Провадження : 22ц/790/5402/14
Головуючий 1-ї інстанції - Скляренко
Справа № 2-642/2732/14
Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : договірне.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Пономаренко
Ю.А., Кокоші В.В.

при секретарі - Каменській
Д.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, заявою
ОСОБА_3 про приєднання до апеляційної
скарги на заочне рішення Ленінського
районного суду м. Харкова від 16 травня
2014 року по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» до
ОСОБА_1, 3-тя особа ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року Публічне
акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі
Банк) звернулось до суду з позовом до
ОСОБА_1 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, посилаючись на те, що у
березні 2008 року між ВАТ ВТБ Банк,
правонаступником якого є Банк, та
ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір, згідно з яким останньому був
наданий кредит в розмірі 237 000 доларів
США з кінцевим терміном повернення 19
березня 2023 року.

Відповідно до умов кредитного
договору, ОСОБА_3 зобов'язався
щомісячно, у встановлений договором
строки, здійснювати повернення частин
кредиту та сплачувати нараховані
відсотки за використання кредиту.

З метою забезпечення виконання
умов кредитного договору у березні 2008
року між Банком та ОСОБА_1 був
укладений договір іпотеки, згідно
якого іпотекодавець надав
іпотекодержателю в іпотеку
чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Відповідно до умов цього договору, у
разі невиконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
іпотекодержатель має право достроково
стягнути наданий кредит незалежно від
встановленого строку виконання
зобов'язання та задовольнити свої
вимоги шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Починаючи з грудня 2013 року ОСОБА_3
систематично не виконує свої
зобов'язання належним чином, у зв'язку з
чим, станом на 20 березня 2014 року
розмір заборгованості за кредитним
договором становить 2 057 383,23 грн.

Заочним рішення Ленінського
районного суду м. Харкова від 16 травня
2014 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет
іпотеки за іпотечним договором, а саме -
чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1,
яка належить ОСОБА_1 шляхом проведення
прилюдних торгів за початковою ціною
на рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності в розмірі заборгованості в
сумі 2 057 383,23 грн.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить
скасувати заочне рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги апелянт
посилається на порушення судом норм
процесуального і матеріального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи.

28.07.2014 року ОСОБА_3, який є
боржником за кредитним договором подав
заяву про приєднання до апеляційної
скарги .

Ухвалою судової колегії судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
від 19.08.2014 року ОСОБА_3 залучений в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення представника банку,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, що були заявлені у суді
першої інстанції, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Згідно вимог частини першої
статті 303 Цивільного процесуального
кодексу України, під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що у зв'язку з
невиконанням ОСОБА_3 належним чином
умов кредитного договору за № 52Ф-СК-400
від 19.03.2008 року, утворилась
заборгованість на загальну суму 2 057 383,23
грн., яка у добровільному порядку не
сплачується, внаслідок чого позивач
має право задовольнити свої вимоги за
рахунок майна, переданого відповідачем
в іпотеку для забезпечення виконання
зобов'язань щодо повернення кредиту,
сплати процентів, неустойки та пені.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з таким вирішенням спору
та вважає, що судом першої інстанції
повно і правильно встановлені всі
дійсні обставини справи, яку вирішено
згідно з законом.

Судом встановлено, що 19.03.2008 року
між ВАТ ВТБ Банк, правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
«ВТБ Банк» і ОСОБА_3 укладено кредитний
договір № 52Ф-СК-400, за умовами якого
банк надав позичальнику грошові кошти
у вигляді кредиту у розмірі 237 000.00
доларів США на строк 15 років з 19.03.2008
року до 19 березня 2023 року та сплатою
процентів за ставкою 14,5 % річних, а у
свою чергу Позичальник зобов'язався
повернути грошові кошти в обумовлені
строки на вищезгаданих умовах ( а.с. 5-8).

Станом на 20.03.2014 року ОСОБА_3
за кредитним договором має
заборгованість у розмірі 2 057 383,23 грн. (
а.с.13).

У забезпечення виконання
цього зобов'язання 19 березня 2008 року
позивачем і ОСОБА_1 був укладений
іпотечний договір № 52Ф-СК-400/z3,
предметом якого є чотирикімнатна
квартира АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1
на праві приватної власності на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_5 29 грудня 2004 року, зареєстрованим
в реєстрі № 6935 (а.с.18-20).

Пункт 5.1 Договору іпотеки
передбачає звернення стягнення на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобовязання (а.с.19).

Враховуючи наявність
передбачених частиною 3 статті 39 Закону
України «Про іпотеку» підстав, суд
першої інстанції обґрунтовано
задовольнив позов щодо звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги є
необґрунтованими за таких мотивів.

Згідно з вимогами частини 1
статті 33 Закону України «Про іпотеку» у
разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно частини 5 статті 3
Закону України «Про іпотеку» іпотека
має похідний характер від основного
зобов'язання і є дійсною до припинення
основного зобов'язання або до
закінчення строку дії іпотечного
договору.

