АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8626/2014
Головуючий у першій інстанції -
Алуштинський міський суд АР Крим
Доповідач - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду міста Києва в
складі:

головуючого судді Оніщука
М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 30
листопада 2012 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, в якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просив - визнати за ним право власності
на 25/100 часток будівлі рекреаційного
призначення, загальною площею 1071,7 кв.м.,
розташованої на території СК РП
«Утьос» за адресою: АДРЕСА_1, що
складається з: 5 поверх - санвузол № 48 -
3,6 кв.м.; кімната № 49 - 16,4 кв.м.; коридор №
50 - 7,1 кв.м; 6 поверх - санвузол № 57 - 2,5
кв.м.; кімната № 58 - 9,2 кв.м.; кімната № 59 -
12,7 кв.м; кімната № 60 - 25,9 кв.м.; 1/2 балкону
№ 51- 11,8 кв.м.; 7 поверх - кімната № 61 - 14,6
кв.м.; санвузол № 62 - 2,6 кв.м.; санвузол №
63 - 2,6 кв.м.; кімната № 64 - 16,0 кв.м.; кімната
№ 65 - 13,8 кв.м.; балкон № 66 - 36,0 кв.м.;
прихожа № 67 - 17,7 кв.м.; кімната № 68 - 11,4
кв.м.; санвузол № 69 - 2,1 кв.м.; кімната № 70
- 14,3 кв.м; санвузол № 71 - 2,5 кв.м.; 10 поверх
- кімната № 97 - 17,2 кв.м.; кімната № 98 - 8,1
кв.м.; кімната № 99- 11,1 кв.м.; санвузол № 100
- 4,0 кв.м. ; сауна № 101 - 2,8 кв.м.; 11 поверх -
1/2 майданчика № 1 - 73,5 кв.м, загальною
площею 266,0 кв.м. (а.с. 51).

В обґрунтування заявлених вимог
вказував, що відповідач в 2002 році став
членом Споживчого кооперативу
рекреаційного призначення «Утьос»,
розташованого по АДРЕСА_1. На підставі
цього йому була виділена земельна
ділянка під будівництво будівлі
рекреаційного призначення. У 2003 році
ОСОБА_4 звернувся до позивача з діловою
пропозицією взяти пайову участь у
будівництві об'єкта. Дану пропозицію
позивач прийняв. Оскільки на той період
у позивача та відповідача були дружні
стосунки, ніяких документів, письмових
договорів вони не укладали, залишивши
за основу укладений між ними усний
договір.

Суть усного договору полягала в тому,
що позивач бере участь у фінансуванні
третьої частини будівництва даного
об'єкту і по закінченні будівництва,
він з відповідачем оформлюють будівлю
рекреаційного призначення в часткову
власність, згідно з якою позивач
набуває право власності на 1/3 частину
будівлі, а відповідач на 2/3 частини
будівлі. На підставі зазначеної між
позивачем та відповідачем усної
домовленості про будівництво, позивач
також в 2003 році вступив в Споживчий
кооператив рекреаційного призначення
«Утьос».

В період будівництва з 2003 року по 2008
рік, позивач сумлінно брав участь в
будівництві, а саме набував за
готівкові кошти будматеріали,
інженерне обладнання, виплачував
заробітну плату будівельникам. За час
будівництва за власні кошти позивач
побудував частину приміщень, які
знаходяться на 5, 6, 7, 8, 10 та 11 поверхах.

Після закінчення будівництва за
взаємною домовленістю, оформленням
правовстановлюючих документів на
завершений будівництвом об'єкт, було
доручено відповідачу. Однак у 2008 році
позивач дізнався, що будівлю
рекреаційного призначення загальною
площею 1071,70 кв.м., повністю оформлено на
відповідача ОСОБА_4

Рішенням Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 30.11.2012
позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
25/100 часток будівлі рекреаційного
призначення, загальною площею 1071,7 кв.м.,
розташованої на території СК РП
«Утьос» за адресою: АДРЕСА_1, що
складається з: 5 поверх - санвузол № 48 -
3,6 кв.м.; кімната № 49 - 16,4 кв.м.; коридор №
50 - 7,1 кв.м; 6 поверх - санвузол № 57 - 2,5
кв.м.; кімната № 58 - 9,2 кв.м.; кімната № 59 -
12,7 кв.м; кімната № 60 - 25,9 кв.м.; 1/2 балкону
№ 51- 11,8 кв.м.; 7 поверх - кімната № 61 - 14,6
кв.м.; санвузол № 62 - 2,6 кв.м.; санвузол №
63 - 2,6 кв.м.; кімната № 64 - 16,0 кв.м.; кімната
№ 65 - 13,8 кв.м.; балкон № 66 - 36,0 кв.м.;
прихожа № 67 - 17,7 кв.м.; кімната № 68 - 11,4
кв.м.; санвузол № 69 - 2,1 кв.м.; кімната № 70
- 14,3 кв.м; санвузол № 71 - 2,5 кв.м.; 10 поверх
- кімната № 97 - 17,2 кв.м.; кімната № 98 - 8,1
кв.м.; кімната № 99- 11,1 кв.м.; санвузол № 100
- 4,0 кв.м. ; сауна № 101 - 2,8 кв.м.; 11 поверх -
1/2 майданчика № 1 - 73,5 кв.м, загальною
площею 266,0 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір у сумі 3219 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка не
брала участі у справі однак вважає, що
суд вирішив питання про її права та
обов'язки, просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове про відмову
в задоволенні позову. Вважає, що
рішення суду ухвалене з порушенням
норм матеріального і процесуального
права та порушує її право власності на
спірне майно, оскільки останнє є
спільною сумісною власністю її та
відповідача, з яким вона перебуває у
зареєстрованому шлюбі. Крім того,
зазначає, що позивачем не надано
жодного належного та допустимого
доказу на підтвердження фінансування
ним будівництва.

Ухвалою Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 25.11.2013 відмовлено у
відкритті апеляційного провадження за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 30.11.2012.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19.03.2014 скасовано
ухвалу Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 25.11.2013, а справу
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

У зв'язку з неможливістю здійснення
правосуддя судами Автономної
Республіки Крим та міста Севастополя
на тимчасово окупованих територіях,
територіальну підсудність цивільних
справ, підсудних розташованим на
території Автономної Республіки та
міста Севастополя судам, змінено.

Цивільні справи, підсудні місцевим
(районним, міським, районним у містах,
міськрайонним) судам, що розташовані на
території Автономної Республіки Крим
та міста Севастополя, підлягають
розгляду одним із районних судів міста
Києва, який визначається Апеляційним
судом міста Києва.

На підставі вищенаведеного та
керуючись ст. 12 Закону України від 15
квітня 2014 року № 1207-VII «Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України» Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дану справу надіслано для
розгляду до Апеляційного суду м. Києва
(супровідний лист № 6-52312 св 13, а.с. 119).

Особи, які беруть участь у справі
повторно не з'явились в судове
засідання, про час та місце розгляду
справи неодноразово повідомлялись у
встановленому процесуальним законом
порядку за відомими суду поштовими
адресами та наявними в матеріалах
справи засобами зв'язку. Колегія
суддів, визнала за можливе розглянути
справу за відсутності осіб, які не
з'явились, оскільки їх неявка не
перешкоджає апеляційному розгляду
справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду вказаним
вимогам процесуального закону не
відповідає.

Так, задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що між
сторонами був укладений усний договір
про фінансування частини будівництва,
а тому з урахуванням визнання
відповідачем позову, є підстави для
визнання за позивачем права власності
на 25/100 часток будівлі рекреаційного
призначення, загальною площею 1071,7 кв.м.,
розташованої на території СК РП
«Утьос» за адресою: АДРЕСА_1.

З вказаним висновком суду погодитись
не можливо, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 23.09.2008 та витягу
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно від 29.09.2008 ОСОБА_4 є
власником будівлі рекреаційного
призначення, загальною площею 1071,70 кв.м.
на території споживчого кооперативу
рекреаційного призначення «Утьос», що
розташований за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.2-3).

Відповідно до витягів з реєстру прав
власності на нерухоме майно від 22.11.2012
та 12.12.2012 ОСОБА_4 на праві приватної
власності належить 48/100 часток будівлі
рекреаційного призначення загальною
площею 1071,70 кв.м. на території
споживчого кооперативу рекреаційного
призначення «Утьос», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з даним позовом
позивач посилався на те, що між ним та
відповідачем був укладений усний
договір про пайову участь у
фінансуванні будівництва і між ними
була досягнута домовленість про
оформлення частини нерухомого майна на
позивача, проте відповідач оформив
право власності лише на себе.

В суді першої інстанції відповідач
визнав позов і таке визнання позову
було покладене судом в основу
оскаржуваного рішення.

Оскаржуючи рішення суду апелянт вказує
на порушення її права власності на
спірне майно, оскільки останнє є
спільною сумісною власністю її та
відповідача, з яким вона перебуває у
зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до свідоцтва про шлюб,
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб
28.10.2005, актовий запис № 836 (а.с. 94).

Нерухоме майно, яке є предметом спору,
набуте у власність відповідачем ОСОБА_4
23.09.2008, тобто під час перебування у
шлюбі з ОСОБА_2

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 68 СК України,
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Згідно із ст. 69 СК України, дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України закріплено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Отже, з огляду на фактичні обставини
справи, наявні у справі докази та
вимоги закону, колегія суддів
приходить до висновку, що визнання
відповідачем позову та, як наслідок,
визнання судом за позивачем права
власності на частку спільного майна
подружжя, суперечить вимогам закону та
порушує права та інтереси апелянта, як
одного з подружжя, яка за законом має
право на частку у спільному майні
подружжя, а відчуження такого майна
повинно здійснюватись за взаємною
згодою подружжя.

У відповідності з вимогами ч. 4 ст. 174 ЦПК
України у разі визнання відповідачем
позову суд за наявності для того
законних підстав ухвалює рішення про
задоволення позову. Якщо визнання
відповідачем позову суперечить закону
або порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, суд постановляє ухвалу про
відмову у прийнятті визнання
відповідачем позову і продовжує
судовий розгляд.

Таким чином, у суду першої інстанції
були відсутні належні правові підстави
для ухвалення даного рішення у зв'язку
з визнанням відповідачем позову,
оскільки таке визнання позову, як вже
вказувалось вище, суперечить вимогам
закону та порушує права третьої особи.

Крім того, апелянт в обґрунтування
доводів скарги вказує, що позивачем не
надано жодного належного та
допустимого доказу на підтвердження
укладення між сторонами договору про
фінансування позивачем будівництва, а
також відсутні докази такого
фінансування.

Такі доводи апелянта також
заслуговують на увагу і є
обґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладанні
договору, виборі контрагента та
визначені умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Як вказано позивачем та не
заперечувалось відповідачем письмовий
договір про участь позивача у
фінансуванні будівництва між
сторонами не укладався, а отже надати
правову оцінку виконанню договору
сторонами не є можливим, за відсутності
погоджених між сторонами його умов.

Таким чином, в порушення вимог ст.ст. 10,
58-60 ЦПК України позивачем не надано
суду належних та допустимих доказів ні
укладення між сторонами будь-яких угод
з приводу спірного майна, ні доказів,
які б свідчили про фактичне
фінансування будівництва майна за
рахунок позивача, як стверджує
останній.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
обґрунтованість доводів апеляційної
скарги.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, тощо.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що у зв'язку з неповним
з'ясуванням судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеністю
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права,
рішення суду підлягає скасуванню, з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 30
листопада 2012 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання права власності -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та протягом
двадцяти днів може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді