Справа № 550/197/14-ц
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2014 року
смт. Чутове

Чутівський районний суд Полтавської
області

в складі : головуючого - судді Ланни
Я.О.,

за участю секретаря -
Байрачної Н.В.,

представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Чутове
справу за позовом ОСОБА_3 до суб*єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_4,
третя особа: Чутівський районний центр
зайнятості про встановлення факту
перебування в трудових відносинах та
стягнення заробітної плати за
вимушений прогул,-

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із
зазначеним позовом до відповідача, в
якому просить суд, з урахуванням
уточнених позовних вимог, встановити
факт перебування в трудових відносинах
з ФОП ОСОБА_4 в період з 29.01.2012 р. по 06.02.2012
р. та з 10.09.2012 р. по 10.03.2014 р. та стягнути з
відповідача заборгованість по
заробітній платі - 26084,71 грн.,
заборгованість по відпускних - 1737,78
грн., моральної шкоди - 10 000 грн., витрат
на проведення експертизи - 3002,37 грн. та
2000 грн. витрат на правову допомогу,
посилаючись на те, що ОСОБА_3 із 29 січня
по 31 січня працювала стажистом на
посаді продавця в магазині «Взуття та
одяг», була фактично допущена до роботи
продавця в магазині відповідача з
01.02.2012 р., але трудовий договір був
оформлений в центрі зайнятості лише
07.02.2012 р. 10.09.2012 р. позивача було
незаконно відсторонено від посади
відповідачем. Трудовий договір на
даний час не розірвано, запис в
трудовій книжці про звільнення
відсутній, розпорядження про
звільнення не видавалось, внаслідок
чого ОСОБА_3 не має можливості
працевлаштуватись та зазнала
моральних страждань.

В судовому засіданні позивач та її
представник позов підтримали, з
підстав зазначених вище.

Відповідач та його представник у
судовому засіданні позов не визнали,
посилаючись на те, що між сторонами
насправді виник спір з приводу
формулювання підстав звільнення з
роботи ОСОБА_3, яку фактично було
звільнено з роботи 10.09.2012 р.
Заборгованості із виплати заробітної
плати ФОП ОСОБА_4 не має, а тому просили
відмовити в задоволенні позову.

Представники третьої особи -
Чутівського районного центру
зайнятості при вирішенні спору
покладаються на розсуд суду,
зазначивши при цьому, що трудовий
договір, укладений між позивачем та
відповідачем 07 лютого 2012 року на даний
час не розірвано та не знято з
реєстрації Чутівським центром
зайнятості.

Заслухавши пояснення сторін,
свідків та вивчивши матеріали справи,
суд встановив, що 07 лютого 2012 року між
ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено
безстроковий трудовий договір 1624/200024,
який зареєстровано Чутівським
районним центром зайнятості (а.с. 6). До
трудової книжки ОСОБА_3 внесено запис
про прийняття на роботу приватним
підприємцем ОСОБА_4 (а.с.67-72). Запис про
звільнення відсутній. Трудовий договір
між працівником ОСОБА_3 та фізичною
особою підприємцем ОСОБА_4 є дійсним та
на даний час не розірвано, одже
позивачка на даний час перебуває в
трудових відносинах із відповідачем.

З огляду на зміст частин 1, 3 та 4 статті 24
КЗпП України трудовий договір
укладається, як правило, в письмовій
формі, укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу,
трудовий договір вважається укладеним
і тоді, коли наказ чи розпорядження не
були видані, але працівника фактично
було допущено до роботи.

Відповідно до вимог ст. 24-1 КЗпП України
у разі укладення трудового договору
між працівником і фізичною особою
фізична особа або за довіреністю
уповноважена нею особа повинна у
тижневий строк з моменту фактичного
допущення працівника до роботи
зареєструвати укладений у письмовій
формі трудовий договір у державній
службі зайнятості за місцем свого
проживання у порядку, визначеному
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сферах трудових відносин,
соціального захисту населення.

Як встановлено судом із пояснень
свідка ОСОБА_5, яка також працювала у
вищевказаний період у відповідача,
ОСОБА_3 була фактично допущена до
роботи та виконувала роботу продавця в
магазині «Взуття та одяг» ФОП ОСОБА_4 з
01 лютого 2012 року.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
ОСОБА_3 до моменту укладення трудового
договору в період часу з 01 лютого по 06
лютого 2012 року перебувала в трудових
відносинах з ФОП ОСОБА_4, а тому позов в
частині встановлення цього факту
підлягає задоволенню.

За цей період роботи відповідач має
сплатити позивачу заборгованість по
заробітній платі в розмірі 272, 51 грн.

Разом з тим, інші обставини, якими
позивач обґрунтовує свої позовні
вимоги в частині встановлення факту
трудових відносин в період з 29.01.2012 р. по
31.01.2012 р., не дають підстав вважати, що
ОСОБА_3 виконувала роботу в цей період з
відому та згоди відповідача. Так свідок
ОСОБА_5 повідомила суду, що в цей період
позивач лише стажувалась. А тому позов
в частині встановлення факту
перебування в трудових відносинах за
період з 29.01. по 31.01.2012 р. задоволенню не
підлягає.

Враховуючи те, що трудовий договір між
сторонами не розірвано, відповідач не
звільнив, в установленому законом
порядку позивача з роботи, вимога
позивача про встановлення факту
перебування в трудових відносинах із
відповідачем за період з 10.09.2012 р. по
10.03.2014 р. підлягає задоволенню.

Суд не може взяти до уваги посилання
відповідача на ту обставину, що
позивача було фактично звільнено з
роботи з 10.09.2012 р., оскільки належних
доказів розірвання вищевказаного
трудового договору, в тому числі за
ініціативою фізичної особи у випадках,
визначених КЗпП України, суду не
надано.

Відповідно до принципу
диспозитивності цивільного
судочинства, передбаченому ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних
осіб чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Як вбачається
із поданої до суду позовної заяви
позивач просить суд встановити факт
перебування в трудових відносинах з
відповідачем за періоди з 29.01.2012 р. по
06.02.2012 р. та з 10.09.2012 р. по 10.03.2014 р. Як вже
було зазначено вище, суд вважає
обгрунтованими вимоги позивачки в цій
частині за період з за період з 01.02.2012 р.
по 06.02.2012 р. та з 10.09.2012 р. по 10.03.2014 р. В
ході судового розгляду позивач надав
уточнену позову заяву (а.с. 191) в якій
ОСОБА_3 просила збільшити лише суму
відшкодування заробітної плати,
заборгованості по відпускних,
відшкодування витрат на оплату
юридичних послуг та проведення
експертизи при цьому не змінюючи
вимоги щодо терміну встановлення факту
перебування в трудових відносинах. А
тому при визначенні терміну
перебування в трудових відносинах
сторін суд виходив саме з тексту
позовної заяви (а.с. 2-4).

Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий
договір є угода між працівником і
власником згідно якої працівник
зобов'язується виконувати роботу
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи.

Таким чином, відповідно до ст. 21 КЗпП
України визначальним для трудового
договору є те, що особа за угодою з
роботодавцем зобов'язується
виконувати роботу, визначену цією
угодою, з підляганням внутрішньому
трудовому розпорядку, а останній
зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним
договором та угодою сторін.

Як встановлено судом, позивачка
перебувала в трудових відносинах з
відповідачем в період з 01.02.2012 р. по
06.02.2012 р. та з 10.09.2012 року по 10.03.2014 р., але
роботу в період часу з 10.09.2012 р. по 10.03. 2014
р. не виконувала.

Згідно ч. ч.4 ст. 235 КЗпП України у разі
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Пунктом 2.21-1 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників
передбачено, що трудові книжки
працівників, які працюють на умовах
трудового договору у фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької діяльності
без створення юридичної особи з правом
найму, та фізичних осіб, які
використовують найману працю,
пов'язану з наданням послуг (кухарі,
няньки, водії тощо), зберігаються
безпосередньо у працівників.

Враховуючи викладене суд вважає, що
позивачем не доведено факту затримки
видачі трудової книжки з вини саме
ОСОБА_4, оскільки відповідно до вимог
закону, трудові книжки в даному випадку
зберігаються безпосередньо у
працівників. Доказів знаходження
трудової книжки ОСОБА_3 у ОСОБА_4 суду не
надано.

Заробітна плата виплачується
працівникові за виконану роботу. Як
встановлено в суді з 10.09.2012 р. ОСОБА_3
роботу продавця в магазині ОСОБА_4 не
виконувала. Крім того, в суді не
встановлено факту затримки видачі
трудової книжки з вини відповідача, що
дає право позивачу на компенсацію
середнього заробітку за весь час
вимушеного прогулу, спричиненого
невидачею трудової книжки.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
вимога позивача про стягнення
заборгованості по заробітній платі за
період з 10.09.2012 р., коли ОСОБА_3 роботу не
виконувала, задоволенню не підлягає.

Стосовно вимоги щодо стягнення
заборгованості по відпускних в розмірі
1737,78 грн. суд встановив.

Згідно статті 6 Закону України «Про
відпустки» від 15.11.1996 р. щорічна основна
відпустка надається працівникам
тривалістю не менш як 24 календарних дні
за відпрацьований робочий рік, який
відлічується з дня укладення трудового
договору.

Згідно ч.1 ст. 24 вказаного Закону у
разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Аналіз зазначених норм
законодавства свідчить про те, що
компенсація за невикористану
відпустку виплачується лише за
відпрацьований робочий час. Оскільки
ОСОБА_3 в період часу з 10.09.2012 р. фактично
роботу не виконувала, вимоги щодо
стягнення компенсації за
невикористану відпустку задоволенню
не підлягають.

За змістом положення закону підставою
для відшкодування моральної шкоди
згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, а саме невиплати
належних позивачці грошових сум, яке
призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків, і
вимагало від ОСОБА_3 додаткових зусиль
для організації свого життя. В
результаті тривалого не вирішення
питання щодо розірвання трудового
договору позивач поніс моральні
страждання, які виразились у
неотриманні коштів на проживання на
протязі тривалого часу, що зумовило
зміну способу життя, необхідності
докладання додаткових зусиль для
утримання себе та своєї сім»ї,
принизило позивача, що визнається
судом моральною шкодою, яка підлягає
задоволенню частково з урахування
розміру невиплачених відповідачем сум,
розміру та тривалості завданих
моральних страждань. На думку суду,
позов в цій частині необхідно
задовольнити частково і в рахунок
моральної шкоди стягнути 4000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Таким чином, із відповідача на користь
позивача необхідно стягнути 220 грн. в
рахунок відшкодування витрат по оплаті
юридичної допомоги та 325,38 грн. в
рахунок проведення витрат по оплаті
експертизи.

На підставі викладеного, керуючись
ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.21,
п.п.. 1, 3 та 4 ст. 24, ст.ст. 24-1, ч.5 ст. 235 , 237-1
КЗпП України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Встановити факт перебування в
трудових відносинах ОСОБА_3 з фізичною
особою підприємцем ОСОБА_4 в період з
01.02.2012 р. по 06.02.2012 р. та з 10.09.2012 р. по
10.03.2014 р.

Стягнути з суб*єкта підприємницької
діяльності фізичної особи підприємця
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 272, 51 грн.
заборгованості по виплаті заробітної
плати за період з 01.02.2012 р. по 06.02.2012 р. із
урахуванням податку з доходу фізичних
осіб та інших обов*язкових платежів; 4000
грн. в рахунок відшкодування моральної
шкоди, 220 грн. в рахунок відшкодування
витрат по оплаті юридичної допомоги та
325,38 грн. витрат по проведенню
експертизи.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави
124,24 грн. судового збору.

В решті, в задоволенні позову
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Полтавської області через
Чутівський районний суд шляхом подачі
в 10-денний строк, з дня його
проголошення, апеляційної скарги, а
особами, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
в той же строк з дня отримання копії
цього рішення .

Головуючий