УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року
м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Касьяна О.П., Іваненко Ю.Г.,Євграфової
Є.П., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до
Комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Міська психоневрологічна лікарня №
2», ОСОБА_7, третя особа - Приватне
акціонерне товариство «Страхова
компанія «ВУСО», про відшкодування
моральної шкоди, заподіяної
дорожньо-транспортною пригодою, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Ленінського районного суду м. Донецька
від 29 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 10 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому просив стягнути
солідарно з ОСОБА_7 та Комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Міська психоневрологічна лікарня № 2»
(далі - КЛПЗ «Міська психоневрологічна
лікарня №2») 100 000 грн на відшкодування
моральної шкоди, завданої ушкодженням
здоров'я внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилався на ті обставини, що 15
липня 2009 року з вини ОСОБА_7 під час
виконання ним трудових обов'язків
відбулась дорожньо-транспортна
пригода під час якої відповідач
здійснив наїзд на позивача
автомобілем, що належить КЛПЗ «Міська
психоневрологічна лікарня № 2»,
внаслідок чого йому заподіяні тяжкі
тілесні ушкодження та встановлено з 2010
року другу групу, а з 2011 року - третю
групу інвалідності, чим йому завдано
моральну шкоду, просив задовольнити
позов.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Донецька від 29 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 10 грудня 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
а справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з рішенням якого погодився
апеляційний суд, виходив з того, що
цивільно-правова відповідальність
КЛПЗ «Міська психоневрологічна
лікарня №2» застрахована у ЗАТ СК
«ВУСО», яка і повинна відшкодувати
завдану шкоду, однак позовні вимоги до
неї не заявлялись, тому підстав для
задоволення позову немає.

Проте погодитися з такими рішеннями
судів першої та апеляційної інстанцій
не можна на таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим з виконанням
усіх вимог цивільного судочинства,
згідно із законом, на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що 15 липня 2009 року о
7 годині водій ОСОБА_7, виконуючи
трудові обов'язки у КЛПЗ «Міська
психоневрологічна лікарня №2» керував
технічно справним автомобілем
«ВАЗ-21070», який належить підприємству,
рухався по вул. Одеській в Ленінському
районі м. Донецька біля будинку № 251, де
порушив правила дорожнього руху та
здійснив наїзд на ОСОБА_6, в результаті
чого заподіяв йому тяжкі тілесні
ушкодження.

З 24 лютого 2010 року по 1 березня 2011 року
позивачу встановлено другу, а з 1
березня 2011 року до 1 квітня 2013 року -
третю групу інвалідності за загальним
захворюванням.

Цивільно-правова відповідальність
власника автомобіля застрахована у
ПрАТ «ВУСО» за полісом від 30 січня 2009
року строком до 29 січня 2010 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
виконав вимоги процесуального права
щодо повного та всебічного розгляду
справи, не врахував вимог ч. 2 ст. 1167, ст.
ст. 1187, 1172 ЦК України про те, що
відшкодування моральної шкоди,
завданої працівником під час виконання
трудових обов'язків внаслідок дії
джерела підвищеної небезпеки,
відшкодовується незалежно від вини
особи, яка її завдала, та не з'ясував,
хто є володільцем джерела підвищеної
небезпеки, на підставі чого ОСОБА_7
управляв автомобілем, а відтак хто та
на якій підставі повинен нести
відповідальність за завдану шкоду.

Крім того, встановивши, що
цивільно-правова відповідальність
власника автомобіля застрахована, суд
першої інстанції не виконав вимоги
процесуального права та не перевірив
обставин справи щодо розміру
заподіяної моральної шкоди, умов
договору страхування щодо її
відшкодування, встановлення ліміту
страхового відшкодування, наявності
франшизи, а відтак не визначив межі
відповідальності страховика та
відповідачів.

При цьому не виконав вимоги ст. 10 ЦПК
України та не роз'яснив позивачу права
залучити до участі у справі страховика
як співвідповідача в порядку,
визначеному ст. 33 ЦПК України, зробив
передчасний висновок про відмову у
задоволенні позову, ухвалив помилкове
рішення з порушенням норм
процесуального права.

А пославшись на те, що непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме із страховика є підставою для
відмови у задоволенні позову, не
з'ясував, яку саме суму моральної школи
просив стягнути позивач та чи не
перевищує вона суму ліміту, який може
відшкодувати страховик, не врахував, що
особа, яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (ст. 1194 ЦК України).

Апеляційний суд цих недоліків не
усунув, не перевірив законності та
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції, а пославшись на те, що винну
у ДТП особу не встановлено, постановив
передчасну ухвалу про залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Невиконання судами першої та
апеляційної інстанцій норм
процесуального права унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, що є підставою для
скасування ухвалених судових рішень та
направлення справи на новий розгляд до
суду першої інстанції, як передбачено
ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу
ОСОБА_6 потрібно задовольнити, рішення
Ленінського районного суду м. Донецька
від 29 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 10 грудня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити,
рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 29 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 10 грудня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. ГвоздикСудді: Є.П.
Євграфова О.П. Касьян Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік