Головуючий у 1 інстанції: Государський
Провадження № 22-ц/783/3793/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді: Гірник Т.А.

суддів: Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького
районного суду м. Львова від 8 квітня 2014
року, -

В С Т А Н О
В И Л А:

05.04.2011 року ОСОБА_4 звернулась в суд
з позовом до ОСОБА_2, третя особа Відділ
у справах неповнолітніх Галицької
районної адміністрації про визнання
права особистої приватної власності. З
посиланням на ст.ст. 316, 317, 321, 386, 392 ЦК
України, ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України
просила визнати за нею право особистої
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1

Вимоги мотивувала тим, що з
відповідачем з 04.06.1976 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі, який 06.02.2001 року
розірвано та 25.05.2005 року Галицьким
відділом РАЦС було видано Свідоцтво
про розірвання шлюбу. За час
перебування у шлюбі нею придбано за
договором купівлі-продажу від 12 серпня
1994 року квартиру АДРЕСА_1 загальною
площею 93,5 м.кв., яка складається з трьох
житлових кімнат, площею 53,6 м.кв. та
кухні. 08.09.2005 року здійснено реєстрацію
права власності на це житло, про що ОКП
ЛОР «БТІ та ЕО» прийнято рішення про
реєстрацію права власності та видано
відповідний витяг. Квартира придбана
за її особисті кошти під час
роздільного проживання з відповідачем
та фактичного припинення шлюбних
відносин, внаслідок чого відповідач не
заперечив проти її оформлена на її
ім»я. Таким чином є єдиним її
власником. Окрім цього, за час шлюбу з
відповідачем здійснювалось
будівництво житлового будинку АДРЕСА_2
який на даний момент не завершено і
оформлене на ОСОБА_2 Будучи єдиним
фактичним власником квартири
дізналася, що 08.11.2010 року відповідач без
її згоди зареєстрував у квартирі свого
малолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_1 і на
даний момент вона позбавлена
можливості розпоряджатись своїм
майном на власний розсуд. Оскільки
після розірвання шлюбу з відповідачем
минуло 10 років, а отже сплинув
трирічний строк позовної давності для
вимог про поділ майна подружжя, що є
спільною сумісною власністю подружжя,
враховуючи відсутність з боку
відповідача будь-яких майнових
претензій, вважає, що квартира АДРЕСА_1
належить їй на праві особистої
приватної власності.

07.04.2011 року ОСОБА_4 заявила вимоги до
ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_5, в
інтересах якого діє ОСОБА_2 про
визнання втратившими права
користування житловим приміщенням на
підставі ст. 72 ЖК України та скасувати
їхню реєстрацію у цій квартирі.

07.04.2011 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_4 про визначення
ідеальних часток у майні. Просив
визнати за ним право власності на ?
ідеальної частини квартири АДРЕСА_1
мотивуючи тим, що квартира АДРЕСА_1
придбана в період шлюбу, іншого житла
не має і у зв'язку із розірванням шлюбу,
вважає за необхідне визначити ідеальні
частки у спірній квартирі, які є
рівними.

16.05.2011 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про його
вселення з неповнолітнім ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2 у вказану квартиру та
усунення перешкод в її користуванні
відповідачами. Свої вимоги мотивував
тим, що зареєстровані з сином у цій
квартирі, а з 2010 року відповідачі
чинять перешкоди позивачу у
користуванні. Замінили замки, не
впускають у квартиру, не дають доступу
до особистих речей позивача. Окрім
цього, відповідачами чиняться
перешкоди малолітньому сину ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований у
спірній квартирі. З посиланням на
зазначені обставини просив винести
рішення, яким його - ОСОБА_2, його
малолітнього сина - ОСОБА_5, та його
дружину - ОСОБА_8 вселити у спірну
квартиру, зобов'язати відповідачів не
чинити останнім перешкод у
користуванні спірною квартирою.

Ухвалою судового засідання від 18 липня
2011 року зазначені позови об'єднано в
одне провадження.

Заявою від 07.02.2012 року ОСОБА_4
уточнила вимоги до ОСОБА_2 та просила
визнати квартиру АДРЕСА_1 та об»єкт
незавершеного будівництва житлового
будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною
власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Визнати за
нею право власності на вказану
квартиру, а за ОСОБА_2 право власності
на об»єкт незавершеного будівництва.

19.03.2014 року ОСОБА_4 позовні вимоги до
ОСОБА_2, що у тому числі і як до
законного представника малолітнього
ОСОБА_2 та до ОСОБА_6 в черговий раз
уточина та в кінцевому просила визнати
квартиру АДРЕСА_1 та незавершене
будівництво житлового будинку АДРЕСА_2
спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, здійснити поділ спільного
майна подружжя, визнавши за ОСОБА_4
право власності на квартиру АДРЕСА_1
визнати за ОСОБА_2 право власності на
незавершене будівництво будинку
АДРЕСА_2.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 8 квітня 2014 року позов ОСОБА_4
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право
спільної сумісної власності подружжя
на квартиру АДРЕСА_1 та незавершене
будівництво житлового будинку АДРЕСА_2.

Здійснено поділ спільної сумісної
власності подружжя наступним чином:
визнано за ОСОБА_4 право власності на
квартиру АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_2
право власності на незавершене
будівництво будинку АДРЕСА_2.

Позбавлено ОСОБА_2 права власності на
квартиру АДРЕСА_1

В решті позовних вимог ОСОБА_4
відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право
спільної сумісної власності подружжя
на квартиру АДРЕСА_1 та незавершене
будівництво житлового будинку АДРЕСА_2.

В решті позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 Вважає рішення суду,
окрім в частині визнання за ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 право спільної сумісної
власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1
та права на незавершене будівництво
житлового будинку АДРЕСА_2, незаконним
та необґрунтованим, таким, що винесене
з порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, при
невідповідності висновків суду
обставинам справи, неповному
з'ясуванню судом обставин та
недоведеності обставин, що мали
значення для справи. Просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4
про поділ спільної сумісної власності
та повністю задовольнити позовні
вимоги ОСОБА_2

Вимоги мотивує тим, що відповідно до ст.
60 СК України, чинного з 2 січня 2004 року
та ст. 22 КпШС, який діяв до 1 січня 2004
року та був чинний на час набуття
сторонами спірного майна, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
чоловікові та дружині на праві
спільної сумісної власності. У
відповідності до вимог ст. 28 КпШС у разі
поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. Аналогічне
положення закріплено у ст.70 СК України.
Вважає безпідставним посилання ОСОБА_4
про відсутність спору, щодо поділу
майна, оскільки договору про поділ
майна, який би відповідав вимогам ст. 69
СК України не укладався. Таким чином,
навіть припускаючи наявність усної
домовленості про поділ спільного
нерухомого майна подружжя, з огляду на
недодержання сторонами вимог закону
про письмову форму правочину та його
подальше нотаріальне посвідчення така
домовленість (договору) між сторонами є
нікчемною. Зазначає, що суд
безпідставно послався на покази
свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_9, яка
повідомила, що про усну домовленість
про поділ майна подружжя чула лише від
ОСОБА_4, а не ОСОБА_2 Крім того, не
відповідають дійсним обставинам
справи висновки суду про те, що свідок
ОСОБА_9 довела суду, що спірна квартира
куплялась за кошти ОСОБА_4, яка
працювала в Австралії, оскільки
квартира була придбана в 1994 року, а
ОСОБА_4 виїхала в Австралію лише в 2000
році.

Судом не взято до уваги обґрунтовані
доводи представника ОСОБА_2 про те, що
вимога про визнання за ОСОБА_2 права
власності на об'єкт незавершеного
будівництва не може бути задоволена,
оскільки у відповідності до вимог ч.ч.1,
2 ст. 331, ч.1 ст. 182 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно виникає у особи яка створила це
майно, після закінчення будівництва
об'єкта нерухомості, введення його в
експлуатацію, отримання свідоцтва про
право власності та реєстрації права
власності. До виникнення права
власності на новозбудоване нерухоме
майно право власності існує лише на
матеріали, обладнання та інше майно, що
було використано в процесі
будівництва, а відтак ст. 331 ЦК України
не передбачено можливість визнання
права власності на нерухоме майно в
судовому порядку.

Задовольняючи вимогу ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя суд не взяв до
уваги роз'яснення наведені у п. 25
Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», відповідно
до якого, вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільні речі, суди мають
застосовувати положення ч.4, 5 ст. 71 СК
України щодо обов'язкової згоди одного
з подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду. При цьому, за відсутності такої
згоди присудження грошової
компенсації може мати місце з підстав,
передбачених ст. 365 ЦК України, за умови
звернення подружжя (одного з них) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми. Зазначає, що ОСОБА_4 питання про
припинення права ОСОБА_2 на частку у
спільному майні, як і визнання права
власності за кожним із подружжя на
будівельні матеріали, обладнання не
ставила. За таких обставин, суд мав
визнати ідеальні частки подружжя в
цьому майні без його реального поділу і
залишити майно у спільній частковій
власності. Крім того, безпідставно
відмовив у задоволенні позовної вимоги
ОСОБА_2 про визначення ідеальних часток
у майні та визнання за ним права
власності на ? ідеальної частки
квартири АДРЕСА_1

Задовольняючи вимоги ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя не взяв до
уваги роз'яснення, наведені в абз.5 п.22
Постанови Пленуму ВССУ від 14.06.2012 року
№10 «Про судову практику розгляду
цивільних справ у касаційному
порядку», згідно якого, висновки та
мотиви, з яких скасовано рішення, є
обов'язковим для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи. Судом безпідставно
зроблено висновок про відступлення від
засад рівності часток у спільному
майні подружжя. Зокрема не наведено
жодних доказів, які б підтверджували,
що ОСОБА_2 не дбав про матеріальне
забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім»ї в розумінні
ст. 70 СК України, водночас відніс на
його користь майно більшої вартості
за даними інвентаризаційних оцінок
спірних квартири та об»єкту
незавершеного будівництва.

Судом не надано жодної правової оцінки
доводам ОСОБА_2, що ОСОБА_4 чинить йому
перешкоди у доступі до спірної
квартири, де був зареєстрований з
сином, на реєстрацію якого не потрібна
згода позивачки. Замінено замки на
вхідних дверях, у квартирі перебувають
сторонні особи. Суд не врахував, що у
його довірителя відсутнє постійне
місце проживання, змушений витрачати
кошти на оренду іншого житла, при тому,
що на його утриманні знаходиться двоє
малолітніх дітей 2010, 2013 року
народження та дружина, яка не працює.
Враховуючи, що місцем проживання
малолітнього ОСОБА_2 є місце проживання
його батька, і спірна квартира, у якій
вони зареєстровані є їх єдиним житлом,
позбавлення відповідача права
користування цією квартирою порушує
право на житло також і його
малолітнього сина.

При розгляді справи за апеляційною
скаргою апелянт доводи такої
підтримав.

Будучи присутнім особисто в судовому
засіданні до оголошення перерви перед
судовими дебатами відповідач за
позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_6 проти
апеляційної скарги заперечив. Просить
врахувати, що у незвершеному
будівництвом будинку, який в цілому
виділений судом на користь ОСОБА_2
загальна площа по будинку
запроектована 1500 м кв. Будинок не
завершений, однак в такому є світло і
можна частину приміщень довести до
стану, придатного для використання як
житло, проводячи у подальшому роботи по
закінченню будови в цілому. Визначена
інвентаризаційна вартість квартири в
кілька разів є меншою від
інвентаризаційної вартості
незавершеного будівництва, що свідчить
про те, що права ОСОБА_2 не є порушеними.
Останній також вправі відчужити цей
об»єкт та придбати інше повноцінне
житло. Тому вважає, що рішення суду є
законним, підстав для його скасування
не вбачає.

Після оголошення перерви в судовому
засіданні до 21.07.2014 року в судове
засідання відповідач ОСОБА_6 не
з»явився, як і інші учасники процесу,
окрім апелянта. Належно повідомлені
про розгляд справи за апеляційною
скаргою, про що до справи долучено
розписки про отримання судових
повісток ОСОБА_4 та третьою особою
19.05.2014 року.

Судом відхилено клопотання подані в
день призначений для продовження
розгляду справи після оголошення
перерви в судовому засіданні - 21.07.2014
року від ОСОБА_10, з посиланням на
представництво інтересів ОСОБА_4 за
довіреністю та від ОСОБА_11 з
посиланням на представництво
інтересів ОСОБА_6 Термін дії
довіреності на ім»я ОСОБА_10, дану в
порядку передоручення представництва
інтересів ОСОБА_4 - ОСОБА_6 закінчилась
25.03.2014 року. Довіреність від ОСОБА_6 на
ОСОБА_11 чинна. Однак враховуючи ту
обставину, що відсутні дані про
причини неявки самого ОСОБА_6 після
оголошення перерви в судовому
засіданні, надання ним особисто
вичерпних пояснень з приводу
апеляційної скарги та судового
рішення, яке особа не оскаржувала, а
також відсутність доказів
необхідності відрядити саме 21.07.2014
року адвоката ОСОБА_11 до Вищого
Спеціалізованого суду України / без
зазначення якого саме та по якій
справі, в якості кого та ін../ - колегія
суддів вважає, що неявка вказаних вище
учасників процесу не викликана
поважними причинами, тому розгляд
справи можна продовжувати та
завершувати у відсутності учасників,
які не з»явились, що відповідає
вимогам ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення частково.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданих
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. При цьому
кожна із сторін зобов»язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з»ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції таким вимогам не
відповідає.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
виходи з того, що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 04 червня 1976
року, який 06.02.2001 року розірвано. 12.08.1994
року відповідно до договору
купівлі-продажу ОСОБА_4 придбала
квартиру АДРЕСА_1 яка відповідно до
витягу про реєстрацію права власності
від 08.09.2005 року зареєстрована в цілому
за нею. За час перебування у шлюбі
сторони розпочали будівництво
житлового будинку АДРЕСА_2 на земельній
ділянці, право власності на яку має
ОСОБА_2 згідно Державного акту про
право власності на земельну ділянку
від 02.12.1996 року.

Враховуючи, що зазначені обставини
сторонами не оспорювались, вважав, що
квартира АДРЕСА_1 та незавершений
будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2
належить їм на праві спільної сумісної
власності.

Вирішуючи питання про поділ спільного
майна подружжя та відступаючи від
рівності часток суд першої інстанції
виходив з того, що існують істотні
обставини, які мають значення для
справи, а саме той факт, що позивач
придбала спірну квартиру за власні
кошти, утримувала її, здійснила у ній
ремонт за власні кошти, про що твердили
свідки. Відповідач не надавав
матеріальної та будь-якої іншої
допомоги в придбанні та утриманні
спірної квартири.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про вселення суд
мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_2 у
спірній квартирі не проживає з 2001 року,
не є співвласником спірної квартири, а
тому підстав для вселення його
новоствореної сім»ї немає.

Проте з таким висновком колегія суддів
не погоджується виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що
сторони згідно свідоцтва про одруження
серії НОМЕР_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 04.06.1976 року,
який рішенням суду 06.02.2001 року
розірвано.

У відповідності до вимог ст.44 КпШС, 1969
року - шлюб вважався припиненим з
моменту реєстрації розірвання шлюбу в
органах запису актів цивільного стану.
Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу
серії НОМЕР_2 реєстрація розірвання
шлюбу в органах ЗАГСу проведено за
заявою ОСОБА_4 24.05.2005 року./ а.с. 8 том. 1 / і
відповідно повторне Свідоцтво про
розірвання шлюбу видане на ім»я ОСОБА_2
19.11.2010 року / а.с. 47 том. 1/. Таким чином
шлюб між сторонами припинено 24.05.2010
року.

Згідно Свідоцтва про переміну прізвища
імені та по-батькові серії НОМЕР_3 22.03.2000
року ОСОБА_4 змінила прізвище на
«ОСОБА_4»

12.08.1994 року за Договором
купівлі-продажу, посвідченого
державним нотаріусом Першої
Львівської державної нотаріальної
контори Бояківським О.В, гр. ОСОБА_14
продав, а гр. ОСОБА_4 купила квартиру
АДРЕСА_1 Продаж вчинено за суму 120 000 000
карбованців.

У відповідності до ст. 22 КпШС, 1969 року -
майно, нажите подружжям під час шлюбу,
є їх спільною сумісною власністю. Кожен
із подружжя мають рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно - за
ОСОБА_4 08.09.2005 року зареєстроване право
власності на квартиру АДРЕСА_1

Згідно інформаційної довідки з Реєстру
прав власності на нерухоме майно за
ОСОБА_2 зареєстровано право власності
на об»єкт незавершеного будівництва
10.09.2008 року - на земельній ділянці пл.0,
2592 по АДРЕСА_2 /Державний акт про право
власності № 1368 від 02.12.1996 року/. ОСОБА_2
не заперечує, що вказаний об»кт
незавершеного будівництва є спільним
подружнім майном. Враховуючи
остаточні вимоги ОСОБА_4 щодо квартири
та вимоги ОСОБА_2 - обома сторонами у
справі визнано їх право спільної
сумісної власності і на вказану
квартиру і таке право не оспорюється
іншими учасниками процесу.

Тому єдиним правильним
висновком суду першої інстанції, хоча
такий ґрунтується на невідповідних
нормах матеріального права, про що
вказано вище,- що квартира АДРЕСА_1 та
об»єкт незавершеного будівництва
житлового будинку АДРЕСА_2 є набутим
майном колишнього подружжя у період
перебування сторін у шлюбі .

У відповідності до вимог ст. 28
КпШС УРСР, 1969 року-у випадку поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності подружжя, їх частки
визнаються рівними.

В окремих випадках суд може відступити
від рівності часток подружжя,
враховуючи інтереси неповнолітніх
дітей чи заслуговуючи на увагу
інтереси одного із подружжя.

Враховуючи період набуття спірного
майна сторін - ця норма права підлягає
застосуванню при вирішенні вимог
ОСОБА_4 про поділ майна. Ця норма
узгоджується із діючою на час
вирішенні спору ч. 1 ст. 70 СК України, за
якою у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором. У відповідності до
вимог ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні
спору про поділ майна суд може
відступати від засад рівності часток
подружжя за обставин, що мають істотне
значення, зокрема якщо один із них не
дбав про матеріальне забезпечення
сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив
спільне майно, витрачав його на шкоду
інтересам сім»ї.

Як вбачається з матеріалів справи, у
таких відсутні докази, які б були
підставою для відступу від рівності
часток колишнього подружжя. Суд
безпідставно поклав в основу рішення
покази свідків, які ствердили, що
ОСОБА_4 придбала квартиру за власні
кошти, не пересвідчившись при цьому
належними та допустимими доказами.
Зокрема в матеріалах справи взагалі
відсутні дані про доходи сторін на час
придбання квартири та проведення
будівництва та щодо походження коштів
на придбання квартири та проведення
будівництва житлового будинку.

Способи та порядок поділу
майна, яке є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, визначені
ст. 71 СК України.

Судом першої інстанції не взято
до уваги, що у відповідності до вимог
ч.ч.1, 2 ст. 331 ЦК України право власності
на новостворене нерухоме майно виникає
у особи яка створила це майно, після
закінчення будівництва об'єкта
нерухомості, введення його в
експлуатацію, отримання свідоцтва про
право власності та реєстрації права
власності. До виникнення права
власності на новозбудоване нерухоме
майно право власності існує лише на
матеріали, обладнання та інше майно, що
було використано в процесі
будівництва.

Колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції про
можливість відступлення від рівності
часток сторін у спільному майні. З
цього приводу судом не наведено
будь-яких мотивів, визначених
вказаними вище нормами матеріального
права. Крім тогоё враховуючи те, що в
матеріалах справи відсутні докази про
походження коштів витрачених на
придбання квартири та будівництва
житлового будинку, то колегія суддів
вважає, що частки у спільному майні
подружжя слід визнати рівними.

Щодо вимог ОСОБА_4 про поділ майна
колишнього подружжя, право спільної
сумісної власності на яке останньою
визнано з врахуванням заяви про
уточнення позовних вимог від 19.03.2014
року, то з цього приводу висновки
судової колегії обґрунтовуються
наступним.

Задовольнячи позов в цій частині суд
першої інстанції не врахував, що
згідно п. 22 Постанови Пленуму ВСУ від
21.12.2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розглядів справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 та ст.372 ЦК
України. Вартість майна, що підлягає
поділу, визначається за погодженням
між подружжям, а при недосягненні
згоди - виходячи з дійсної його
вартості на час розгляду справи.

У матеріалах справи наявні довідки ОКП
«БТІ та ЕО» про вартість спірних
об»єктів поділу. За даними довідки від
01.03.2012 року № 1/4362 вартість квартири
АДРЕСА_1 станом на 01.03.2012 року становить
196 932 грн./а.с. 126 том. 1/

За даними довідки Городоцького РБТІ
від 05.03.2012 року за № 20 -
інвентаризаційна вартість об»єкта
незавершеного будівництва - будинку
АДРЕСА_2 становить 857 890 грн. /а.с. 127 том.
1/.

Незважаючи на те, що сторони не
оспорюють такі дані щодо визначення
вартості спільного майна, таке не може
бути реально поділено в межах
вирішення даного спору, виходячи з
наступного.

Пленум Верховного Суду України у п.25
Постанови від 21.12.2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснив, що
вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст.71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Сторони не подали суду доказів
можливості реального поділу між ними
квартири та об»єкта незавершеного
будівництва .

ОСОБА_4 просить в порядку поділу майна
про визнання права власності на
квартиру АДРЕСА_1 за нею, а за ОСОБА_2
об'єкт незавершеного будівництва
будинку АДРЕСА_2 Така вимога
безпідставно задоволена судом першої
інстанції з врахуванням наведених
вище норм матеріального права.

Колегія суддів при вирішенні спору в
цій частині враховує, що за даними
витягу з реєстру прав власності на
нерухоме майно від 05.03.2012 року - за
ОСОБА_2 на підставі акта про право
власності на земельну ділянку № 1368 від
02.12.1996 року - зареєстроване право
власності і на об»єк незавершеного
будівництва по адресі АДРЕСА_2. / а.с. 128
том. 1/. Крім того відображено про
знаходження на ділянці об»єкту
незавершеного будівництва готовність
якого 50%, відсоток зносу - 20 %.

З пояснень відповідача ОСОБА_6 при
розгляді справи в суді апеляційної
інстанції, такий будинок не є
завершеним і на даний час. В тому числі
частина такого будинку не може
використовуватись як житло. Пояснив, що
до будинку лише підведено світло. В
такому відсутні комунікації, немає
води та газу. За таких обставин суд
безпідставно дійшов висновку про
можливість поділу майна подружжя у
визначений спосіб.

Крім того, безпідставні висновки суду
про відмову у позові в частині вселення
позивача ОСОБА_2 та його
неповнолітнього сина ОСОБА_2 у квартиру
АДРЕСА_1

З матеріалів справи убачається, що
ОСОБА_2 та його неповнолітній син
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 значились
зареєстрованими у спірній квартирі
згідно довідки з місця проживання та
складі сім»ї ЛМКП «Айсберг» від 24.03.2011
року. Дата реєстрації відповідача
ОСОБА_2 - 01.07.1997 року, дата реєстрації
його малолітнього сина - 08.11.2010 року. З
посиланням на ці докази, первинно
позивачем ОСОБА_4 заявлялась вимога про
визнання зазначених осіб такими, що
втратили право на проживання у цій
квартирі. Зазначена вимога в
подальшому не була підтримала
позивачем ОСОБА_4, водночас заявлено
про визнання цієї квартири спільною
власністю колишнього подружжя, з чим
погоджується суд. За таких обставин,
колегія суддів приходить до висновку,
що спірна квартира є місцем проживання
ОСОБА_2 та його малолітнього сина, про
вселення з яким заявлено вимогу.

У відповідності до вимог ст.361 ЦК
України співвласник має право
самостійно розпоряджатися своєю
часткою у праві спільної часткової
власності. Посилаючись на цю норму, суд
першої інстанції не врахував вимоги
ст. 358 ЦК України за змістом якої право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за
їхньою згодою .

З матеріалів справи вбачається,
що між сторонами відсутня
домовленість про порядок володіння
та користування квартирою на квартиру
АДРЕСА_1 яка є їх спільною власністю.
Питання реального поділу цього житла
на даний вирішити неможливо, в тому
числі у спосіб сплати одному із
співвласників відповідної
матеріальної компенсації, про що
зазначено вище. Тому виходячи із
доведеності права рівності часток
колишнього подружжя у майні -
співвласники по ? частки вказаної
квартири повинні погоджувати дії з
приводу володіння та користування, що
не позбавляє відповідача ОСОБА_2 на
підставі ст. 361 ЦК України самостійно
розпорядитися своє часткою у праві
спільної часткової власності.

Крім того, у відповідності до
вимог ч.1 ст. 160 СК України - місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків. Провівши реєстрацію
малолітнього ОСОБА_2 у спірній
квартирі, його батьки у встановленому
законом порядку визначили місце
проживання дитини. Даних про наявність
в малолітнього ОСОБА_5 іншого місця
проживання - немає, як і відсутні дані
про таке місце проживання щодо
відповідача за первісним позовом
ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження свої майном.

Враховуючи рівність прав колишнього
подружжя на АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_2
підлягає вселенню в таку разом з
неповнолітнім ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Правових підстав для задоволення
позову ОСОБА_2 про вселення у квартиру
його дружину ОСОБА_8 - колегія суддів не
вбачає. Така вимога не узгоджується з
ч. 1 ст. 358 ЦК України, за якою право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Крім того, у відповідності до
вимог ч. 1 ст. 12 ЦК України - особа
здійснює свої цивільні права вільно, на
власний розсуд.

Доказів уповноваження ОСОБА_8 на
звернення з вимогами в її інтересах
ОСОБА_2 - немає.

З врахуванням відсутності згоди зі
сторони ОСОБА_4 на проживання у
квартирі ОСОБА_2 з дитиною та чинення
у цьому перешкод, колегія суддів
вважає, що наявні правові підстави для
задоволення позову ОСОБА_2 і в цій
частині.

На підставі наведеного колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення
частково, рішення суду першої
інстанції необхідно скасувати та
ухвалити у справі нове рішення по суті
позовних вимог.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України колегія суддів вважає за
необхідне перерозподілити судові
витрати.

Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 88 ЦПК
України, судові витрати підлягають до
стягнення пропорційно задоволеним
вимогам.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч.1 ст.307, п.3 ч.1
ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст.316, 317 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л
А :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 8 квітня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати об'єктом спільної сумісної
власності колишнього подружжя ОСОБА_4
та ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_1
зареєстровану в цілому на ОСОБА_4 та
об'єкт незавершеного будівництва
житлового будинку АДРЕСА_2
зареєстрованого за ОСОБА_2.

Визнати за кожним із колишнього
подружжя право на ? ідеальну частку: у
АДРЕСА_1 та в об'єкті незавершеного
будівництвом будинку АДРЕСА_2

Вселити ОСОБА_2 з неповнолітнім ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартиру АДРЕСА_1

Зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у
користування ОСОБА_2 та
неповнолітньому ОСОБА_5 квартирою
АДРЕСА_1

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 804
грн. 25 коп. сплаченого судового збору,
167 грн. витрат на ІТЗ розгляду справи.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 8
грн. 50 коп. сплаченого судового збору,
74 грн. витрат на ІТЗ розгляду справи,

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
може бути оскарженим у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий

Судді