У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2014 рокум. КиївСуддя Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ Кафідова О.В., розглянувши
касаційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від
29 травня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про
визнання правочину дійсним та визнання
права власності,

в с т а н о в и в:

У квітні 2009 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із вищезазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що
квартира АДРЕСА_1 належала на праві
спільної власності ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, з якими вона уклала договори
купівлі-продажу 2/3 частин вказаної
квартири, а відповідачі, в свою чергу,
ухиляються від їх нотаріального
посвідчення, а тому просила суд визнати
дійсними зазначені договори
купівлі-продажу та визнати за нею право
власності на вказане нерухоме майно.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 08 грудня
2009 року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від
29 травня 2014 року рішення суду
першої інстанції скасовано та у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, передати справу на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції,
мотивуючи свою вимогу неправильним
застосуванням судом норм
матеріального та порушенням норм
процесуального права.

У відкритті касаційного провадження у
справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України
суддя відмовляє у відкритті
касаційного провадження, якщо
касаційна скарга є необґрунтованою і
викладені у ній доводи не викликають
необхідності перевірки матеріалів
справи.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи
оскаржуване рішення, правильно
встановив характер правовідносин
сторін у справі та застосував до цих
правовідносин норми матеріального
права, які їх регулюють, і вирішив
справу з дотриманням норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що ч. 2 ст. 220 ЦК України
не застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
та не створюють прав та обов'язків для
сторін.

Крім того, суд правильно зазначив, що
відповідачі не мали права продавати
свої частки, оскільки вони не
виділялися та не поділялися, а також не
було надано належно посвідчених згод
на вчинення правочину щодо
розпорядження спільним майном.

Доводи касаційної скарги та зміст
оскаржуваного судового рішення не
дають підстав для висновку, що судом
апеляційної інстанції при розгляді
справи були допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК
України є підставами для скасування
судових рішень.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від
29 травня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про
визнання правочину дійсним та визнання
права власності, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги
матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ
О.В. Кафідова