Право звернення стягнення на
предмет іпотеки для задоволення своїх
вимог у іпотекодержателя виникає, коли
зобов'язання не буде виконане у
встановлений строк, а також в інших
випадках, встановлених відповідно до
договору і вимог законодавства.

У відповідності до частини 1
статті 39 Закону України «Про іпотеку» у
разі задоволення судом позову про
звернення стягнення на предмет іпотеки
у рішенні суду зазначаються: загальний
розмір вимог та всі його складові, що
підлягають сплаті іпотекодержателю з
вартості предмета іпотеки; опис
нерухомого майна, за рахунок якого
підлягають задоволенню вимоги
іпотекодержателя; заходи щодо
забезпечення збереження предмета
іпотеки або передачі його в управління
на період до його реалізації, якщо такі
необхідні; спосіб реалізації предмета
іпотеки шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу, встановленої статтею 38 цього
Закону; пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації.

Згідно ст. 38 Закону України
«Про іпотеку» передбачено право
іпотекодержателя на продаж предмета
іпотеки, у частині 6 визначено, що ціна
продажу предмета іпотеки
встановлюється за згодою між
іпотекодавцем і іпотекодержателем або
на підставі оцінки майна суб'єктом
оціночної діяльності, на рівні не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна.

Отже, вимоги позивача про
стягнення виникли з заборгованості по
договору і звернення стягнення на
предмети іпотеки, якими у
встановленому законом порядку було
забезпечено виконання такого договору
є обґрунтованими і такими, що засновані
на законі.

Позивачем по справі надані
усі передбачені законом належні та
допустимі докази в обґрунтування
заявлених вимог, а відповідачем у свою
чергу не надано жодних належних
доказів щодо виконання належним чином
своїх зобов'язань.

Посилання апелянта на те, що до
спірних правовідносин повинен бути
застосований Закон України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014
року є безпідставними, оскільки не
може бути примусово стягнуте нерухоме
житлове майно, яке є предметом іпотеки
за умови, що таке нерухоме житлове
майно використовується як місце
постійного проживання позичальника
майнового поручителя, та що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно.

Матеріали справи свідчать про те,
що боржник ОСОБА_3 є власником ? частини
двокімнатної квартири АДРЕСА_2 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 14.02.2008 року
(а.с.87).

У судовому засіданні апеляційної
інстанції ОСОБА_3 також підтвердив той
факт, що квартира АДРЕСА_3 також
належить їх сім'ї на праві приватної
власності.

Той факт, що ОСОБА_1 після
ухваленого судом першої інстанції
рішення 11.06.2014 року зареєструвалась
разом із неповнолітнім сином у спірну
квартиру правового значення не має.

Посилання ОСОБА_3 на те, що
ухваленим рішенням порушені його
права, оскільки він не був залучений
до участі у справі, є безпідставними
з урахуванням того, що ухвалою судової
колегії судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Харківської
області від 19.08.2014 року ОСОБА_3
залучений в якості третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог, проте
будь-яких належних та допустимих
доказів того, що визначена сума
заборгованості за кредитним договором
є іншою суду не надано.

Крім того, ОСОБА_3 в судовому
засіданні апеляційного суду
підтвердив, що в провадженні
Орджонікідзевського районного суду
м.Харкова знаходиться цивільна справа
за позовом Публічного акціонерного
товариства «ВТБ Банк» до нього про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги стосовно того, що
позивачем не надані належні докази
щодо розрахунку заборгованості,
оскільки позивачем надано розрахунок
заборгованості, який зроблено на
підставі кредитної справи.

Згідно з пунктом 42 постави
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012
року "Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин ",
резолютивна частина рішення суду в
разі задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки має
відповідати вимогам як ст. 39 Закону
України, так і положенням п.4 ч.1 ст.215 ЦПК
України. Зокрема , у ньому в
обов'язковому порядку має зазначатись:
загальний розмір вимог та всі його
складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; спосіб реалізації предмета
іпотеки шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
(при цьому суд може зазначити, що
початкова ціна встановляється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності / незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій).

Резолютивна частина заочного
рішення відповідає положенням
постанови Пленуму ВССУ України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року.

Посилання представника апелянта
та ОСОБА_3 про незаконність визначення
боргу у гривневому еквіваленті з
урахуванням того, що предметом
кредитного договору були грошові
кошти у вигляді доларів США, є
безпідставними оскільки згідно зі
статтею 99 Конституції України грошовою
одиницею України є гривня, тому право
вибору способу судового захисту
належить виключно позивачеві
відповідно ст.20 ЦК України та статті 3, 4
ЦПК України.

Інші посилання в апеляційній
скарзі не містять правових доводів та
мотивів, які можуть бути підставами для
скасування судового рішення.

Керуючись статтями 303, 304, 307,
308, 315-316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Ленінського
районного суду м. Харкова від 16 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ з дня набрання
законної сили.

Головуючий
Судді