». У вказаному наказі зазначено,
що з листопада 2011 року ОСОБА_1 за весь
період роботи інспектором фінансової
звітності Громадської організації
«Спілка дрібних підприємців» в
обов»язки якого входило здавання
фінансової звітності в Білоцерківську
ОДПІ систематично збирав членські
внески підприємців Спілки, але кошти в
банк на рахунок Спілки не вносилися.

Також у наказі вказано, що відповідно
наказу по Спілці (Липового С.А.) ОСОБА_1
дав згоду працювати без заробітної
плати і повинен був збирати членські
внески без отримання зарплати і
зібрані кошти з підприємців, є коштами
і власністю Спілки і вони повинні бути
здані на рахунок Спілки в банк, із
вищезазначеного вбачаються винні дії
при обслуговуванні грошей і грубі
порушення чинного законодавства
ОСОБА_1 В п.1 вказаного вище наказу
зазначено: звільнити інспектора
фінансової звітності ОСОБА_1 за
систематичні, умисні винні дії при
обслуговуванні грошових, товарних
цінностей з 04.11.2012 року - збирання
членських внесків підприємців Спілки,
не здачу на рахунок Спілки зібраних
внесків в банк, по пункту 2 частини 1
статті 41 КЗпП України, з 30.05.2012 року. В
п.п.2,3,4,5 вказаного наказу також
зазначено: 2. ОСОБА_1 негайно здати звіти
з письмовими оригінальними
документами за отримані і витрачені
кошти Правлінню Спілки; 3. У разі не
здачі фінансової звітності ОСОБА_1
матеріали справи будуть передані у
правоохоронні органи; 4. ОСОБА_1
самовільно забрану з офісу свою
трудову книжку здати правлінню Спілки
для відповідних записів про звільнення
відповідно пункту 1 цього наказу; 5.
наказ ОСОБА_1 оголосити під розписку і
видати копію наказу. В наказі вказані
підстави його видачі: заява ОСОБА_1 від
17.05.2012 року, копії квитанцій про збір
членських внесків ОСОБА_1 ( 300 шт.).
Наведене підтверджується копією
вказаного наказу /а.с.25, а.с.77 цивільної
справи №357/12769/13-ц 2/357/3933/13/.

З матеріалів справи вбачається, що
копію вказаного наказу про звільнення
ОСОБА_1 отримав 14.11.2013 року, що
вбачається з матеріалів цивільної
справи за № 357/12769/13-ц 2/357/3933/13.

16.04.2013 року ОСОБА_1 направив поштою
заяву на ім»я голови «Спілки дрібних
підприємців» Яценко Л.С. від 15.04.2013 року
в якій просив звільнити його з роботи
за власним бажанням з 16.04.2013 року.
Наведене підтвердили у суді позивач та
представник відповідача Яценко Л.С.,
третя особа Яценко Л.С., а також вказане
підтверджується копією вказаної заяви
/а.с.22, а.с.79,80 цивільної справи №
357/12769/13-ц 2/357/3933/13/, копіями описів
Укрпошти від 16.04.2010 року, та копіями
фіскальних чеків Укрпошти від 16.04.2013
року /а.с.24/. Яценко Л.С. підтвердила, що
вона отримала копію заяви ОСОБА_1 про
звільнення від 15.04.2013 року в квітні 2013
року але вона на вказану заяву не
реагувала, оскільки ОСОБА_1 на той час
вже був звільнений з роботи.

11.09.2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Білоцерківського міськрайонного суду
з позовом до ГО «Спілка дрібних
підприємців» м. Біла Церква Київської
області, третя особа директор ГО
«Спілка дрібних підприємців» м. Біла
Церква Київської області Яценко Л.С.
про звільнення з роботи, внесення
запису про звільнення до трудової
книжки та виплату заробітної плати та
вихідної допомоги. У своїй позовній
заяві ОСОБА_1 просив зобов»язати
роботодавця ГО «Спілка дрібних
підприємців» м. Біла Церква Київської
області провести його звільнення з
посади інспектора відповідно до ч.3
статті 38 КЗпП України та внести
відповідний запис до трудової книжки;
зобов»язати роботодавця ГО «Спілка
дрібних підприємців» м. Біла Церква
провести розрахунки з гр. ОСОБА_1
відповідно до статті 44 КЗпП України;
зобов»язати роботодавця ГО «Спілка
дрібних підприємців» м. Біла Церква
Київської області провести виплати
ОСОБА_1 заробітної плати з урахуванням
раніше виплачених коштів. Наведене
підтверджується матеріалами цивільної
справи № 357/12769/13-ц 2/357/3933/13.

З матеріалів цивільної справи
№357/12769/13-ц2/357/3933/13 вбачається, що під час
розгляду вказаної справи в судовому
засіданні 14.11.2013 року ОСОБА_1 отримав
копію наказу про його звільнення з
роботи №2 від 30.05.2012 року, а також в
судовому засіданні 14.11.2013 року у
трудову книжку ОСОБА_1, яка знаходилася
у нього на руках, було внесено запис про
його звільнення з посади інспектора
фінансової звітності згідно пункту 2
частини 1 ст.41 КЗпП України за
систематичні, умисні винні дії /а.с.89
цивільної справи №357/12769/13-ц2/357/3933/13/.
Наведене вище також підтверджується
поясненнями учасників процесу.

Крім вказаного, з матеріалів
вищевказаної цивільної справи
вбачається, що 14.11.2013 року ухвалою
Білоцерківського міськрайонного суду
під головуванням судді Кошель Л.М. було
винесено ухвалу про залишення без
розгляду позову ОСОБА_1 до ГО «Спілка
дрібних підприємців», третя особа
голова ГО «Спілка дрібних підприємців»
Яценко Л.С. про звільнення з роботи,
внесення запису про звільнення до
трудової книжки, виплату заробітної
плати та вихідної допомоги на підставі
п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України, оскільки
позивачем ОСОБА_1 було подано суду
заяву про залишення вказаного позову
без розгляду. Вказана ухвала не
оскаржувалася до Апеляційного суду
Київської області учасниками процесу
та набрала законної сили.

02.12.2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Білоцерківського міськрайонного суду
з позовом до ГО «Спілка дрібних
підприємців» м. Біла Церква Київської
області, третя особа директор ГО
«Спілка дрібних підприємців» м. Біла
Церква Київської області Яценко Л.С.
про зміну формулювання причини
звільнення, дати звільнення і
стягнення заробітної плати та вихідної
допомоги.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1
просив зобов»язати роботодавця ГО
«Спілка дрібних підприємців» м. Біла
Церква Київської області змінити
формулювання причин та дати звільнення
гр. ОСОБА_1 з посади інспектора
відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України та
внести відповідний запис до трудової
книжки; зобов»язати роботодавця ГО
«Спілка дрібних підприємців» м. Біла
Церква провести розрахунки з гр. ОСОБА_1
відповідно до ст. 44 КЗпП України;
зобов»язати роботодавця ГО «Спілка
дрібних підприємців» м. Біла Церква
Київської області провести виплати гр.
ОСОБА_1 заробітної плати з урахуванням
раніше виплачених коштів.

Ухвалою Білоцерківського
міськрайонного суду від 24.02.2014 року під
головуванням судді Бондаренко О.В. було
винесено ухвалу про залишення без
розгляду позову ОСОБА_1 до ГО «Спілка
дрібних підприємців» м. Біла Церква
Київської області, третя особа
директор ГО «Спілка дрібних
підприємців» м. Біла Церква Київської
області Яценко Л.С. про зміну
формулювання причин звільнення, дати
звільнення і стягнення заробітної
плати та вихідної допомоги на підставі
п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України, оскільки
позивачем ОСОБА_1 було подано суду
заяву про залишення вказаного позову
без розгляду.

Вказана ухвала не оскаржувалася до
Апеляційного суду Київської області
учасниками процесу та набрала законної
сили. Наведене підтверджується
матеріалами цивільної справи № 357/17461/
13-ц 2/357/547/14.

При вирішенні вказаного спору суд
виходив з наступного.

У відповідності до вимог ст.3 ЦПК
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Керуючись ч.1 п.2 ст.41 КЗпП України в
редакції яка діяла на час винесення
наказу №2 від 30.05.2012 року, крім підстав,
передбачених статтею 40 цього Кодексу,
трудовий договір з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу може
бути розірваний також у випадку винних
дій працівника, який безпосередньо
обслуговує грошові, товарні або
культурні цінності, якщо ці дії дають
підстави для втрати довір'я до нього з
боку власника або уповноваженого ним
органу.

В п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.1992 року №9 зі змінами
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» вказано, що при розгляді справ
про поновлення на роботі осіб,
звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП,
судам слід враховувати, що розірвання
трудового договору з цих підстав не є
заходом дисциплінарного стягнення і
тому вимоги статей 148, 149 КЗпП про строк
і порядок застосування дисциплінарних
стягнень на ці випадки не поширюються.
Разом з тим при вирішенні справ про
звільнення з цих підстав суди мають
брати до уваги відповідно час, що
пройшов з моменту вчинення винних дій
чи аморального проступку, наступну
поведінку працівника і інші конкретні
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Звільнення з підстав втрати довіри (п.3
ст.41 КЗпП) суд може визнати
обґрунтованим, якщо працівник, який
безпосередньо обслуговує грошові або
товарні цінності (зайнятий їх
прийманням, зберіганням,
транспортуванням, розподілом і т.п.)
вчинив умисно або необережно такі дії,
які дають власнику або уповноваженому
ним органу підстави для втрати до нього
довір»я (зокрема, порушення правил
проведення операцій з матеріальними
цінностями). При встановленні у
передбаченому законом порядку факту
вчинення працівниками розкрадання,
хабарництва і інших корисливих
правопорушень ці працівники можуть
бути звільнені з підстав втрати довір'я
до них і у тому випадку, коли зазначені
дії не пов»язані з їх роботою.

Обов»язок доведення законності
звільнення та дотримання встановленої
процедури звільнення покладається на
роботодавця.

Відповідачем не було надано до суду
належних та безспірних доказів про те,
що ОСОБА_1 являвся працівником, який
безпосередньо обслуговував грошові,
товарні цінності.

ОСОБА_1 та представник відповідача
Яценко Л.С. підтвердили, що посадова
інструкція інспектора чи інспектора
фінансової звітності ГО «Спілка
дрібних підприємців» у відповідача
відсутні, оскільки такі інструкції не
розроблялися і не затверджувалися
відповідачем, також останні
підтвердили і те, що ГО «Спілка дрібних
підприємців» із ОСОБА_1 не було
укладено договору про матеріальну
відповідальність ОСОБА_1

Відповідачем не надано до суду
належних, безспірних доказів на
підтвердження винних дій ОСОБА_1, як
працівника, який безпосередньо
обслуговував грошові, товарні цінності
(умисне чи необережне порушення правил
проведення операцій з матеріальними
цінностями), які б давали відповідачу
підстави для втрати до нього довір»я.

Також відповідачем не було надано до
суду доказів про те, що ОСОБА_1 працював
на посаді інспектора фінансової
звітності ГО «Спілка дрібних
підприємців», а також про те, з якого
часу ОСОБА_1 працював на посаді
інспектора фінансової звітності ГО
«Спілка дрібних підприємців».

В матеріалах справи відсутні відомості
щодо проведення відповідачем
перевірки з метою встановлення розміру
збитків спричинених відповідачу,
причини виникнення нестачі
матеріальних цінностей, встановлення
винних осіб.

Виходячи з наведеного, суд вірно оцінив
обставини справи, за яких не можна
визнати законним наказ голови
правління ГО «Спілка дрібних
підприємців» Яценко Л.С. №2 від 30.05.2012
року про звільнення позивача з роботи
за п. 2 ч.1 ст.41 КЗпП України за
систематичні умисні винні дії.

Як вже було зазначено вище в рішенні
суду 17.05.2012 року ОСОБА_1 звернувся до
голови «Спілки дрібних підприємців»
Яценко Л.С. із заявою про звільнення
його з роботи за власним бажанням з
21.05.2012 року.

Згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник
має право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Таким чином за відсутності правових
підстав для звільнення ОСОБА_1 з роботи
за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, та за
наявності його заяви про звільнення за
власним бажанням, відповідач
зобов»язаний був звільнити його з
роботи за ч.1 ст.38 КЗпП України.

У відповідності до ч.3 ст.38 КЗпП,
працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

ОСОБА_1 в травні 2012 року не надавав
відповідачу заяву про звільнення його
з роботи з підстав передбачених ч.3 ст.38
КЗпП України, а саме: щодо розірвання
трудового договору за власним
бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.
Наведене підтвердили у судовому
засіданні позивач, представник
відповідача Яценко Л.С., третя особа
Яценко Л.С.

Суд вірно не приймає до уваги заяву
ОСОБА_1 від 16.04.2013 року на ім»я директора
ГО «Спілка дрібних підприємців» Яценко
Л.С. про звільнення його з роботи за ч. 3
ст. 38 КЗпП України /а.с.18 цивільної
справи №357/12769/13-ц 2/357/3933/13/, оскільки
позивач не надав до суду належних та
безспірних доказів щодо того, що він
звертався до відповідача з
вищевказаною заявою.

Суд також вірно не приймає до уваги
заяву ОСОБА_1 на ім»я голови «Спілки
дрібних підприємців» Яценко Л.С. від
15.04.2013 року в якій останній просив
звільнити його з роботи за власним
бажанням з 16.04.2013 року, оскільки вказана
заява була подана позивачем вже після
звільнення його з роботи відповідно до
наказу №2 від 30.05.2012 року, суд також
вважає, що позивач не надав до суду
належних та безспірних доказів про те,
що після винесення вказаного наказу і
по 03.01.2013 року включно він продовжував
працювати у відповідача.

Таким чином, суд робить правильний
висновок про те, що звільнення ОСОБА_1
проведено з порушенням трудового
законодавства, враховуючи те, що
позивач продовжувати трудові
відносини з відповідачем не бажає і
бажає захистити своє порушене право
шляхом визнання звільнення незаконним,
і не поновлюючи його на роботі, просить
зобов»язати відповідача змінити
формулювання причин та дати його
звільнення з посади інспектора
відповідно до ч. 3 ст.38 КЗпП України з
01.12.2013 року та внести відповідний запис
до трудової книжки (звільнений з посади
за власним бажанням, так як
роботодавець не виконує законодавство
про працю, умови колективного чи
трудового договору).

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України, суди
розглядають справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін.

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України, у
разі визнання формулювання причини
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне за собою
поновлення працівника на роботі, орган,
який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і
вказати в рішенні причину звільнення у
точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства та з посиланням
на відповідну статтю (пункт) закону.

За змістом вказаної статті КЗпП
України, зміна формулювання причини
звільнення працівника можлива за
рішенням суду у разі, коли така зміна не
тягне за собою поновлення працівника
на роботі, тобто не пов»язана із
незаконністю самого звільнення, а
стосується неправильного формулювання
роботодавцем його причини.

Суд вірно вважає, що позивачу необхідно
відмовити в задоволенні його позову у
частині його позовних вимог про
зобов»язання відповідача змінити
формулювання причин та дати звільнення
гр. ОСОБА_1 з посади інспектора
відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України з
01.12.2013 року та внесення відповідного
запису до трудової книжки (звільнений з
посади за власним бажанням, так як
роботодавець не виконує законодавство
про працю, умови колективного чи
трудового договору), оскільки, як
встановлено у суді, позивач не надавав
відповідачу заяву про звільнення його
з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП
України, а надавав відповідачу заяву
про звільнення його з роботи на
підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України.

Відповідач згоди на звільнення
позивача за ч.3 ст.38 КЗпП України не
надавав. А тому, суд вірно вважає, що
вказані позовні вимоги позивача до
задоволення не підлягають, бо ці вимоги
є необґрунтованими, оскільки змінивши
формулювання причини звільнення, суд
за власною ініціативою змінив би
правову підставу звільнення, хоча
зміна формулювання причини звільнення
допускається у тому випадку, коли
формулювання є неправильним або не
відповідає чинному законодавству.

Суд правильно не бере до уваги копії
акту від 31.05.2012 року про відмову
ознайомитись з наказом про звільнення,
оскільки на підтвердження обставин
викладених у вказаному акті
відповідачем не було надано суду
належних та безспірних доказів.

Також суд правильно не приймає до уваги
заперечення представника відповідача
Яценко Л.С. про те, що ОСОБА_1 був
прийнятий на роботу у ГО «Спілка
дрібних підприємців» за
цивільно-правовим договором, та про те,
що ОСОБА_1 не являвся штатним
працівником ГО «Спілка дрібних
підприємців», оскільки вказані
заперечення спростовуються
вищевикладеними у рішенні суду
доказами, а відповідачем не було надано
відповідно до ст.60 ЦПК України доказів
на підтвердження вказаних заперечень.

Суд також правильно не приймає до уваги
також посилання представника
відповідача Яценко Л.С. про те, що
неможливо надати суду копію наказу про
прийняття ОСОБА_1 на роботу, оскільки
наказ вилучений аудиторською фірмою
01.04.2011 року згідно акту
прийому-передачі і на даний час наказ
не повернутий, оскільки в копії
вказаного акту -прийому передачі від
01.04.2011 року /а.с.96/ відсутні відомості
про передачу ГО «Спілка дрібних
підприємців» аудиторській фірмі
наказу про прийняття на роботу ОСОБА_1

Позивач просив в судовому порядку
зобов»язати відповідача провести
розрахунки з гр. ОСОБА_1 відповідно до
ст.44 КЗпП України відповідно до
доданого до позовної заяви розрахунку,
а саме: 3 441 грн. (з розрахунку 1147 х 3).

Згідно з ст.44 КЗпП України, при
припиненні трудового договору з
підстав, зазначених у пункті 6 статті 36
та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу,
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі не менше середнього
місячного заробітку; у разі призову або
вступу на військову службу,
направлення на альтернатив ну
(невійськову) службу (пункт 3 статті 36) -
у розмірі двох мінімальних заробітних
плат; внаслідок порушення власником
або уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39) - у
розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку.

Суд вірно встановив, що позивачу
необхідно відмовити в задоволенні його
позову в частині зобов»язання
відповідача провести розрахунки з гр.
ОСОБА_1 відповідно до ст.44 КЗпП України
відповідно до доданого до позовної
заяви розрахунку, а саме: 3 441 грн. (з
розрахунку 1147х3), бо вказана вимога
необґрунтована позивачем, оскільки
трудовий договір із ОСОБА_1 був
припинений з підстав передбачених п.2
ч.1 ст.41 КЗпП України і виплата вихідної
допомоги ОСОБА_1 в даному випадку за
ст.44 КЗпП України не передбачена. Крім
вказаного, як зазначено вище в рішенні
суду, судом позивачу було відмовлено у
задоволенні його позову в частині
позовних вимог позивача про
зобов»язання відповідача змінити
формулювання причин та дати звільнення
гр. ОСОБА_1 з посади інспектора
відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України з
01.12.2013 року та внесення відповідного
запису до трудової книжки (звільнений з
посади за власним бажанням, так як
роботодавець не виконує законодавство
про працю, умови колективного чи
трудового договору), а тому суд вважає,
що в задоволенні вказаної позовної
вимоги також необхідно відмовити з
підстав, які вже зазначені вище в
рішенні суду, оскільки вказана позовна
вимога є похідною від вищевказаних
вимог про зміну формулювання причин та
дати звільнення позивача з посади
інспектора ГО «Спілка дрібних
підприємців».

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України,
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки. У ч.2
цієї ж статті вказано, що у разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

У відповідності до ст.234 КЗпП України, у
разі пропуску з поважних причин
строків, установлених статтею 233 цього
Кодексу, районний, районний у місті,
міський чи міськрайонний суд може
поновити ці строки.

Також, п.4 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.1992 року №9 (зі
змінами) «Про практику розгляду судами
трудових спорів» вказано, що
встановлені статтями 228,223 КЗпП строки
звернення до суду застосовуються
незалежно від заяви сторін. У кожному
випадку суд зобов'язаний перевірити і
обговорити причини пропуску цих
строків, а також навести у рішенні
мотиви, чому він поновлює або вважає
неможливим поновити порушений строк.
Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк
поширюється на всі випадки звільнення
незалежно від підстав припинення
трудового договору. Якщо місячний чи
тримісячний строк пропущено без
поважних причин, у позові може бути
відмовлено з цих підстав. Оскільки при
пропуску місячного і тримісячного
строку у позові може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, суд з»ясовує не
лише причини пропуску строку, а всі
обставини справи права і обов»язки
сторін.

Крім вищевказаного, суд правильно
вважає, що позивач також пропустив
тримісячний строк звернення до суду з
позовом в частині позовних вимог
позивача про зобов»язання відповідача
змінити формулювання причин та дати
звільнення гр. ОСОБА_1 з посади
інспектора відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП
України з 01.12.2013 року та внесення
відповідного запису до трудової книжки
(звільнений з посади за власним
бажанням, так як роботодавець не
виконує законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору), та
про зобов»язання відповідача провести
розрахунки з гр. ОСОБА_1 відповідно до
ст.44 КЗпП України відповідно до
доданого до позовної заяви розрахунку,
а саме: 3 441 грн. (з розрахунку 1147 х 3).

Відповідно до матеріалів цивільної
справи №357/3554/14-ц 2/357/1750/14 позивач 24.03.2013
року надав суду свій вищевказаний
позов до Громадської організації
«Спілка дрібних підприємців» про
зобов»язання відповідача змінити
формулювання причин та дати звільнення
гр. ОСОБА_1 з посади інспектора
відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України з
01.12.2013 року та внесення відповідного
запису до трудової книжки (звільнений з
посади за власним бажанням, так як
роботодавець не виконує законодавство
про працю, умови колективного чи
трудового договору), та про
зобов»язання відповідача провести
розрахунки з гр. ОСОБА_1 відповідно до
ст.44 КЗпП України відповідно до
доданого до позовної заяви розрахунку,
а саме: 3 441 грн. (з розрахунку 1147 х 3), що
підтверджується штампом суду на
позовній заяві, відповідно до якого
вищевказана позовна заява була
зареєстрована канцелярією
Білоцерківського міськрайонного суду
24.03.2013 року.

Як встановлено судом позивач дізнався
про порушення свого вище вказаного
права 14.11.2013 року, оскільки саме 14.11.2013
року позивачу відповідачем було надано
копію наказу № 2 від 30.05.2012 року, а також
було внесено запис в трудову книжку
позивача про звільнення останнього з
роботи згідно пункту 2 частини 1 ст.41
КЗпП України за систематичні, умисні
винні дії.

Таким чином позивач звернувся до суду з
вказаним позовом у вищевказаній
частині позовних вимог 24.03.2013 року,
тобто з пропуском тримісячного строку
звернення до суду передбаченого ч.1
ст.233 КЗпП України.

Тобто суд вірно не приймає до уваги
посилання позивача та його
представника про те, що позивач не
пропустив строк звернення до суду з
вищевказаними позовними вимогами,
оскільки позивач звертався до
Білоцерківського міськрайонного суду
з аналогічним позовом до ГО «Спілка
дрібних підприємців» після 14.11.2013 року
/справа знаходилася у судді Кошель Л.М./
і позов було залишено без розгляду за
заявою позивача, а також про те, що
позивач звертався до Білоцерківського
міськрайонного суду 02.12.2013 року з
позовом до ГО «Спілка дрібних
підприємців» м. Біла Церква Київської
області, третя особа директор ГО
«Спілка дрібних підприємців» м. Біла
Церква Київської області Яценко Л.С.
про зміну формулювання причини
звільнення, дати звільнення і
стягнення заробітної плати та вихідної
допомоги /справа знаходилася у
провадженні судді Бондаренко О.В./ і
позов був залишений без розгляду за
заявою позивача.

Як вказано вище в рішенні суду позивач
дійсно звертався до Білоцерківського
міськрайонного суду 02.12.2013 року з
позовом до ГО «Спілка дрібних
підприємців» м. Біла Церква Київської
області, третя особа директор ГО
«Спілка дрібних підприємців» м. Біла
Церква Київської області Яценко Л.С.
про зміну формулювання причини
звільнення, дати звільнення і
стягнення заробітної плати та вихідної
допомоги і ухвалою Білоцерківського
міськрайонного суду від 24.02.2014 року під
головуванням судді Бондаренко О.В. було
винесено ухвалу про залишення без
розгляду позову ОСОБА_1 до ГО «Спілка
дрібних підприємців» м. Біла Церква
Київської області, третя особа
директор ГО «Спілка дрібних
підприємців» м. Біла Церква Київської
області Яценко Л.С. про зміну
формулювання причин звільнення, дати
звільнення і стягнення заробітної
плати та вихідної допомоги на підставі
п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України, оскільки
позивачем ОСОБА_1 було подано суду
заяву про залишення вказаного позову
без розгляду. Вказана ухвала не
оскаржувалася до Апеляційного суду
Київської області учасниками процесу
та набрала законної сили.

Згідно з ч.1 ст.3 КЗпП України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Як вказано вище в
рішенні суду 24.02.2014 року
Білоцерківським міськрайонним судом
під головуванням судді Бондаренко О.В.
було винесено ухвалу про залишення без
розгляду позову ОСОБА_1 до ГО «Спілка
дрібних підприємців» м. Біла Церква
Київської області, третя особа
директор ГО «Спілка дрібних
підприємців» м. Біла Церква Київської
області Яценко Л.С. про зміну
формулювання причин звільнення, дати
звільнення і стягнення заробітної
плати та вихідної допомоги на підставі
п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України, оскільки сам
позивач ОСОБА_1 подав суду заяву про
залишення вказаного позову без
розгляду. Таким чином вищевказаними
нормами ЦПК України передбачене право
позивача на звернення до суду з позовом
і право позивача на подачу до суду
заяви про залишення позову без
розгляду і цим правом скористався
ОСОБА_1 Однак, ч.1 ст.233 КЗпП України
передбачений строк звернення до суду
із позовом про вирішення трудового
спору. Позивачем не було надано до суду
доказів на підтвердження того, що він
звертався до суду з аналогічним
позовом до ГО «Спілка дрібних
підприємців» після 14.11.2013 року і позов
було залишено без розгляду за заявою
позивача.

Суд вірно вважає, що позивач пропустив
строк звернення до суду з позовом у
вищевказаній частині його позовних
вимог без поважних причин, оскільки ні
позивач, ні його представник у суді не
посилалися на те, що строки звернення
до суду позивачем у вищевказаній
частині позову були пропущені
позивачем з поважних причин, а також ні
позивач, ні його представник не просили
суд поновити строк звернення до суду з
позовом за вищевказаними позовними
вимогами, як такого, що пропущений з
поважних причин, а тому суд не вбачає
підстав для поновлення вищевказаного
строку звернення до суду. Наведене
також є підставою для відмови позивачу
в задоволенні вищевказаних позовних
вимог.

Позивач просив в судовому порядку
стягнути з відповідача ОСОБА_1
заробітну плату за 11 місяців 2013 року
відповідно до доданого до позовної
заяви розрахунку, а саме: 12 617 грн. (з
розрахунку 1147 х 11 місяців), а саме з
січня 2013 року по листопад 2013 року
включно.

У відповідності до ч.1 ст.47 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу. В ч.2 цієї ж статті
вказано, що у разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Згідно з ч.1 ст.115 КЗпП України,
заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України
«Про оплату праці», заробітна плата - це
винагорода, обчислена, як правило, у
грошовому виразі, яку за трудовим
договором роботодавець виплачує
працівникові за виконану ним роботу.

У відповідності до ч.1 ст.2 Закону
України «Про оплату праці», основна
заробітна плата. Це - винагорода за
виконану роботу відповідно до
встановлених норм праці (норми часу,
виробітку, обслуговування, посадові
обов»язки). Вона встановлюється у
вигляді тарифних ставок (окладів) і
відрядних розцінок для робітників та
посадових окладів для службовців. А в ч.
2 цієї ж статті вказано, що додаткова
заробітна плата. Це - винагорода за
працю понад установлені норми, за
трудові успіхи та винахідливість і за
особливі умови праці. Вона включає
доплати, надбавки, гарантійні і
компенсаційні виплати, передбачені
чинним законодавством; премії,
пов»язані з виконанням виробничих
завдань і функцій.

Відповідно до ч.3 ст.15 Закону України
«Про оплату праці», оплата праці
працівників підприємства здійснюється
в першочерговому порядку. Всі інші
платежі здійснюються підприємством
після виконання зобов'язань щодо
оплати праці.

Згідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про
оплату праці», працівник має право на
оплату своєї праці відповідно до актів
законодавства і колективного договору
на підставі укладеного трудового
договору.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про
оплату праці», суб»єкти організації
оплати праці не мають права в
односторонньому порядку приймати
рішення з питань оплати праці, що
погіршують умови, встановлені
законодавством, угодами і колективними
договорами.

Також, згідно ч.1 ст.24 КЗпП України,
заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваж ними трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.
А в ч.6 цієї ж статті вказано, що
своєчасність та обсяги виплати
заробітної плати працівникам не можуть
бути поставлені в залежність від
здійснення інших платежів та їх
черговості.

Вказана вимога позивача про стягнення
з відповідача на користь позивача 12 617
грн. заробітної плати за період з січня
2013 року по листопад 2013 року включно є
необґрунтованою, оскільки в суді було
встановлено, що у 2013 році позивач не
працював та не виконував роботу у
відповідача. Наведене підтвердила у
суді представник відповідача Яценко
Л.С., третя особа Яценко Л.С., сам позивач
у суді підтвердив, що він не працював у
відповідача та не виконував роботу у
відповідача з 04.01.2013 року.

А відповідно до аналізу наведених вище
правових норм, заробітна плата
виплачується працівникові
роботодавцем тільки за виконану ним
роботу. В матеріалах справи також
відсутні докази того, що позивач 1-3
січня 2013 року працював у відповідача та
виконував роботу.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі,
що рішення незаконне та необґрунтоване
через недоведеність обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
також таким, що винесено з порушенням
норм процесуального та матеріального
права, не знайшли свого підтвердження і
повністю спростовуються дослідженими
належними та допустимими доказами по
справі.

За таких обставин, колегія судів,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини, дійшов
правильного висновку відмовивши в
задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
апеляційні скарги і залишити рішення
суду першої інстанції без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК
України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 28 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді