АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Провадження № 22ц/774/1200/К/14
Головуючий в 1-й інстанції
У Х В А Л А

Іменем України

24 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Братіщевої
Л.А.,

суддів: Грищенко Н.М.,
Турік В.П.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 та її
представника - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 на рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу від 28
березня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - відділ
громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб Криворізького міського
управління МВС України в
Дніпропетровській області про
визнання втратившим право
користування житловим приміщенням та
зобов'язання зняти з реєстрації,
зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, треті особи комунальне
підприємство Дніпропетровської
обласної Ради "Криворізьке бюро
технічної інвентаризації", відділ
громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб Криворізького міського
управління МВС України в
Дніпропетровській області про
визнання права власності на 1/2 частину
квартири,-

.

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа -
відділ громадянства, міграції та
реєстрації фізичних осіб
Криворізького міського управління МВС
України в Дніпропетровській області
про визнання втратившим право
користування житловим приміщенням та
зобов'язання зняти з реєстрації,
посилаючись на відсутність підстав для
реєстрації та проживання відповідача -
його колишнього чоловіка в належній її
на праві приватної власності квартирі
АДРЕСА_1, оскільки 24.05.2011 року шлюб між
нию та відповідачем ОСОБА_4 розірвано.

Крім того, будучи зареєстрованими в
квартирі, відповідач не сплачує
комунальні платежі, тоді як їх сплачує
тільки позивач.

Враховуючи викладене, просила суд
визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування житлом, а саме квартирою
АДРЕСА_1 та зобов'язати СГІРФО
Жовтневого РВ КМУ ГУ УМВС України в
Дніпропетровській області зняти з
реєстрації відповідача з вказаної
квартири.

У листопаді 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічною позовної заявою до
ОСОБА_2, треті особи комунальне
підприємство Дніпропетровської
обласної Ради "Криворізьке бюро
технічної інвентаризації", відділ
громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб Криворізького міського
управління МВС України в
Дніпропетровській області про
визнання права власності на 1/2 частину
квартири, в обґрунтування якого
зазначив, що він перебував у шлюбі з
відповідачкою у період часу з 27.07.1993 р.
по 03.06.2011 р. включно та вкладаючи
власний час, сили, кошти та здоров'я
довів квартиру за вказаною адресою до
ладу, враховуючи викладене просив суд
визнати за ОСОБА_4 право власності на ?
частину вказаної вище квартири та
просив стягнути з ОСОБА_2 понесені ним
судові витрати.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 26 листопада 2012 року
вказані позови об'єднані в одне
провадження.

Рішенням рішенням РішеенРРпппфффоорр

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 28 березня 2014 року
позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4, таким що втратив право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

У решті позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 про визнання права власності на
1/2 частину квартири - відмовлено в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ставить
питання про скасування рішення суду
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволені позову ОСОБА_2 та про
повне задоволення зустрічних позовних
вимог , посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, невідповідністю висновків суду
обставинам справи.

Суд не врахував, положень діючого
сімейного Кодексу України та положень
викладених в п.22-23 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 21.12.2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» що поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями 69
- 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.
Так вартість спірної квартири,
відповідно до п.3 договору дарування
складає 4 000 грн, проте після всіх
ремонтів, перепланувань та перебудов,
на момент поділу, відповідно до
висновку експертизи вартість спірної
квартири складає 168 966 грн., проте суд на
зазначене уваги не звернув та
безпідставно відмовив у задоволені
зустрічного позову.

Позивач ОСОБА_2 заперечує проти
доводів апеляційної скарги, просить її
відхилити й залишити без змін рішення
суду першої інстанції як законне та
обґрунтоване.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, та заперечень на неї
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга представника відповідача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 23
липня 1993 року. Рішенням Жовтневого
районного суду міста Кривого Рогу від 24
травня 2011 року шлюб між сторонами
розірвано.

Згідно договору дарування квартири
засвідченого приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_8 16 березня 2000 року, ОСОБА_2
на праві особистої власності належить
3-х кімнатна квартира АДРЕСА_1 житловою
площею 38,5 кв. м., загальною 57,6 кв. м.
(а.с.4).

У вказаній квартирі зареєстровані
позивачка, її колишній чоловік ОСОБА_4
та син ОСОБА_10 (а.с. 6).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про
визнання відповідача втратившим право
користування житловим приміщенням та
зобов'язання зняти з реєстрації, суд
першої інстанції керувався ст.. 71,72 ЖК
України, та обґрунтовано виходив із
того, що відповідач не проживає у
спірній квартирі понад шість місяців
без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 71ЖК України визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
провадиться у судовому порядку
внаслідок відсутності цієї особи понад
шість місяців без поважних причин.

За правилами ст. 72 ЖК України визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Відповідно до абз.1 п.10 Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року №2 " Про деякі питання , що виникли
у практиці застосування судами
Житлового кодексу України у справах
про визнання наймача або члена його
сім`ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням ( ст.. 71
ЖК), необхідно з`ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. Суд може
продовжити пропущений строк у разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім`ї тощо). При цьому
вичерпного переліку таких поважних
причин житлове законодавство не
встановлює , в зв`язку з чим зазначене
питання вирішується судом у кожному
випадку з урахуванням конкретних
обставин справи.

Тобто, при вирішенні питання про втрату
членом сім'ї наймача права на
користування жилим приміщенням
з'ясуванню підлягають термін його
відсутності та поважність причин такої
відсутності.

Як встановлено в суді першої та не
спростовано в суді апеляційної
інстанції та підтверджується актом,
складеним мешканцями будинку АДРЕСА_1
та засвідченого майстром дільниці №
2КП «ЖЕО № 31» Бєляєвой Т.Г., відповідач
ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає з
15 лютого 2011 року ( а.с.5).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
ОСОБА_4 не надав як суду першої
інстанції а ні суду апеляційної
інстанції докази на підтвердження
причин поважності свого не проживання
у спірній квартирі, отже висновок суду
першої інстанції в цій частині є
обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних
позовних ОСОБА_4, суд виходив із того, що
спірна квартира є особистою приватною
приватною власністю позивача, а тому в
розумінні п.2 ч.1 ст. 57 СК України,
відсутні правові підстави для її
визнання об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання, зокрема: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Вирішуючи спір, суд на виконання
вищенаведених вимог встановив
характер спірних правовідносин й
правову норму, яка підлягає
застосуванню до їх врегулювання.

Як встановлено судом, право особистої
приватної власності на спірну квартру
у позивача ОСОБА_2 виникло на підставі
договору дарування 16.03.2000 р., тому до
спірних правовідносин
застосовуютється Кодекс про шлюб та
сім'ю УРСР.

Відповідно до ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 24, ч.1 ст. 28
Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі -
КпШС України), чинного на час отримання
в дар спірної квартири, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а
також одержане ним під час шлюбу в дар
або в порядку спадкування, є власністю
кожного з них. Якщо майно, яке було
власністю одного з подружжя, за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
цінності внаслідок трудових або
грошових затрат другого подружжя або
їх обох, воно може бути визнане судом
спільною сумісною власністю подружжя.
В разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Також аналогічне правове положення
закріплене в ст.ст. 60 СК України, ст. 368
ЦК України.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.57 СК
України, особистою приватною власністю
дружини, або чоловіка є майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування.

Відповідно до вимог стаття 62 СК
України, якою врегульовані
правовідносини на час виникнення
спору, якщо майно дружини, чоловіка за
час шлюбу істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься в ст. 25
КпШС України.

Відповідно до роз'яснень наведених у п.
24 Постанови Пленуму Верховного суду
України від 21.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу;
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто; речі індивідуального
користування, в тому числі коштовності,
навіть якщо вони були придбані за
рахунок спільних коштів подружжя;
кошти, одержані як відшкодування за
втрату (пошкодження) речі, що належала
особі, а також як відшкодування
завданої їй моральної шкоди; страхові
суми, одержані за обов'язковим або
добровільним особистим страхуванням,
якщо страхові внески сплачувалися за
рахунок коштів, що були особистою
власністю кожного з них.

Отже висновок суду ґрунтується на
законі.

Доводи апеляційної скарги, з приводу
того, що оскаржуване судове рішення
ухвалене при неповному з'ясуванні
судом обставин справи, колегія суддів
відхиляє, оскільки даний довід
спростовується вищевикладеним та
матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги, з приводу
того, що суд першої інстанції не
врахував, того що вартість спірної
квартири, внаслідок праці відповідача
істотно збільшилась та на час розгляду
справи її вартість відповідно до
висновку судової -
будівельно-технічної експертизи №5 від
31.05.2013 року складає 168 966 грн., колегія
суддів відхиляє оскільки вважає, що суд
першої інстанції достатньо
обґрунтовано дійшов висновку про те, що
експертом під час проведення судової
будівельно - технічної експертизи
зроблений висновок про ринкову
вартість спірного майна на час
виникнення спору, при цьому ним не було
встановлено, що квартира зазнала
істотних змін за рахунок спільних та
особистих коштів.

Суд першої інстанції також надав
належну оцінку поясненням свідків,
щодо обставин проведення ремонтних
робіт, оскільки вони підтвердили лише
факт проведення ремонту в квартирі, а
не наявність спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого із
подружжя.

Погоджується колегія суддів і з
висновком суду про те, що під час
судового розгляду справи, як в суді
першої так і в суді апеляційної
інстанції не доведена наявність
правових підстав вважати, що квартира
АДРЕСА_1 за час шлюбу істотно
збільшилася у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
подружжя, а отже відсутні правові
підстави для визнання спірної квартири
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та задоволення
зустрічних позовних вимог ОСОБА_4

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, не можуть бути взяті до уваги
колегією суддів, оскільки вони
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгодою з висновками суду
по їх оцінці. Проте відповідно до вимог
ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є
виключною компетенцією суду,
переоцінка доказів діючим
законодавством не передбачена.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції в достатньо повному обсязі
встановив права і обов'язки сторін,
обставини справи, перевірив доводи і
заперечення сторін і дав їм належну
правову оцінку та ухвалив рішення, яке
відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що ухвалене судом першої
інстанції рішення суду відповідає
вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, а тому
підстав для задоволення апеляційної
скарги та його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 -
відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 28 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: