Справа № 145/1539/13-ц Провадження №
22-ц/772/2406/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Мазурчак А. Г.Категорія:
27Доповідач: Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2014 р. м. Вінниця колегія
суддів судової палати з цивільних
справ апеляційного суду Вінницької
області в складі:

Головуючого: Марчук В.С.

Суддів: Сопруна В.В., Зайцева А.Ю.

При секретарі: Кирилюк Л.М.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі судових
засідань апеляційного суду Вінницької
області цивільну справу за апеляційною
скаргою представника позивача ОСОБА_2
на рішення Тиврівського районного
суду Вінницької області від 5 червня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про повернення коштів у зв`язку
з невиконанням зобов`язання

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним
позовом та вказував, що 14 лютого 2012 року
ОСОБА_4, в присутності ОСОБА_5 взяв у
нього 30 000 доларів США, пообіцявши
надати допомогу в отриманні кредиту до
14.03.2012 року. В обумовлений строк ОСОБА_4
жодних дій спрямованих на виконання
взятих на себе зобов'язань не вчинив, а
отримані кошти йому не повернув. На
неодноразові звернення до відповідача
з 14.03.2012 року до 17.11.2012 року з вимогою
повернути отримані ним кошти, позивач
отримував відмову.

17.11.2012 року він зустрівся з ОСОБА_4 та
запропонував останньому повернути
кошти в розмірі 30 000 доларів США, на що
ОСОБА_4 відповів, що в даний час таких
грошей у нього не має. На підтвердження
існування домовленості між ним та
ОСОБА_4 та ще й із врахуванням того, що
позивач більше не довіряв відповідачу,
ОСОБА_4 написав розписку про
зобов'язання виплатити ОСОБА_3 до 31.12.2012
року кошти в розмірі 30000 доларів США,
які були взяті ним на виконання
зобов'язання.

31.12.2012 року ОСОБА_4 зазначених коштів не
повернув, зіславшись на тяжкий
матеріальний стан. При цьому
відповідач завірив, що найближчим
часом частинами буде повертати ОСОБА_3
взяті кошти, з яких 01.02.2013 року
надіслав переказом 8 000 грн.

Станом на день звернення до суду,
ОСОБА_4 коштів не повернув, тому ОСОБА_3
звернувся з даним позовом у суд та
просив визнати ОСОБА_4 боржником перед
кредитором ОСОБА_3; стягнути з ОСОБА_4
на його користь грошову суму в розмірі
236 822,17 грн., а також сплачену ним суму
судового збору в розмірі 2 521,62 грн., 3%
річних від не повернутої суми за 2012 р. в
розмірі 5 860,47 грн., відповідно до ст. 625
ЦК України та 3% річних від
неповернутої суми за 2013 р. в розмірі 3
557,15 грн. і моральну шкоду в розмірі 10 000
грн.

В ході судового розгляду ОСОБА_3
позов уточнив та просив стягнути на
його користь грошову суму 292 463,53 грн.,
яку боржник зобов'язаний повернути у
зв'язку з не виконаним зобов'язанням, 3%
річних за 2013 рік в сумі 8026,02 грн., за 2014р.
- 1513, 89 грн., витрати пов'язані з
розглядом справи - 1800 грн., на
відшкодування моральної шкоди 10 000
грн.; сплачене державне мито у розмірі
1800 грн., вказавши, що в позові ім'я
відповідача вказано Єфим, однак ОСОБА_4
так його писав на російській мові, а на
українській воно пишеться ОСОБА_4, тому
просить стягнення проводити із ОСОБА_4

Рішенням Тиврівського районного
суду Вінницької області від 5 червня 2014
року у задоволенні позову відмовлено
за його безпідставністю та
недоведеністю.

Представник позивача ОСОБА_2
оскаржила дане рішення суду в
апеляційному порядку, як незаконне та
таке, що ухвалене з порушенням норм
матеріального права. Просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову у повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин на які сторони посилаються, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

У даному випадку судом дотримано
зазначених вимог закону.

Так, відмовляючи у позові, суд виходив з
наступних обставин. Судом встановлено,
що згідно розписки від 17.11.2012 року
ОСОБА_6 зобов`язався виплатити ОСОБА_3 30
000 доларів США до 31.12.2012 року (а/с 97 т.1).
При цьому суд зазначив, що зі змісту
даної розписки не вбачається, що ОСОБА_6
отримав від ОСОБА_3 30 000 доларів США;
також не вбачається підстав та умов
виплати зазначених коштів ОСОБА_3,
оскільки відсутній будь який правочин,
з якого було б видно при яких
обставинах відповідач зобов`язався
сплатити вказані кошти та які
правовідносини мають місце. Позивач
інших доказів щодо цього теж не надав
суду.

Щодо повернення ОСОБА_6 ОСОБА_3 8000 грн.,
то суд зазначив, що зі слів ОСОБА_6,
зазначені кошти ним були отримані для
оформлення договору купівлі-продажу та
повернуті ОСОБА_3, що позивачем не
заперечувалось.

За таких обставин суд дійшов
правильного висновку про відмову у
задоволенні позову.

Даний висновок правильний так, як
позивач, заявляючи позов, посилався на
ст. ст. 202, 209, 525 ЦК України. У ст. 202 ЦК
України говориться про поняття та види
правочинів. У ст. 509 ЦК України - про
поняття зобов`зання та підстави його
виконання. І у ч.2 ст. 509 ЦК України,
зазначено, що зобов`язання виникають з
підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Як видно з встановлених обставин
справи, позивач не довів з яких,
передбачених ст. 11 ЦК України підстав
виникло зобов`язання у ОСОБА_6
повернути ОСОБА_3 зазначені ним кошти.

Якщо слідувати нормам цивільного права
про правочини, на які посилався
позивач, то відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК
України, правочини фізичних осіб між
собою на суму, що перевищує у двадцять і
більше разів розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян (17 грн.), вчиняються у
письмовій формі.

Разом з тим, розписка не є правочином.
Відповідно до норми ст. 1047 ЦК України,
розписка може бути лише доказом
укладення договору і лише договору
позики.

Як видно знову ж з обставин справи,
сторони такого договору не укладали.

Не дотримано у даному випадку і вимог
про валюту зобов`язань, передбачених
ст.. 524 ЦК України, де зазначено, що
зобов`язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні. У
даному випадку у розписці зазначені
долари США (а/с97 т.1).

Таким чином, на думку колегії суддів,
суд першої інстанції в повному обсязі
перевірив правові підстави заявлених
позовних вимог, доводи сторін,
обставини спору та дійшов правильного
висновку про відмову у задоволенні
позову, ухваливши рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги рішення суду не
спростовують, тому відповідно до вимог
ст. 308 ЦК України його слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

На підставі наведеного та
керуючись ст.. ст.. 303, 307, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника
позивача - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Тиврівського районного суду
Вінницької області від 5 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді/підписи/

З оригіналом вірно

суддя:
В.С. Марчук