Справа № 628/1042/13ц
Провадження 2/628/245/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2014 року. Куп'янський
міськрайонний суд Харківської області

у складі :

головуючого - Волчек О.О.,

за участю:

секретаря - Разєнковій
Т.О.,

адвокат - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м. Куп'янську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи:
приватний нотаріус ОСОБА_6, приватний
нотаріус ОСОБА_7, приватний нотаріус
ОСОБА_8, про визнання недійсним
довіреності та договорів
купівлі-продажу квартири, анулювання
правовстановлюючих документів,
стягнення збитків та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2
звернувся до суду зі зміненим позовом
до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5,треті особи: приватний нотаріус
ОСОБА_6, приватний нотаріус ОСОБА_7,
приватний нотаріус ОСОБА_8, у якому
просить: визнати недійсним довіреність
від його імені ОСОБА_3 від 24 вересня 2002
року, договору купівлі-продажу
квартири від 25 вересня 2002 року за
адресою: АДРЕСА_1; договору
купівлі-продажу квартири від 10 грудня
2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 № 3377,
зобов'язати КП «Куп'янське БТІ»
анулювати правовстановлюючі документи
на ім'я, визнати за ним право власності
на квартиру АДРЕСА_1, стягнути з
відповідча ОСОБА_3 на його користь
збитки у подвійному розмірі-вартість
квартири в розмірі 80 000, моральну шкоду
в розмірі 80 000 грн.

В обґрунтування свох вимог
позивач посилається на наступні
обставини.

Позивач вказує, що він є
власником квартири, розташованої в
АДРЕСА_1.

24 вересня 2002 року він видав
відповідачу ОСОБА_3 довіреність,
засвідчену нотаріусом, за якою
останній 25 вересня 2002 року продав
квартиру, яка належала йому на праві
власності, за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_5
за договором купівлі- продажу.

2

ОСОБА_5 продала цю квартиру ОСОБА_4 за
договором купівлі-продажу № 3377 від 10
грудня 2003 року, який став власником
квартири.

Позивач вказує, що він вважає, що
є підстави для визнання недійсними
довіреності та вказаних договорів
купівлі-продажу квартири, так як при
виданні довіреності відповідачу
ОСОБА_3 він був під впливом насильства,
обману та всі інші правочини є
недійсними, так як майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати, власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно було
викрадене у власника, та якщо майно
вибуло з володіння власника не з їхньої
волі іншим шляхом.

Також позивач повилається на те,
що вироком суду від 05.12.2006 року ОСОБА_3
засуджений за ч. 2 ст. 190 КК України і
встановлено, що відповідач ОСОБА_3 в
приміщенні Куп»янської міліції став
шляхом фізичного та психологічного
тиску требувати , щоб він оформив
довіреність на продаж квартири на його
ім»я, при цьому погрожував йому, що
обвинуватить у насильницьких діях
проти неповнолітньої.

Позивач зазначає, що він оформив
довіреність, бо сприймав погрози як
реальні, бо ОСОБА_3 це робив у
приміщенні міліції, при цьому був
присутній слідчий Кононенко, а позивач
був у наручниках.

Крім того, в позові вказано, що
ОСОБА_3 пообіцяв купити позивачу дім.
Але ввечері його речі були насильно
вивезені з квартири у гараж, і він був
залишений на вулиці без житла та
реєстрації. Через два дні він
звернувся до нотаріуса про скасування
довіреності, але було пізно, 25 .09.2002 року
квартира була продана ОСОБА_5, а 10
грудня 2003 року квартира була продана
ОСОБА_4

Відповідачем ОСОБА_4 надані
заперечення, у яких він просить у
задоволенні позову відмовити,
посилаючись на те, що він купив 10.12.2003 р.
у ОСОБА_5 квартиру за адресою: АДРЕСА_1,
про що свідчить договір
купівлі-продажу, він не крав і нікого не
вводив в оману. Право власності на
нерухоме майно зареєстроване в
Куп'янському БТІ 20.01.2004 р. Угода носить
оплатний характер, тому у
відповідності до ст. 330, 388, ч. 1 ст. 397 ЦК
України, він є добросовісним набувачем.
Судами достовірно встановлено, що він і
ОСОБА_5 стали власниками квартири на
законних підставах. Також з матеріалів
справи вбачається, що будь-яких
відносин між ним та ОСОБА_2, а також
ОСОБА_2 і ОСОБА_5 не було, що підтверджує
і сам позивач. Будь-яких доказів, що на
час вчинення правочину нерухоме майно
було обтяжене, судами не надано.. Факт
відсутності заборони відчуження
квартири підтверджено довідкою від
10.12.2003 р. за № 305767-4. Це свідчить про те,
що позивач в період оформлення
довіреності на продаж квартири з 24.09.2002
р. по не мав наміру відзивати
довіреність, доки не скінчилися кошти,,
отримані за квартиру від ОСОБА_3.
Вирішивши, що з останнього стягти
нічого, ОСОБА_2 з адвокатами почав
тероризувати його своїми
безпідставними позовами, завдаючи йому
та його родині моральної та
матеріальної шкоди, вводячи суд в
оману.Крім того, в запереченнях
вказано, що Вищий спеціалізований суд у
своїй ухвалі зазначив, що відповідно до
п.2 ч. 1 ст. 388 власник має право
витребувати майно від набувача у разі
викрадення або вибуття з володіння без
його згоди. На це опиреється позивач,
але безпідставно, адже у своїму позові
у Вищий Суд приховує багато фактів, що
свідчать не в його користь. Тому Вищий
спеціалізований суд вимагає
дослідження конкретних обставин та
фактів, що спростовують такі доводи
ОСОБА_2.. Відповідач посилається також
на те, що з показів ОСОБА_10 (мати
ОСОБА_3), а.с.3, позивач неодноразово
приходив до неї з проханням знайти
покупця на його квартиру. З показань
ОСОБА_3, ОСОБА_2 неодноразово підходив з
пропозиціями продажу квартири та
купівлі будинку. Батько позивача також
підтверджував наміри позивача продати
квартиру, що говорить про довірительні
стосунки між ОСОБА_2 і ОСОБА_3.

3

Крім того, відповідач посилається
на те, що позивач разом з адвокатом
вводить суди різних інстанцій в оману,
приховуючи факт доборовільного
оформлення довіреності на квартиру.
Важає необхідним взяти до уваги вирок
суду по справі № 1-547, а.с. 4 п.7, де вказано
лише про оману та зловживання довірою і
ні слова про фізичний та
псхихологічний тиск-це непідтверджені
видумки ОСОБА_2, не підкриплені жодними
доказами. Це свідчить про те, що
довіреність позивач оформив
добровільно. Нотаріус ОСОБА_6, яка
завіряла угоду, не підтверджує факти
насилля при складанні договору, Своєю
постановою від 5.12.2006 р. суд
рекомендував ОСОБА_2 звернутися з
позовом до ОСОБА_3, проте він вирішив
безпідставно звернутися до нього,
ОСОБА_4, оскільки за одержані за угоду з
ОСОБА_3 гроші, бажає забрати у еього
квартиру, не звертаючи увагу на те, що
він добросовісний набувач. Відповідач
також вказує, що продавши квартиру,
майно ОСОБА_2 було добровільно вивезено
його батьком у власний гараж. ОСОБА_3
та його мати ОСОБА_10 пропонувала ОСОБА_2
будинки, але він від них відмовлявся, і
вирішив забрати кошти за квартиру, але
ОСОБА_3 відмовив, тобто вчинив
шахрайство. Проте, в результаті скарг
ОСОБА_2, ОСОБА_3 повернув йому гроші в
сумі 2/3 вартості квартири (2541 грн), про
що свідчать розписки, дані кошти
позивач витратив не за призначенням і в
теперішній час незаконно вимагає ще й
квартиру.

У судовому засіданні позивач
підтримав позовні вимоги і просить їх
задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_5, в судове засідання не з'явилися
судові повідомлення повернулися до
суду з позначкою поштового відділення
«За закінченням терміну зберігання».
3-і особи: приватний нотаріус ОСОБА_6,
приватний нотаріус ОСОБА_7, приватний
нотаріус ОСОБА_8 у судове засідання не
з'явилися, просять слухати справу без
їх участі, при вирішенні справи
покладаються на розсуд суду. В
матеріалах справи міститься пояснення
ОСОБА_3, яке ним було надане під час
перебування у місцях позбавлення волі,
у якому він вказує, що з позовними
вимогами не згоден.

Суд не знайшов перешкод щодо
розгляду справи у відсутності осіб,
які не з'явилися, оскільки справа в
провадженні суду знаходиться вже
значний час, і многочисельні
відкладення справі внаслідок неявки
відповідачів та третых осіб можуть
погянути за собою порушення строків
розгляду справи, встановлених ст. 6
Конвенції, норм
цивільно-процесуального закону, а
також прав особи, яка звернулася до
суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідач ОСОБА_4 позов не
визнав, підтримав доводи, викладені у
запереченнях, пояснив суду, що він
добросовісний набувач, квартиру
придбав законним шляхом.

Вислухавши сторони, дослідив
письмові докази, які є у справі, суд
надходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вказано у ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та ї нших осіб, які беруть участь
у справі.

Згідно ст. 60, ч. 4 ст. 61 вказаної норми
цивільно-процесуального закону, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, виникає спір, доказування не
можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Вирок у кримінальному провадженні, що
набрав законної

сили, є обов'язковим для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Судовим розглядом встановлено, що
позивач ОСОБА_2 бу зареєстрований до
25.09.2002 року у квартирі за адресою:
АДРЕСА_1, що

4

підтверджується копією паспорту
позивача ОСОБА_2 ( т.1, а.с.9).

Вироком Куп'янського міськрайонного
суду Харківської області від 05.12.2006
року, що набрав законної сили, ОСОБА_3
визнано винним у скоєнні злочину,
передбаченого ч. 2 ст.190 КК України, і
призначене покарання у вигляді 3-х
років позбавлення волі, із
застосуванням ст. 75 КК України з
випробувальним строком 2 роки. З ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 стягнуто моральну
шкоду у розмірі 10000 грн., ( т.1, а.с. 3-5).
Крім того, вироком суду встановлено, що
ОСОБА_2 від ОСОБА_3 отримано 2451 грн від
реалізації квартири, про що не
заперечував у судовому засіданні
позивач ( а. с. 4-5).

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_2, пояснив, що отримані гроші від
ОСОБА_3 в сумі 1500 грн. та 951 грн. за продаж
квартири, а всього 2451 грн., він
використав на побутові потреби, а не
для цільового призначення - придбання
житла, оскільки на той момент житло вже
подорожчало, і за ці гроші він не мав
можливості купити собі житло.

Треті особи- приватні нотаріуси
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що при
оформленні ОСОБА_2 довіреності на ім'я
ОСОБА_3 та договору купівлі-продажу
квартири від 25.09.2002 р. були дотриманні
всі норми закону, вимоги Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій.

Вказаним вище вироком встановлено,
що підсудний, тобто ОСОБА_3, спричинив
потерпілому, тобто ОСОБА_2 матеріальну
шкоду, залишивши його таким чином без
місця мешкання та засобів на
придбання іншого житла (т.1, а.с.3).

Згідно доручення, посвідченого
державним нотаріусом ОСОБА_6, від 24.09.2002
року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-
460 ОСОБА_2 уповноважує ОСОБА_3 продати
належну йому на праві власності
кооперативну квартиру АДРЕСА_1 за ціну
та на умовах, які будуть визначатися
ним самостійно, виходячи із розумної
доцільності. ( т.1, а.с. 76, 127).

Як вбачається з тексту
договору купівлі - продажу від 25.09.2002 р.,
кооперативної квартири АДРЕСА_1, що
належала продавцеві, тобто ОСОБА_2,
ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2, на підставі
доручення, посвідченого 24.09.2002 року
державним нотаріусом Куп'янської
державної нотаріальної контори
Харківської області, в реєстрі за № 2-460
і виданого ОСОБА_2 25.09.2002 року, продав
квартиру ОСОБА_5 за 3300 грн. Виходячи з
умов договору, ОСОБА_3 одержав гроші для
свого довірителя ОСОБА_2( а.с. 136, 139).

Цей факт також встановлений
вищезазначеним вироком суду.

Договір купівлі- продажу від 10.12.2003
року свідчить про те, що ОСОБА_5, у свою
чергу, продала ОСОБА_4 належну їй на
праві власності кооперативну
квартиру АДРЕСА_1 за 2800 грн. ( а. с. 139).

Право приватної власності на
нерухоме майно, а саме, на
кооперативну квартиру АДРЕСА_1
зареєстроване за ОСОБА_4 в Куп'янському
бюро технічної інвентаризації 20.01.2004
року (/ а.с.169).

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечить цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Волевивлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Одним з способів захисту
цивільних прав та інтересів судом,
відповідно до п.2) ч. 1 ст. 16 ЦК України, є
визнання правочину недійсним.

Згідно ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього
Кодексу.

Як зазначене у ч. 5 ст. 216, вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
пред'явлена будь-якою заінтересованою
стороною.

5

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК
України якщо одна сторона правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Згідно п. 20 роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України « Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою

обману є умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману

повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Згідно п. 10 вказаної Постанови,
майно може бути витребувано від особи,
яка не є стороною недійсного правочину,
шляхом подання віндикаційного позову,
зокрема від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК України.

У відповідності до п.2 ч. 1 ст. 388 ЦК
України, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно було викрадене у власника або
особи, якій він передав майно у
володіння.

Як зазначене вище, відповідно до ч.
4 ст. 61 ЦПК України, вирок у
кримінальному провадженні, що набрав
законної сили, є обов'язковим для суду,
що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок, з питань,
чи мали місце ці дії та чи вчинені вони
цією особою.

Згідно дослідженого в судовому
засіданн вироку Куп'янського
міськрайонного суду Харківської
області від 5.12.2006 р., ОСОБА_3 засуджений
за скоєння злочину, передбаченого ч. 4
ст. 190 КК України.

Як зазначене у ст. 190 КК України -
шахрайство- це заволодіння чужим
майном або придбання права на майно
шдяхом обману чи зловживання довірою.

Суд вважає законними та
обгрунтованими доводи позивача
стосовно факту вибуття спірної
квартири з його володіння під впливом
обману з боку ОСОБА_3, який вчинив у
відношенні нього шахрайство, оскільки
цей факт встановлений вироком суду, що
набрав законної сили, і не потребує
доказуванню.

При таких обставинах суд вважає
вимоги позивача щодо недійсності
доручення, яким він уповноважує ОСОБА_3
продати належну йому на праві
власності кооперативну квартиру
АДРЕСА_1 імені обгрутованими.

Оскільки недійсність
доручення встановлена, на думку суду,
вказана обставина є підставою у
відповідності до ст. 215 ЦПК України для
визнананя недійсним первісного
договору купівлі - продажу квартири від
25.09.2002 р., що, у свою чергу, є підставою
для визнання недійсним подальшого
договору купівлі - продажу квартири від
10.12.2003 року.

У суда не викликає сумніву, що
ОСОБА_4 є добросовісним набувачам.
Разом з цим, враховуючи викладені
обставини, суд вважає, що до нього
настають наслідки, передбачені п.2 ч. 1
ст. 388 ЦК України.

Суд вважає, що доводи,
викладені відповідачем, у
запереченнях, не спростовують вказані
висновки суду.

Вимоги позивача про анулювання
правовстановлюючих документів не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Як вказано у ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та ї нших осіб, які беруть участь
у справі.

Оскільки і у тексті позову, і в
його прохальній частині не вказано, про
які саме документи йдеться і на яке
конкретно ім'я, суд не має можливості
вирішити це питання,

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК
України право власності набувається
на підствавх, що не заборонені законом,
зокрема, з правочинів.

Суд вважає, що позивачем в
порушення ч. 1 ст. 60 ЦПК України не
надано доказів

6

наявності підстав, передбачених ч. 1 ст.
328 ЦПК України щодо визнання за ним
права власності на спірну квартиру.
Крім того, суд вважає вирішення цього
питання передчасним, оскільки на цю
квартиру належним чином у
відповідності до вимог цивільного
закону зареєстроване і не припинене
право вланості за іншою особою- ОСОБА_4
Тому суд вважає, що усі вимоги
необгунтовані і задоволенню не
підлягають.

Як вказано у постанові Пленуму
Верховного «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, суд, повинен

з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві

моральних чи фізичних страждань або
втрат немайнового характеру,

за яких обставин чи якими діями
(бездіяльністю) вони заподіяні, в

якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює

заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також

інші обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Суд вважає, що в порушення
зазначених вимог, а також вимог ст. 11,
60 ЦПК України позивачем не надано
доказів в обґрунтування розміру
моральної шкоди в сумі 80 000 грн., яку він
просить стягнути з відповідача ОСОБА_3,
з чого він виходить, оцінюючи свої
моральні страждання, і в чому взагалі
вони полягають. Крім того, суд приймає
до уваги, що питання про стягнення з
ОСОБА_3 моральної шкоди в сумі 10 000 грн.
на користь ОСОБА_2 вже було вирішено
вироком суду, вказаним вище.

Тому суд вважає, що в цій частині у
позові також необхідно відмовити.

Стосовно вимоги позивача про
стягнення збитків з ОСОБА_3 на його
користь у подвійному розмірі-вартість
квартири 80 000 грн. суд надходить до
висновку , що вони не підлягають
задоволенню, оскільки в порушення
вимог ст. ст. 11 , 60 ЦПК України позивачем
не надано жодного доказу в
обґрунтування вартості квартири у
вказаній сумі. Виходячи з викладеного,
суд вважає, що ці вимоги необгнунтовані
та не підлягають задоволенню.

При таких обставинах позов
підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. 10,11, 60, ч.3, 4 ст.61, ч. 3 ст.
88, ст. 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст. ст.
15,16, 202, 203, 215,216, ч. 1 ст. 229, 233, 237 ч. 2 ст. 230,
ст. 231,п. 2 ч. 1 ст. 388 ЦК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним
правочин-доручення від імені ОСОБА_2
ОСОБА_3 від 24 вересня 2002 року.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири від 25 вересня
2002 року за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_3
та ОСОБА_5.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири від 10 грудня
2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

В інщій частині позов залишити без
задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
судовий збір з кожного по 81, 20 грн. в
дохід держави.

В іншій частині позов залишити без
задоволення.

На рішення може бути подана апеляцій
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 23
липня 2014 року.

Головуючий
О.О.
Волчек