АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5115/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Городецький Д. І. Доповідач -
Лаченкова О.В. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

21 липня 2014 року
колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді
- Лаченкової О.В.

суддів
- Григорченко Е.І., Варенко О.П.,

при секретарі
- Цибук Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Новомосковського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 09 квітня
2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
третя особа Новомосковський районний
відділ Головного управління державної
міграційної служби України в
Дніпропетровської області про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 09 квітня 2014 року в
задоволені позовних вимог позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 третя особа
Новомосковський районний відділ
Головного управління державної
міграційної служби України в
Дніпропетровської області про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення суду, та
порушення норм матеріального права і
норм процесуального права, які
призвели до не правильного вирішення
по справи по суті.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом першої інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що що позивач
ОСОБА_2 є власником житлового будинку
по вул. Малютіна №7 м. Новомосковськ
Дніпропетровської області, що
підтверджується договором
купівлі-продажу від 05 жовтня 1996 року та
витягом з Державного реєстру прав
власності на нерухоме майно.

В спірному житловому будинку з 19
лютого 1998 року зареєстрована
відповідач ОСОБА_3, що підтверджується
відміткою в паспорті ОСОБА_3 (в паспорті
зазначене місце реєстрації - АДРЕСА_1)

У відповідності до рішення Виконавчого
комітету Новомосковської міської ради
від 09 червня 1989 року № 245, провулок
Жданова м. Новомосковська
перейменований в вулицю Малютіна.

Згідно до акту складеного 29 квітня 2013
року головою квартального комітету та
свідкам, ОСОБА_3 не проживає в будинку
по АДРЕСА_1 з 10 січня 2012 року.

Відмовляючи в задоволені позовних
вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку що
відсутні для визнання ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням.

Відповідно до ст. 1 ЖК України,
відповідно до Конституції України,
громадяни мають право на житло.

Виходячи з ст. 150 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок, квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей.Член сім'ї власника жилого
будинку (квартири), які проживають
разом з ним в будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням.

Згідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України,
припинення сімейних відносин з
власником житлового будинку не
позбавляє колишніх членів сім'ї права
користування займаним житловим
приміщенням.

У відповідності до ч.3 ст. 9 ЖК України,
ніхто не може бути виселений із
займаного житлового приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням, інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

На обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на норми ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік.

Суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку , що у ОСОБА_3 були
поважні причини, які перешкоджали
користуватися спірним житлом,які
підтверджуються матеріалами
перевірки, проведеної Новомосковським
МВ ГУМВС України в Дніпропетровській
області, згідно до яких, 17 січня 2012 року
ОСОБА_3 звернулася з заявою про те, що 05
січня 2012 року її чоловік ОСОБА_3
погрожував їй фізичною розправою,
висловлювався нецензурною лайкою,
вигнав з будинку .

Апеляційний суд вважає, що рішення
суду першої інстанції ухвалена з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновки суду не
спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог або заперечень
по ним. Доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевіривши доводи та давши їм
правову оцінку, суд постановив рішення,
що відповідає вимогам закону. Висновки
суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами,
поясненнями сторін.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 09 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді