Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3360/14
Головуючий у 1-й інстанції: Мєркулова
Суддя-доповідач: Кочеткової І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Пільщик Л.В.,

При секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 20 червня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк»
(далі - Банк) звернувся до суду із
вищевказаним позовом, в обґрунтування
якого зазначав, що відповідно до
укладеного між сторонами договору від
01.09.2008 року ОСОБА_3 отримав кредитні
кошти у розмірі 5 000 грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки. На порушення умов
кредитного договору відповідач взяті
на себе зобов'язання не виконав,
внаслідок чого станом 31 грудня 2013 року
мас заборгованість у розмірі 26 282 гри 12
коп., з яких: 6 993 гри 80 коп. -
заборгованість за кредитом; 17 798 гри 70
коп. - заборгованість за процентами за
користування кредитом; 250 гри - штраф
(фіксована частина); 1 239 гри 62 коп. -
штраф (процентна складова).

Посилаючись на зазначені обставини,
Банк просив стягнути з відповідача
заборгованість у розмірі 26 282,12 грн. , та
судові витрати у розмірі 362,82 грн.

У квітні 2014 року Банк уточнив свої
позовні вимоги і просив з урахуванням
висновків, викладених у Постанові
Верховного Суду України від 06.11.2013 року
по справі №6-116 цс 13, стягнути з
відповідача заборгованість в межах
строків позовної давності за період з
26.03.2010 по 31.01.2013 року в загальній сумі 17
586, 10 грн., із яких заборгованість по
кредиту 3 286, 19 грн., заборгованість за
відсотками 13 224, 36 грн., 1075,55 грн.
-штрафних санкцій (а.с.164).

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останнім рішенням Заводського
районного суду м. Запоріжжя від 20
червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ПАТ КБ «Приватбанк»
заборгованість у розмірі 26 282,12 грн. та
судові витрати в розмірі 262,82 грн.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_3 зазначає, що ніякого боргу не
має, кредитний договір у передбаченому
законом порядку сторони не укладали, а
тому Банк неправомірно нарахував
відсотки за користування банківськими
коштами і штрафні санкції.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_3 і
його представник ОСОБА_4 не з'явилися,
повістки про виклик до суду отримали 14.
07.2014 року, що підтверджується
рекомендованими повідомленнями про
вручення судових повісток, причини
неявки суду не повідомили. Судова
колегія визнала причини неявки
апелянта і його представника в судове
засідання неповажними і такими, що не
перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню у зв'язку із
наступним.

За змістом ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повного і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення не відповідає.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання
міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.
Відповідно до цієї норми зобов'язання -
це правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк. При цьому в законодавстві
визначаються різні поняття як "строк
дії договору", так і "строк (термін)
виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК
України). Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч. 1
ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

Встановлено, що 2 вересня 2008 року Банк
надав ОСОБА_3 кредит у сумі 500 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36% річних на залишок
заборгованості (а.с.5).

При оформленні кредитної картки
позичальник був ознайомлений і
погодився з Умовами і правилами
надання банківських послуг, тарифами
банку, що підтверджується його
підписом на заяві про видачу кредиту
(а.с.5 зворот).

Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах.

В заяві про відкриття банківського
рахунку і отримання кредитної картки
відповідач зазначив про свою згоду з
тим, що вказана заява разом з Умовами
надання споживчого кредиту, Правилами
користування кредитною карткою і
Тарифами складають договір, укладений
між ним і банком про надання
банківських послуг (а.с.5).

Умовами і правилами надання
банківських послуг передбачено, що для
надання послуг Банк відкриває клієнту
картковий рахунок, його вид і строк дії
визначений в заяві і в пам'ятці клієнта,
підписанням якої клієнт і Банк
укладають договір про надання
банківських послуг. Датою укладання
договору являється дата відкриття
рахунку, зазначена в розділі "відмітки
Банку. Договір діє протягом 12 місяців з
моменту його підписання. Якщо протягом
цього строку ні одна із сторін не
проінформує другу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично пролонгується на той же
строк. Погашення кредиту здійснюється
шляхом поповнення рахунку готівкою або
у безготівковому порядку. Строки і
порядок погашення кредиту (кредитного
ліміту, кредитної лінії) по платіжним
карткам з встановленим мінімальним
обов'язковим платежем наведений у
Пам'ятці клієнта, яка являється
невід'ємною частиною договору. Платіж
включає плату за користування
кредитом, передбачену Тарифами, і
частку заборгованості по Кредиту. При
порушенні строків платежів
позичальник зобов'язаний сплатити
штраф у розмірі 500 грн. і 5% від суми
позову. (п.п.3.1; 3.2; 5.2; 5.3; 8.6; 9.12 Умов і
правил надання банківських послуг:
а.с.93-97).

Пам'яткою клієнта і Тарифами на
обслуговування продуктового ряду
„кредитка" передбачено щомісячне
погашення заборгованості по кредиту,
процентам і комісіям (мінімальний
платіж), розмір якого складає 7% від
залишку заборгованості на кінець
звітного періоду, але не менше 50 грн.
(а.с. 101-102).

На порушення умов договору позичальник
взяті на себе зобов'язання не
виконував, передбачені умовами
договору платежі не вносив, у зв'язку
із чим станом31 грудня 2013 року мас
заборгованість у розмірі 26 282 гри 12 коп.,
з яких: 6 993 гри 80 коп. - заборгованість за
кредитом; 17 798 гри 70 коп. -
заборгованість за процентами за
користування кредитом; 250 гри - штраф
(фіксована частина); 1 239 гри 62 коп. -
штраф (процентна складова) (а.с.3-5).

Нарахована Банком сума заборгованості
оскаржуваним рішенням стягнута з
боржника на вимогу кредитора.

Проте, вирішуючи спір, суд першої
інстанції не врахував уточнені позовні
вимоги Банку (а.с.164) і не дотримався
вимог ст. 256 ЦК України.

Як зазначалося вище, сторони
встановили як строк дії договору -
протягом 12 місяців з моменту його
підписання, а якщо протягом цього
строку ні одна із сторін не проінформує
другу сторону про припинення дії
договору, він автоматично
пролонгується на той же строк (п.9.12
Умов і правил), так і строки виконання
зобов'язань зі щомісячним погашенням
платежів - до кінця місяця, наступного
за звітним (див. тарифи на
обслуговування).

Таким чином, пам'яткою клієнта та
тарифами на обслуговування, які є
складовою частиною договору, погашення
кредитної заборгованості та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 отримав
кредитні кошти у вересні 2008 року,
щомісячні зобов'язання з погашення
кредиту виконував нерегулярно, у той
час як з вимогами про стягнення
заборгованості за кредитом банк
звернувся 18 березня 2013 року, включивши
до позовних вимог як всю заборговану
суму, так і майбутні платежі.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

У даній справі судом встановлено, що
згідно з умовами кредитного договору
(п.5.2, 5.3 Умов і правил, Тарифи і Пам'ятка)
позичальник зобов'язаний здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) в розмірі 7%
залишку заборгованості на кінець
звітного періоду, але не менше 50 грн. до
кінця місяця, наступного за звітним , а
також встановлено відповідальність за
порушення графіку повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту і процентів
повинно здійснюватись позичальником
частинами кожного місяця, наступного
за місяцем, в рахунок якого вносяться
кошти, початок позовної давності для
стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань.

У зв'язку з наведеним висновок суду про
те, що строк дії договору , а отже і
строк виконання боргового зобов'язання
ще не сплинув та відсутність підстав
для застосування позовної давності до
вимог банку про стягнення заборгованих
на час звернення до суду платежів
ґрунтується на неправильному
застосуванні норм матеріального права,
що призвело до ухвалення незаконного
рішення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
та зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежу.

Аналогічні висновки містяться у
постанові Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року у справі №6-116 цс13.

З урахуванням таких правових висновків
Верховного Суду України позивач у
квітні 2014 року уточнив свої позовні
вимоги, подавши суду відповідну заяву
(а.с.164), яку суд першої інстанції
залишив без уваги.

За таких обставин, з висновком суду про
обґрунтованість позову і дотримання
Банком вимог щодо строків позовної
давності, не можна погодитись, оскільки
він ґрунтується на неправильному
застосуванні норми матеріального
права.

Таким чином, аналізуючи норми ст. ст. 261,
530, 631 ЦК України слід дійти висновку про
те, що у разі порушення боржником
строків сплати чергових платежів,
передбачених договором, відповідно до
ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом
всього часу - до закінчення строку
виконання останнього зобов'язання
вправі заявити вимоги про дострокове
повернення тієї частини позики, що
підлягає сплаті разом з нарахованими
процентами, а також стягнути
несплачені до моменту звернення
кредитора до суду з позовом, щомісячні
платежі (з процентами) в межах позовної
давності щодо кожного із цих платежів.
В останньому випадку, перебіг позовної
давності буде починатись в залежності
від закінчення строку сплати кожного
із щомісячних платежів.

Із наданого Банком розрахунку
заборгованості за кредитним договором
вбачається, що позичальник почав
порушувати умови кредитного договору
уже з березня 2006 року - наступного
місяця після отримання кредиту. З
відповідним позовом до суду Банк
звернувся у липні 2013 року. Заперечуючи
проти позову, відповідач просив, у тому
числі про застосування строків
позовної давності. Зважаючи на те, що
умовами кредитного договору
передбачений обов'язок позичальника
щомісячно погашати кредит і відсотки у
розмірі 7% від залишку кредиту, з
урахуванням положень ст.ст. 261, 530, 631 ЦК
України на користь кредитора підлягає
стягненню та частина позики, що
підлягала сплаті разом з нарахованими
процентами, а також несплачені до
моменту звернення кредитора до суду з
позовом щомісячні платежі (з
процентами) в межах позовної давності
щодо кожного із цих платежів.

Отже, у відповідності з умовами
договору, графіком погашення кредиту і
наданими Банком розрахунками з
відповідача на користь Банку підлягає
стягненню 17 586, 10 грн., із яких:

3 286, 19 грн. - заборгованість за тілом
кредиту, розмір якої з урахуванням
строків позовної давності
визначається як різниця загальної
заборгованість за кредитом 6 993,8 грн. і
простроченої станом на 18.03.2010 року
заборгованості у сумі 3 707, 61 грн.; 13 224, 36
грн. - несплачені проценти, нараховані
з 18.03.2010 року і до 31.01.2013 року, які
визначаються як різниця загальної
заборгованості за процентами 17 798 грн.
станом на 31 січня 2013 року і загальної
заборгованості за процентами станом на
18 березня 2010 року; а також штраф у
загальній сумі 1075,55 грн., який
визначається як сума фіксованої
частини у розмірі 250 грн. і 5% від боргу
пропорційно частці задоволених
позовних вимог.

У задоволенні решти позовних вимог -
про стягнення сум, що підлягали сплаті
боржником до 18 березня 2010 року Банку
слід відмовити за пропуском строку
позовної давності.

Доводи апелянта про те, що матеріали
справи не містять доказів на
підтвердження факту укладання
кредитного договору являються
безпідставними і спростовуються
вищевказаними письмовими доказами і
фактичними обставинами справи.

Не ґрунтуються на вимогах закону і
доводи апелянта про нікчемність
кредитного договору і порушення судом
першої інстанції вимог ст. 1048 ЦК
України і безпідставне нарахування
Банком відсотків за надані кошти після
закінчення строку дії кредитної
картки.

Сторонами дотриманні вимоги ст.1055 ЦК
України щодо форми кредитного
договору, умови якого викладені в заяві
ОСОБА_3 про надання споживчого кредиту;
умовах і правилах надання споживчого
кредиту, що не суперечить вимогам ст.207
ЦК України.

Посилання апелянта на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права не являються підставою для
скасування судового рішення і відмови
Банкові у позові, оскільки такі
порушення були незначними і не
призвели до неправильного вирішення
спору.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального або процесуального
права, які являються безумовною
підставою для скасування судового
рішення.

Викладене свідчить про те, що
оскаржуване рішення на підставі ст.309
ЦПК України підлягає зміні, з ОСОБА_3 на
користь Банку підлягає стягненню
заборгованість за кредитним договором
за період з 18.03.2010 по 31.01.2013 року в
загальній сумі 17 586, 10 грн., із яких
заборгованість по кредиту 3 286, 19 грн.,
заборгованість за відсотками 13 224, 36
грн., 1075,55 грн. -штрафних санкцій.

Вимоги Банку про стягнення з
відповідача заборгованості, що виникла
станом на 18 березня 2010 року,
задоволенню не підлягають за пропуском
строку позовної давності.

На підставі ст.88 ч.5 ЦПК України з
відповідача на користь Банку
підлягають стягненню понесені
останнім судові витрати зі сплати
судового збору в суді першої,
апеляційної і касаційної інстанції
пропорційно частці від задоволених
позовних вимог в загальній сумі 351, 72
коп.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 20 червня 2014 року по цій
справі змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк»
заборгованість за кредитним договором
від 1 вересня 2008 року за період з 18.03.2010
по 31.01.2013 року в загальній сумі 17 586, 10
грн. (сімнадцять тисяч п'ятсот
вісімдесят шість гривень 10 коп.), із
яких заборгованість по кредиту 3 286, 19
грн. (три тисячі двісті вісімдесят
шість гривень 19 коп.), заборгованість за
відсотками 13 224, 36 грн. (тринадцять тисяч
двісті двадцять чотири гривні 36 коп.);
1075,55 грн. (одна тисяча сімдесят п'ять
гривень 55 коп) -штрафних санкцій.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк» 351 грн.
72 коп. (триста п'ятдесят одну гривню
сімдесят дві копійки) компенсації
судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог
Публічному акціонерному товариству
комерційний банк «Приватбанк»
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: