Номер провадження: 22-ц/785/6881/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Виноградової Л.Є.,

Гайворонського С.П.,

за участю секретаря
Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 01 листопада 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
частково недійсним договорів та
переведення прав і обов'язків покупця,
третя особа - ОСОБА_7,

встановила:

30 вересня 2009 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом, в якому після уточнення
позовних вимог ставила питання про
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки під
АДРЕСА_2, укладеного 12 жовтня 2006 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, в частині
вказаної у договорі особи покупця
«ОСОБА_4»; визнання частково недійсним
договору дарування 20/100 частин ДБК
«Зірка», укладеного 12 жовтня 2006 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, в частині
вказаної у договорі особи покупця
«ОСОБА_4»; визнання частково недійсним
договору купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0443 га, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 06
грудня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, в
частині вказаної у договорі особи
покупця «ОСОБА_4»;

Крім того ставила питання про
переведення права покупця за договором
купівлі-продажу земельної ділянки під
АДРЕСА_2, укладеного 12 жовтня 2006 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, на ОСОБА_3;
переведення права покупця за договором
дарування 20/100 частин ДБК «Зірка»,
укладеного 12 жовтня 2006 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_4, на ОСОБА_3; переведення права
покупця за договором купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,0443 га, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
укладеного 06 грудня 2006 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_4, на ОСОБА_3

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що
у 2006 році нею було придбано декілька
об'єктів нерухомості, а саме за
договором дарування з ОСОБА_5 від 12
жовтня 2006 року вона придбала 20/100 частин
ДБК «Зірка», що складалося з двох
кам'яних садових будинків загальною
площею 549,9 кв.м. та надвірних споруд,
розташованих за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 12.10.2006 року вона придбала в ОСОБА_5
земельну ділянку площею 0,0701 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_2. Також
згідно договору купівлі-продажу,
укладеного з ОСОБА_6 від 06.12.2006 року,
вона придбала земельну ділянку, площею
0,0443 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Також позивач зазначала, що на час
придбання вищевказаної нерухомості у
неї були сімейні проблеми щодо поділу
спільної власності з її чоловіком
ОСОБА_9, а вищевказане майно вона
купувала за особисті кошти, через це
вона змушена була оформити угоди на
ім'я подруги ОСОБА_4 з винагородою в
сумі 1500 доларів США.

Разом з тим позивач стверджувала, що
після оформлення майна ОСОБА_4
зобов'язалась по першій її вимозі
нотаріально переоформити вищевказане
майно на позивача або на особу, яку вона
вкаже, про що була написана розписка.

Позивач вважає, що оскільки дані
правочини укладалися без мети
створення відповідних правових
наслідків, а саме виникнення у ОСОБА_4
права власності на вищезгадане майно,
відповідно до ст. 234 ЦК України на думку
позивача дані правочини є фіктивними
та повинні бути визнані судом частково
недійсними.

Представник відповідача ОСОБА_4 у
судовому засіданні позов не визнав,
просив суд відмовити в його
задоволенні в повному обсязі.

Справа була заслухана за відсутності
ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 01 листопада 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 було
відмовлено.

08 листопада 2013 представник ОСОБА_3 -
ОСОБА_11 звернулась до суду з
апеляційною скаргою, в якій ставила
питання про скасування вищевказаного
рішення та направлення справи до
іншого суду, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 23 грудня 2013 року
вищевказане рішення суду було залишене
без змін.

08 листопада 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
Київського районного суду м. Одеси із
заявою про перегляд рішення від 01
листопада 2013 року у зв'язку з
нововиявленими обставинами (т.3, а.с.193).

Ухвалою того ж суду від 22 листопада 2013
року вказана заява ОСОБА_6 була
повернути останньому (т.3, а.с.196-197).

25 грудня 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із заявою про скасування заходів
забезпечення позову.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси вимоги ОСОБА_4 були задоволені, та
знятий арешт з вищевказаного спірного
майна (т.3, а.с.211).

14 січня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з касаційною скаргою, в якій
ставила питання про скасування рішення
Київського районного суду м. Одеси від
01 листопада 2013 та ухвали апеляційного
суду Одеської області від 23 грудня 2013
року та направлення справи на новий
розгляд до суду першої інстанції (т.4,
а.с. 2).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 квітня 2014
вищевказана касаційна скарга була
задоволена частково, ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
23 грудня 2013 року було скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції (т.4, а.с. 178).

До суду апеляційної інстанції
з'явились лише представники сторін:
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_12, відповідача
ОСОБА_13 - ОСОБА_14, інші особі, до суду не
з'явились, будучи належним чином
повідомленими про час і місце судового
засідання (т.4, а.с.189,190, 198-208).

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив із того, що вона не
довела суду того, що відповідач ОСОБА_13
придбавала спірні об'єкти саме за її
дорученням, які в подальшому
зобов'язувалась за першою вимогою
переоформити їх на ОСОБА_3 або на осіб,
на яких вона вкаже.

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 12
жовтня 2006 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_15 було посвідчено договір
купівлі-продажу, згідно п. 1 якого
ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купила
земельну ділянку під АДРЕСА_2,
призначену для дачного будівництва.

В подальшому, на підставі даного
договору купівлі-продажу 31 січня
2007року ОСОБА_4 отримала державний акт
на право власності на вищевказану
земельну ділянку.

В той же день - 12 жовтня 2006 року
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_15
було посвідчено договір дарування,
відповідно до п. 1 якого ОСОБА_5
подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар
безоплатно 20100 частин ДБК « Зірка», що
розташовано за адресою : АДРЕСА_2 та
складається в цілому з двох кам'яних
садових будинків під літерами «А,Д»,
загальною площею 549,9 кв.м. та надвірних
споруд, розташованих на земельній
ділянці загальною площею 3137кв.м.

06 грудня 2006 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_15 було посвідчено договір
купівлі-продажу, згідно п.1 якого ОСОБА_6
продав, а ОСОБА_4 купила земельну
ділянку площею 0,0443 га, що розташована в
АДРЕСА_1, призначену для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, кадастровий
номер земельної ділянки :38:001:0032.

На підставі даного договору
купівлі-продажу 30 березня 2007 року
ОСОБА_4 отримала державний акт на право
власності на земельну ділянку.

У відповідності до ст.234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлюються цим правочином.

Згідно п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, розглядаючи спори даної
категорії, суду належить встановити, чи
діяли обидві сторони без умислу
досягти наслідків правочину.

Так, як вбачається із пояснень
представників ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які
були продавцями за договорами
купівлі-продажу, вони мали намір
продати свою нерухомість, отримати від
покупця грошові кошти та передати
покупцеві майно, що ними і було
здійснено. При цьому покупець ОСОБА_4
передала продавцям за майно грошові
кошти та отримала у власність
нерухомість.

З підстав викладеного, суд першої
інстанції дійшов обгрунтованого
висновку про відсутність підстав для
визнання правочинів фіктивними,
оскільки не встановлено умислу всіх
сторін на укладання фіктивного
правочину і після укладання договорів
одна сторона (продавець) отримала
грошові кошти, а іншій (покупцю) було
передано нерухоме майно.

У відповідності до ч.1 ст. 657 ЦК України
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку ( квартири) або
іншого нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Згідно ч.ч.1,2 ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Оскільки, як було зазначено вище,
сторони правочинів по придбанню майна
досягли згоди щодо усіх істотних умов
договорів, нотаріально посвідчили
договори та провели їх державну
реєстрацію, то доводи позивача про
фіктивність укладених правочинів є
безпідставними і необґрунтованими.

При цьому, суд правомірно зазначив, що
до спірних договорів не було внесено
будь-яких зобов'язань чи обтяжень
покупця ОСОБА_4 щодо третіх осіб, у тому
числі ОСОБА_3, а тому підстав для того,
щоб вважати, що договори ОСОБА_4
укладала в інтересах ОСОБА_3 матеріали
справи не містять.

На підтвердження своїх позовних вимог
позивач ОСОБА_3 посилалась на розписку
від 06 грудня 2006 року, яка підписана
особисто відповідачем ОСОБА_4 про те, що
остання отримала від ОСОБА_3 грошову
винагороду в сумі 1500 доларів США, за
тимчасове оформлення на неї придбаного
ОСОБА_3 спірного майна. При цьому ОСОБА_4
за першою вимогою ОСОБА_3 зобов'язалась
нотаріально оформити фактично належну
їй нерухомість на неї, або осіб, на яких
вона вкаже (т.4, а.с. 23).

З цього приводу колегія суддів
зазначає наступне.

Так, на виконання ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 квітня 2014 року, ухвалою
колегією суддів апеляційного суду
Одеської області від 01.07.2014 року із
Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області була витребувана
кримінальна справа за звинуваченням
ОСОБА_4 у скоєнні кримінального
правопорушення, передбаченого ст.190 ч. 4
КК України (т.4, а.с.185-186).

Зазначена кримінальна справа надійшла
до апеляційного суду 17.07.2014 року в
об'ємі 6-ти томів, та яка була оглянута
та досліджена в судовому засіданні
суду апеляційної інстанції (т.4, а.с.191).

Так, колегія суддів дослідила оригінал
розписки від 06 грудня 2006 року, який
мається в матеріалах кримінальної
справи та копія якого мається в
матеріалах даної справи, та із якої
вбачається, що її текст здійснений на
лазерному принтері, однак на ньому
мається особистий підпис як
відповідача ОСОБА_4, так і позивача
ОСОБА_3 (т.4, а.с.23).

Згідно Висновку судово-почеркознавчої
експертизи № 1509 від 09.12.2009 року підпис
від імені ОСОБА_4 здійснений у
вищевказаній розписці особисто ОСОБА_4
(т.4, а.с.249-251).

Однак, у відповідності до Висновку
судово-технічної експертизи № 17042/03 від
01.02.2011 року встановити давність
виготовлення печатного тексту в
розписці, а також того, чи не
виготовлений підпис від імені ОСОБА_4
за допомогою електронно-комп'ютерного
чи іншого монтажу, а також, що було
раніше виготовлено, печатний текст
документу чи підписи, не вбачається
можливим (т.4, а.с.252-255).

Як заявляє відповідач ОСОБА_4, вона не
надавала вказаної розписки ОСОБА_3 і
ніколи її не підписувала. Її підпис в
розписці позивач ОСОБА_3 могла
використати із чистого листа з її
підписом і розпечатати в цей лист
текст, який міститься в розписці.

Щодо чистого листа з підписом, то він
міг бути в розпорядженні позивача
ОСОБА_3, оскільки ОСОБА_4 довгий час
дружила із ОСОБА_3, працювала
бухгалтером в ТОВ «Департамент
дотримання законності», де директором
була ОСОБА_3, що не заперечується самою
ОСОБА_3

Так, заперечуючи проти позовних вимог,
відповідач ОСОБА_4 посилалась на те, що
ОСОБА_3 неодноразово була засуджена за
шахрайство, дачу хабара, підроблення
документів (т.4, а.с.244), у зв'язку з чим
відповідач ОСОБА_4 наполягала на тому,
що ОСОБА_3 в черговий раз підробила
розписку, яку використовує для
досягнення своєї мети щодо заволодіння
майном ОСОБА_4, при цьому
використовуючи своїх знайомих, які
вводять суд в оману.

Колегія суддів зазначає, що дані доводи
ОСОБА_4 не спростовані матеріалами
справи, а тому суд не може покласти
вказану розписку від 06 грудня 2014 року в
основу рішення та в обґрунтування
доводів позивача ОСОБА_3

При цьому колегія суддів наголошує, що
інших доказів, які б могли слугувати
підставою для задоволення позовних
вимог ОСОБА_3, матеріали справи не
містять.

Так, як було зазначено вище, колегія
суддів на виконання ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 квітня 2014 року дослідила
також інші письмові докази, які маються
в матеріалах кримінальної справи, та на
які позивач ОСОБА_3 посилається як на
підставу своїх позовних вимог, і
зазначає наступне.

У вказаній ухвалі було зазначено про
необхідність дослідження в судовому
засіданні угоди про укладення договору
та передачу завдатку від ОСОБА_3 і
прийняття завдатку продавцем ОСОБА_5
від 04 жовтня 2006 року, угоди про
укладення договору та передачу
завдатку від ОСОБА_3 і прийняття
завдатку продавцем ОСОБА_6 від 20
листопада 2006 року, актів
прийому-передачі до договорів
купівлі-продажу і дарування, державні
акти на земельні ділянки та технічну
документацію до них, проекти забудови
земельних ділянок, акти виконаних
робіт з будівництва об'єктів
нерухомості, платіжних документів, які
свідчать про придбання будівельних
матеріалів

Колегія суддів дослідила в судовому
засіданні угоду про укладення
договору та передачу завдатку від
ОСОБА_3 і прийняття завдатку продавцем
ОСОБА_5 від 04 жовтня 2006 року, а також
угоду про укладення договору та
передачу завдатку від ОСОБА_3 і
прийняття завдатку продавцем ОСОБА_6
від 20 листопада 2006 року і дійшла
висновку про те, що вказані угоди не
можуть слугувати доказом
обгрунтованості позовних вимог ОСОБА_3,
оскільки кожна угода підписана лише
ОСОБА_3 і взагалі не підписана іншою
стороною, відповідно ОСОБА_5 і ОСОБА_6
(т.4, а.с. 236-239).

Крім того, зазначені договори в
порушення вимог, передбачених ст.ст. 570,
635 ЦК України не були укладені в
установленому законом порядку та не
посвідчені нотаріально, а тому є
нікчемними.

Що стосується актів прийому-передачі
до договорів купівлі-продажу і
дарування, то матеріали кримінальної
справи, рівно як і матеріали даної
цивільної справи, їх не містять. Також
матеріали справи не містять проектів
забудови земельних ділянок, актів
виконаних робіт з будівництва об'єктів
нерухомості, платіжних документів, які
свідчать про придбання будівельних
матеріалів.

Разом з тим, матеріали справи містять
договір на будівництво житлового
будинку в АДРЕСА_1, укладений 03 березня
2007 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_16 (т.4,
а.с.240-241).

Однак, вказаний договір також не
доводить обґрунтованості позову
ОСОБА_3, так як його укладення жодним
чином не підтверджено іншими доказами,
які є в матеріалах справи.

Таким чином, доводи відповідача ОСОБА_4
про те, що даний договір виготовлений
фіктивно, з метою забезпечення доказів
позивача ОСОБА_3, не спростовані
матеріалами справи.

Що стосується державних актів на право
власності на спірні земельні ділянки,
то кожний із них виготовлений на
відповідача ОСОБА_4 і не містить жодних
доказів належності спірних земельних
ділянок позивачу ОСОБА_3 (т.4, а.с.12,13).

Що стосується доводів заявника
апеляційної скарги про те, що
відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6
підтвердили факт передачі грошових
коштів за земельні ділянки саме ОСОБА_3,
а не ОСОБА_4, то колегія суддів зазначає,
що безспірних доказів того, що ці кошти
належали ОСОБА_3, а не ОСОБА_4 в
матеріалах справи відсутні, а
відповідно до ч. 4 ст.60 ЦПК України
доказування не може грунтуватись на
припущеннях.

При цьому, вищевказані твердження
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 спростовуються самими
текстами договорів, згідно яких
грошові кошти їм передавались саме
ОСОБА_4, що було підтверджено
нотаріально посвідченими договорами
купівлі-продажу (т.4, а.с.14, 19).

З цих підстав колегія суддів також
вважає за необхідне зазначити, що
вищевказана розписка ОСОБА_4 від 06
грудня 2006 року про зобов'язання вчинити
певні дії, а саме - тимчасове оформлення
нерухомого майна та подальшого його
переоформлення на ім'я ОСОБА_3, або на
осіб, на яких вона вкаже (т.4, а.с.23), не
відповідає вимогам щодо договору
доручення, які передбачені Главою 68 ЦК
України.

Так, згідно ст. 1000 ЦК України одна
сторона (повірений) зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок другої
сторони (довірителя) певні юридичні
дії. Правочин, вчинений повіреним,
створює, змінює, припиняє права та
обов'язки довірителя.

Однак, як було зазначено вище, спірні
договори купівлі-продажу та дарування
не містять жодних даних про те, що
ОСОБА_4 укладає дані угоди в інтересах
ОСОБА_3

Крім викладеного колегія суддів також
зазначає, що договір купівлі-продажу
земельної ділянки по АДРЕСА_2 та
договір дарування 20/100 частин ДБК
«Зірка» розташованих по АДРЕСА_2, були
укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 20 жовтня
2006 року, в той час як вищевказана
розписка датована 06 грудня 2006 року, а
тому не має ніякого відношення до
укладених договорів, оскільки на час їх
укладення розписки не існувало.

Більш того, вся технічна документація
на вказаний об'єкт нерухомості вже
вкінці 2008 року також виготовлялась на
ім'я відповідача ОСОБА_4 (т.4, а.с. 263-267).

Також є безпідставними посилання
заявника апеляційної скарги на
матеріали кримінальної справи по
обвинуваченню ОСОБА_4 в скоєнні
злочину, передбаченого ч. 4 ст.190 КК
України як на доказані факти, оскільки
вироку суду по даній справі до
теперішнього часу немає.

Так, постановою прокурора прокуратури
Приморського району м. Одеси юриста 1-го
класу Думініки О.Ф. від 26.03.2014 оку була
скасована постанова про закриття
кримінального провадження і зазначена
кримінальна справа направлена для
проведення подальшого розслідування
(т.4, а.с.242-243).

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України не
потребують додаткового доказування
факти, встановлені лише вироком у
кримінальному провадженні, що набрав
законної сили, або постановою суду у
справі про адміністративне
правопорушення про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанова суду, з
питань, чи мали місце дії та чи вчинені
вони цією особою.

З огляду на викладене, судом першої
інстанції правомірно і обгрунтовано не
прийняті всі вищевикладені доводи до
уваги, крім того, судом не було
встановлено умислу сторін на укладання
фіктивних договорів, напроти їх дії
свідчать про намір набути, змінити чи
припинити цивільні права та обов'язки
сторін правочинів, у зв'язку з чим
підстав для визнання спірних
правочинів фіктивними на підставі ст.234
ЦК України, матеріали справи не
містять.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надала суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог, заперечень поти
оскаржуваного рішення суду, а також
доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 01 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

Л.Є. Виноградова

С.П. Гайворонський