№ 233/8240/13-ц
22 липня 2014 року Костянтинівський
міськрайонний суд Донецької області у
головуючого судді
за участю представника позивача
представника відповідача
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.Костянтинівка
цивільну справу за позовами Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості, -
08 листопада 2013 року позивач ПАТ КБ
"ПриватБанк" звернувся до суду із
позовом до відповідачки ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості у розмірі
27 лютого 2006 року.
Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що
27 лютого 2006 року між сторонами було
укладено договір, за умовами якого
відповідач отримала кредит у розмірі 3
000,00 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.
Також зазначає, що відповідачка
підтвердила свою згоду на те, що
підписана заява разом з Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжною картою складає
між ним та банком договір, що
підтверджується підписом у заяві.
Одночасно позивач зазначає, що
відповідачка не надавала своєчасно
банку грошові кошти для погашення
заборгованості за кредитом. Позивач
просить стягнути з відповідача суму
заборгованості за кредитним договором
час подання позову до суду.
Представник позивача Зікунова Н.А., що
діє на підставі довіреності від 20
грудня 2011 року, у судовому засіданні
підтримала позовні вимоги, дала
пояснення аналогічні викладеним у
позовній заяві. Вона вважає, що перебіг
строку позовної давності
відповідачкою було перервано, тому що
згідно довідки про рух коштів по
картковому рахунку ОСОБА_2, долученої
до матеріалів справи, відповідачка
останній платіж в погашення кредиту
зробила в сумі 33,86 грн. 03 лютого 2012
року (а.с.47). Представник банку визнав,
що зарахування вказаної суми в рахунок
погашення спірного кредиту відбулося
без особистого волевиявлення
відповідачки. Так, відповідачка ОСОБА_2
мала ще один товарний кредит у банку.
При погашенні відповідачкою саме цього
кредиту у лютому 2012 року частина суми
була без згоди клієнта списана з цього
кредитного рахунку і зарахована в
погашення спірного кредиту. При цьому
банк керувався положеннями п. 4.6 Умов та
Правил надання банківських послуг про
договірне списання коштів з будь-якого
рахунку клієнта, відкритого в установі
банку, в межах ліміту.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
заперечувала проти позовних вимог
позивача, обґрунтовуючи свою позицію
порушенням з боку позивача строків
позовної давності, надала письмові
заперечення на позовну заяву (а.с.48-49),
просила відмовити в задоволенні позову
в повному обсязі, надала також заяву
про застосування строків позовної
давності до виниклих правовідносин
(а.с.50). Також вона пояснила, що дійсно
отримала кредит у позивача, але
повністю його погасила і ще у 2009 році
здала представнику банку кредитну
картку, яку в її присутності знищіли.
Ніяких платежів по спірному кредиту
протягом цих років вона не робила. Крім
цього кредиту в неї був ще
безготівковий кредит в цьому ж банку
для придбання товарів, який був
отриманий к липні 2008 року. По цьому
кредиту вона здійснювала платежі. З
Умовами та Правилами надання
банківських послу її ніхто не знайомив.
Представник відповідачки ОСОБА_3 проти
позову заперечував, підтримав
клопотання про застосування строків
позовної давності. Вважає, що списання
коштів без згоди клієнта з одного
кредитного рахунку в погашення іншого
суперечить вимогам законодавства.
Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали цивільної справи
у їх сукупності, суд встановив наступні
обставини справи та відповідні до них
27 лютого 2006 року між сторонами було
укладено договір, за умовами якого
відповідач ОСОБА_2 отримала кредит у
розмірі 3 000,00 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36,00%
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом (а.с.7-11). Відповідачка
підтвердила свою згоду на те, що
підписана заява разом з Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжною картою складає
між ним та банком договір, що
підтверджується підписом у заяві.
Доказів ознайомлення відповідачки з
Умовами надання банківських послуг,
Правилами користування платіжною
картою суду не надано.
Як видно із роздруківки руху коштів по
обліковому рахунку (картці) НОМЕР_1, що
відкрита на ім'я відповідачки ОСОБА_2,
остання користувалась лімітом коштів
та вносила кошти на погашення суми
заборгованості 02 березня 2009 року (а.с.46).
Суд приймає цю роздруківку як доказ по
справі, з врахування того, що сторони
визнають обставин справи, які
підтверджуються в цій роздруківці, а
відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.
Суд не приймає до уваги як доказ по
справі, на який посилається позивач,
Умови та правила надання банківських
послуг (а.с.8-11) з огляду на наступне.
Проаналізувавши Умови та правила
надання банківських послуг, які додані
позивачем до позовної заяви, суд
прийшов до висновку, що такі не
стосуються предмету доказування
оскільки вони не мають правового
зв'язку з заявою, яку підписувала
відповідач. Також, такі умови не можуть
розглядатись як самостійна підстава
виникнення зобов'язання, так як не
містять ані підпису відповідачки, ані
будь-яких її реквізитів як сторони, ані
дати їх складення чи підписання, тобто
жодних обов'язкових реквізитів, які
необхідні для виникнення зобов'язання.
Відтак, згідно з вимог ч. 3 ст. 58 ЦПК
України суд не бере до розгляду докази,
які не стосуються предмета
доказування, оскільки всі ці обставини
у своїй сукупності свідчать, що немає
будь-яких підстав для висновку про
отримання кредиту відповідачкою на
умовах та правилах, які містяться на
а.с.6-9, а тому такі умови не є належними
доказами по справі.
Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
Стаття 610 ЦК України передбачає, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).
Позивач належним чином виконав своє
зобов'язання за договором шляхом
надання коштів відповідачу. Прийняті
на себе зобов'язання відповідачка
належним чином не виконувала, в зв'язку
з чим утворилася заборгованість станом
на 30 вересня 2013 року, яка складається з
наступного: заборгованість за кредитом
- 4952,17 грн., заборгованість за
частина) - 500,00 грн., штраф (відсоткова
складова) - 947,72 грн., таким чином
загальна сума заборгованості
Суд прийшов до висновку, що оскільки
зобов'язання по поверненню
заборгованості за кредитом та
відсотків відповідачка не виконала
належним чином, то має місце порушення
зобов'язання, а отже й прав позивача.
Водночас, суд відзначає, що порушене
право підлягає судовому захисту
протягом встановленого законом строку.
Так, відповідно до вимог ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Стаття 257 ЦК України передбачає, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки. В
свою чергу ч. 5 ст. 261 ЦК України вказує,
що за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
Матеріалами справи підтверджується, що
відповідачкою було здійснено
погашення кредиту 02 березня 2009 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. А частина 3 цієї
статті передбачає, що після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
Таким чином, внаслідок внесення
відповідачкою готівки на погашення
кредиту 02 березня 2009 року на суму 350,00
грн., строк позовної давності
перервався та його необхідно
обраховувати заново, тобто до 02 березня
Однак, як вбачається з відмітки про
отримання позовної заяви, позивач
звернувся до суду лише 08 листопада 2013
року, тобто із пропуском трьох річного
строку позовної давності, а також не
ставив перед судом питання про його
За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.
Вирішуючи питання застосування строку
позовної давності суд враховує
роз'яснення, які містяться у п. 31
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
де зазначено, що враховуючи положення
пункту 7 частини тринадцятої статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», суди мають виходити з
того, що у спорах щодо споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
Суд не бере до уваги заперечення
представника позивача щодо перерви
перебігу строку позовної давності
внаслідок зарахування коштів по
спірному кредиту 03 лютого 2012 року на
підставі п. 4.6 Умов та правила надання
банківських послуг. Окрім
вищенаведених підстав щодо відхилення
цього доказу, суд вважає, що
відсутність особистої згоди
відповідачки на списання коштів з
одного кредитного рахунку в рахунок
погашення заборгованості по іншому
кредиту суперечить вимогам глави 71
«Позика. Кредит. Банківський вклад»
Цивільного кодексу України, ст..203 ЦК
України та загальним звичаям ділового
обороту. Слід також зазначити, що таке
списання сталося лише одноразово і
саме за місяць до спливу трирічного
строку позовної давності за спірним
кредитом, інших подібних списань до
звернення до суду не відбувалося, що
дає підстави суду стверджувати про
наявність повної обізнаності банку
щодо спливу строку позовної давності
для звернення до суду із позовом, а
також штучного створення умов для
збільшення заборгованості за кредитом.
Отже, незважаючи на наявність
порушеного права позивача, яке
встановлено судом, суд керуючись
чинним законодавством України,
відмовляє в задоволенні позовних вимог
повністю у зв'язку із пропуском
позивачем строку позовної давності.
Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 57-61, 209, 212-215
Цивільного процесуального кодексу
України, на підставі ст. ст. 256, 261, 264, 267,
526, 610, 1054 ЦК України, ст. ст. 1, 11 Закону
України «Про захист прав споживачів», -
У позові Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
- відмовити повністю.
Вступна та резолютивна частина
рішення проголошені 22 липня 2014 року, у
повному обсязі рішення виготовлене до
27 липня 2014 року.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Костянтинівський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копій рішення.

Суддя