Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3338/14
Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк
Суддя-доповідач: Кочеткова
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 р.
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Пільщик Л.В.,

при секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за скаргою
ОСОБА_3 на дії державного виконавця
Шевченківського відділу державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції при
виконанні судового рішення у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
ухвалу Шевченківського районного суду
м. Запоріжжя від 25 червня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із скаргою на дії державного
виконавця, в якій зазначав, що
постановою від 20 травня 2014 року закрито
виконавче провадження з примусового
виконання судового рішення, яким
ОСОБА_4 зобов'язано усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою по
АДРЕСА_1 Посилаючись на те, що фактично
судове рішення не виконане, спірна
земельна ділянка не звільнена від
будівельних матеріалів і сміття,
ОСОБА_3 просив скасувати постанову про
закриття виконавчого провадження і
зобов'язати посадовців виконавчої
служби провести належне виконання
судового рішення.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 25 червня 2014 року в
задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування
судової ухвали і постановлення нової
про задоволення його вимог ОСОБА_3
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали суду, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.124 Конституції України
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Частинами 1, 2 ст.14 ЦПК України
визначено, що судові рішення, що
набрали законної сили, обов'язкові для
всіх органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України, а у випадках, встановлених
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, - і за її межами.
Невиконання судового рішення є
підставою для відповідальності,
встановленої законом.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших
органів(посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших
органів(посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно - правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Статтею 383 ЦПК України встановлено, що
сторони виконавчого провадження мають
право звернутися до суду із скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Згідно ч.1 ст.82 Закону України "Про
виконавче провадження" рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця та
інших посадових осіб державної
виконавчої служби можуть бути
оскаржені стягувачем та іншими
учасниками виконавчого провадження
(крім боржника) до начальника відділу,
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

Частиною 1 ст. 384 ЦПК України
передбачено, що скаргу може бути подано
до суду безпосередньо або після
оскарження рішення, дії або
бездіяльності державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби до начальника
відповідного відділу державної
виконавчої служби.

Встановлено, що рішенням апеляційного
суду Запорізької області від 4 грудня
2012 року частково задоволений позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою.
Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди
ОСОБА_3 у користуванні земельною
ділянкою НОМЕР_1 площею 103 кв.м по
АДРЕСА_1 та надати вільний доступ до
земельної ділянки загального
користування НОМЕР_2, площею 10 кв. м. В
задоволенні позовних вимог про
звільнення земельної ділянки НОМЕР_1
від забудов відмовлено (том1: а.с.50-52).

Вказане судове рішення з 16 січня 2013
року знаходилося на примусовому
виконанні у Шевченківському ВДВС
Запорізького МУЮ. Дії і постанови
державного виконавця в цій справі були
предметом неодноразового оскарження
ОСОБА_3 (том1: а.с. 5-6, 7-8).

Постановою головного державного
виконавця Шевченківського ВДВС
Запорізького МУЮ від 20 травня 2014 року
виконавче провадження закінчено. Як
зазначено в постанові, 14 травня 2014 року
виходом державного виконавця за
адресою АДРЕСА_1 встановлено, що паркан,
який знаходився на земельній ділянці
НОМЕР_1, знесений, таким чином боржник
ОСОБА_4 стягувачеві ОСОБА_3 не чинила
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою та надала вільний доступ до
земельної ділянки НОМЕР_2. Таким чином
рішення суду виконане, а саме: ОСОБА_4
зобов'язано не чинити перешкод у
користуванні ОСОБА_3 земельною
ділянкою НОМЕР_1 площею 103 кв.м по
АДРЕСА_1 та надати йому вільний доступ
до земельної ділянки загального
користування НОМЕР_2 площею 10 кв.м за
цією адресою, розміри яких визначені
рішеннями Шевченківського народного
суду Запоріжжя від 15 січня 1992 р.

Із скарги ОСОБА_3, поданої до суду 10
червня 2014 року, і його пояснень в суді
апеляційної інстанції вбачається, що
фактично судове рішення не виконано,
доступ до земельних ділянок йому не
наданий, оскільки виділені йому
ділянки не звільнені від будівельного
сміття. Державний виконавець тричі
виходив за адресою спірної земельної
ділянки з метою примусового виконання
судового рішення і склала декілька
актів. 16.04.2014 року був складений акт, в
якому зазначено про невиконання
боржником судового рішення. 22.04.2014р. при
повторному виході був складений акт, в
якому зазначено, що вільний доступ до
земельних ділянок відповідачеві
наданий, але ніякі роботи по звільненню
ділянок не виконані, всі речі
знаходяться на них в такому ж стані, для
вирішення спору необхідно залучити
фахівців БТІ. 14.05.2014р. державний
виконавець втретє вийшла за спірною
адресою, і склала акт про виконання
судового рішення. Проте присутні при
вчиненні виконавчої дії поняті
відмовилися підписати такий акт, у
зв'язку з чим державний виконавець на
місці усно скасувала акт і продовжила
виконання судового рішення з іншими
понятими, склавши новий акт про
виконання судового рішення.

Визнаючи скаргу стягувача
необґрунтованою, суд першої інстанції
належним чином не перевірив доводи про
те, що ніяких робіт після першого
виходу державного виконавця на місце
виконання судового рішення боржником
проведено не було, не дав оцінки
посиланням ОСОБА_3 на те, що рішення
фактично не могло бути виконаним
належним чином з тих підстав, що
державний виконавець на місці не
визначився, де саме знаходяться
земельні ділянки НОМЕР_1 щодо яких
усувалися перешкоди у користуванні,
оскільки раніше існуючі на ділянках
межові знаки були знесені
відповідачем. Судом не з'ясовано, у
зв'язку з чим залучені до виконавчого
провадження 14.05.2014р. поняті відмовилися
від підписання акту про закінчення
виконавчого провадження.

Судом першої інстанції також не
вирішено питання щодо дотримання
ОСОБА_3 передбачених ст. 385 ЦПК України
строків звернення до суду зі скаргою,
не з'ясовано, коли він був ознайомлений
із оскаржуваною постановою. Як
вбачається із матеріалів справи,
постанова про закінчення виконавчого
провадження винесена 20 травня 2014 року,
з відповідною скаргою до суду стягувач
звернувся 10 червня 2014 року.

Відповідно до статті 385 ЦПК скаргу на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби може бути подано до суду у
десятиденний строк, а при оскарженні
постанови про відкладення провадження
виконавчих дій - у триденний строк, які
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення її прав чи свобод.

Як зазначено у п. 16 Постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ" №6 від 07.02.2014 року „Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судових рішень у цивільних
справах", суди повинні враховувати, що
коли в законі встановлено спеціальний
порядок обчислення строків звернення
заявника зі скаргою до суду (наприклад,
стаття 26 - оскарження постанови про
відмову у відкритті виконавчого
провадження, стаття 58 - оскарження
оцінки майна, визначеної за
результатами рецензування звіту про
оцінку майна ( Закону про виконавче
провадження), їх перебіг має
визначатися за цими нормами, а не за
нормами статті 385 ЦПК.

Такі строки є процесуальними, можуть
бути поновлені за наявності поважних
для цього причин за заявою заявника,
яка подається одночасно зі скаргою або
викладається в скарзі у вигляді
клопотання. При вирішенні питання про
поновлення строку на подання скарги на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби суд має виходити з того, що у
відповідному законодавстві не
міститься перелік таких поважних
причин, їх з'ясовують у кожному
конкретному випадку залежно від
обставин справи. Наприклад, при
оскарженні бездіяльності зазначених
осіб у вигляді невжиття заходів з
примусового виконання судового
рішення до уваги може бути взято ті
обставини, що стягувач, який подав до
відповідного органу заяву про
відкриття виконавчого провадження і не
отримав у визначений законом строк (з
урахуванням поштового обігу)
задоволення своїх вимог, вважається
обізнаним про ймовірність порушення
його прав у виконавчому провадженні
незалежно від того, чи отримав він від
державного виконавця певні
процесуальні документи та чи
ознайомлений він із матеріалами
виконавчого провадження.

Якщо скаргу подано з пропуском строку,
встановленого законом, та відсутнє
клопотання про його поновлення, така
скарга суддею одноособово залишається
без розгляду при її прийнятті та
повертається заявникові. При цьому
заявникові може бути роз'яснено право
на повторне звернення до суду на
загальних підставах.

За викладених обставин оскаржувану
ухвалу не можна визнати такою, що
постановлена з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому на підставі ст.312 п.3 ЦПК України
вона підлягає скасуванню з передачею
питання на новий розгляд до суду першої
інстанції, оскільки допущені судом
першої інстанції вищевказані
порушення норм процесуального права
унеможливлюють перегляд скарги по суті
судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.307, 312 п.3,313,317 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду
м. Запоріжжя від 25 червня 2014 року по цій
справі скасувати з передачею питання
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили негайно,
але може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: