У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М., суддів:
Висоцької В.С., Писаної Т.О.,Кафідової
О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
закритого акціонерного товариства
«Диканський завод продтоварів
«Промінь» про стягнення кредитної
заборгованості; за зустрічним позовом
ОСОБА_7 до публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» про
припинення договору поруки; за
зустрічним позовом ОСОБА_8 до
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» про визнання
договорів поруки припиненими, за
касаційними скаргами ОСОБА_7, ОСОБА_8 на
рішення Київського районного суду м.
Полтави від 30 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 23 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)
звернулося до суду з позовом до
закритого акціонерного товариства
«Диканський завод продтоварів
«Промінь» (як боржника за кредитним
договором від 28 грудня 2007 року) ОСОБА_7,
ОСОБА_8 (як поручителів боржника
відповідно до умов договорів поруки
від 28 грудня 2007 року) про стягнення
загалом 317 897 грн 48 коп. кредитної
заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що
закрите акціонерне товариство
«Диканський завод продтоварів
«Промінь» кредитних зобов'язань
належним чином не виконує, станом на 01
червня 2012 року існує кредитна
заборгованість яка складається з 292
тис. грн заборгованості по тілу
кредиту, 4 482 грн 70 коп. заборгованості
по процентам за користування кредитом,
процентам за період з 30 квітня 2012 року
по 21 травня 2012 року в розмірі 271 грн 26
коп., а також банком нараховано пеню за
неналежне виконання зобов'язань в
розмірі 21 143 грн 52 коп. Оскільки
боржник та його поручителі в
добровільному порядку сплатити
кредитну заборгованість
відмовляються, банк просив
задовольнити позов шляхом стягнення з
відповідачів суми боргу в солідарному
порядку.

В свою чергу ОСОБА_7 та ОСОБА_8
звернулися до суду із зустрічними
позовами до ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» про визнання договорів поруки
від 28 грудня 2007 року припиненими з 01
серпня 2008 року, мотивуючи свої вимоги
тим, що банк без їх згоди збільшив
процентну ставку за користування
кредитом. Крім того, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
заперечували проти того, що вони
підписували додаткові договори від 10
липня 2008 року, до договорів поруки від 28
грудня 2007 року, якими і було збільшено
обсяг їх відповідальності перед банком
за кредитними зобов'язаннями у вигляді
підвищення процентної ставки за
користування кредитом з 15 до 17 % річних.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 30 жовтня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Полтавської області від 23 січня 2014
року, первісний позов задоволено, в
задоволенні зустрічних позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто в солідарному порядку з
ОСОБА_7, ОСОБА_8, закритого акціонерного
товариства «Диканський завод
продтоварів «Промінь» на користь ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» в цілому 317 897
грн 48 коп. в рахунок погашення
кредитної заборгованості, а саме: 292
тис. грн заборгованості за кредитом; 4 482
грн 70 коп. прострочених процентів; 271
грн 26 коп. нарахованих процентів; 21 143
грн 52 коп. пені за порушення
зобов'язань.

Вирішено питання про відшкодування
судових витрат.

У касаційних скаргах ОСОБА_7, ОСОБА_8
просять скасувати оскаржувані судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій і ухвалити у справі нове
рішення про відмову в задоволенні
первісних позовних вимог до
поручителів за кредитним договором та
задоволення зустрічних позовних вимог,
посилаючись на порушення судами обох
інстанцій норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 28
грудня 2007 року між відкритим
акціонерним товариством «Райффайзен
Банк Аваль» (правонаступник - ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль») та закритим
акціонерним товариством «Диканський
завод продтоварів «Промінь» було
укладено кредитний договір, за умовами
якого банк відкрив позичальнику
кредитну лінію в розмірі 500 тис. грн з
умовою повернення коштів до 27 грудня 2011
року включно. Сторони договору
визначили, що за користування кредитом
позичальник сплачує кредитору 15 %
річних.

28 грудня 2007 року між відкритим
акціонерним товариством «Райффайзен
Банк Аваль» та ОСОБА_7, а також ОСОБА_8,
було укладено відповідні договори
поруки, за якими поручителі взяли на
себе зобов'язання відповідати в
повному обсязі за кредитними
зобов'язаннями закритого акціонерного
товариства «Диканський завод
продтоварів «Промінь» перед банком у
межах умов вказаного вище кредитного
договору від 28 грудня 2007 року.

На аркуші справи 12 т. 1 міститься
розрахунок заборгованості за
кредитним договором, нарахованими
процентами та пенею станом на 01 червня
2012 року. З наданого банком розрахунку
вбачається, що заборгованість
визначена з розрахунком 17 % річних і
складається з 292 тис. грн основної
кредитної заборгованості, 4 753 грн 96 коп.
заборгованості за процентами (за
період з 27 квітня по 31 травня 2012 року), 21
212 грн 16 коп. пені за несвоєчасне
повернення кредиту, 22 грн 36 коп. пені за
несвоєчасне погашення процентів за
кредитом, 271 грн 26 коп. нарахованих
процентів за період з 30 по 31 травня 2012
року.

Обґрунтовуючи правомірність
підвищення процентної ставки за
кредитом до 17 %, банк посилався на те, що
такі дії кредитора передбачено п. 3.8, п.
3.8.1 кредитного договору, про що
повідомлено поручителів листом від 11
липня 2008 року (а. с. 109 т. 1), крім того,
додатковими угодами від 10 липня 2008 року
до договорів поруки від 28 грудня 2007
року погоджено факт підвищення
процентної ставки за кредитом з обома
поручителями ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а. с.107-108 т.
1).

Суд першої інстанції, задовольняючи
первісні позовні вимоги банку в тому
числі про стягнення пені в межах одного
року, виходив з доведеності вказаних
вище обставин, керувався нормами ст. ст.
525, 543, 554, 610, 1048-1050, 1054 ЦК України, умовами
укладених між сторонами договорів та
тим, що вимоги кредитора в рамках
даного первісного позову обґрунтовані.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_7, ОСОБА_8,
районний суд віднісся критично до їх
пояснень про те, що вони не підписували
додаткових угод до договорів поруки, що
їм не було відомо про збільшення
процентної ставки за користування
кредитом, наслідком чого стало
збільшення розміру зобов'язань
поручителів перед кредитором. Суд
першої інстанції встановив, що
останніми не доведено таких обставин, а
тому дійшов до висновків про
необґрунтованість зустрічних позовів
поданих на підставі ст. 559 ЦК
України.

З такими висновками погодився і
апеляційний суд при розгляді справи в
апеляційному порядку.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційним судом вимоги вказаної вище
норми процесуального права не
дотримано та ухвалено у справі
передчасне судове рішення про
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

В пункті 22 постанови від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ роз'яснив, що відповідно до
частини першої статті 559 ЦК України
припинення договору поруки
пов'язується зі зміною забезпеченого
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну та за умови
збільшення обсягу відповідальності
поручителя. При цьому обсяг
зобов'язання поручителя визначається
як умовами договору поруки, так і
умовами основного договору, яким
визначено обсяг зобов'язань боржника,
забезпечення виконання яких здійснює
поручитель. Проте якщо в договорі
поруки передбачено, зокрема,
можливість зміни розміру процентів за
основним зобов'язанням і строків їх
виплати тощо без додаткового
повідомлення поручителя та укладення
окремої угоди, то ця умова договору
стала результатом домовленості сторін
(банку і поручителя), а отже, поручитель
дав згоду на зміну основного
зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови
сторонами не узгоджені, а з обставин
справи не вбачається інформованості
поручителя і його згоди на збільшення
розміру його відповідальності, то
відповідно до положень частини першої
статті 559 ЦК України порука
припиняється у разі зміни основного
зобов'язання без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшується обсяг його
відповідальності.

При вирішенні даного спору в тому числі
щодо зустрічних позовних вимог про
визнання договорів поруки припиненими,
суттєве значення має встановлення
факту отримання банком згоди
поручителів на збільшення їх
відповідальності за кредитними
зобов'язаннями шляхом збільшення
процентної ставки з 15 до 17 %, оскільки ні
кредитним договором ні договорами
порук не передбачено права кредитора
збільшувати процентну ставку без згоди
поручителів (п. п. 1.2, 4.2 договорів
поруки; п. п. 1.3., 3.8.1., 3.8.2. кредитного
договору).

За таких обставин, факт укладення між
банком та поручителями додаткових угод
до договорів поруки, якими визначено
збільшення процентної ставки за
кредитом, підлягає доведенню або
спростуванню сторонами спору (ст. 60 ЦПК
України), судом (ст. 215 ЦПК України).

Обґрунтовуючи в тому числі вимоги
апеляційної скарги, ОСОБА_7, ОСОБА_8
звертали увагу апеляційного суду на те,
що вони не підписували додаткових угод
до договорів порук, звертали увагу
апеляційного суду на те, що цьому
фактові не надано належної оцінки і
судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

З метою встановлення дійсності
підписів ОСОБА_7, ОСОБА_8 на вказаних
вище додаткових угодах до договорів
порук, за їх клопотанням ухвалою
Київського районного суду м. Полтави
від 21 листопада 2012 року призначено по
даній справі судово-почеркознавчу
експертизу.

Експертним закладом (Харківський
науково-дослідницький інститут
судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.
Бокаріуса) 14 березня 2013 року направлено
суду відповідне клопотання про надання
додаткових матеріалів, необхідних для
проведення експертизи в тому числі
оригіналів усіх примірників
додаткових угод до договорів порук (а.
с. 3 т. 2).

На аркуші справи 10 т. 2 міститься
відповідь банку на таку вимогу, зі
змісту якої вбачається, що оригінали
додаткових угод до оскаржуваних
договорів порук не віднайдено, тому
надати їх суду неможливо. У зв'язку з
відсутністю оригіналів таких
документів, експертним закладом
повідомлено про неможливість надання
висновку та повернення матеріалів без
виконання (а. с. 13-14 т. 2).

Покладаючи обов'язок по доведенню
факту зміни забезпеченого зобов'язання
за відсутності згоди поручителів на
самих поручителів, суд першої
інстанції не врахував того, що ОСОБА_7,
ОСОБА_8 в рамках ст. ст. 133, 143 ЦПК України
було заявлено клопотання про
забезпечення доказів шляхом
призначення відповідної
почеркознавчої експертизи у справі.
Разом з тим, суд не врахував того, що
позивач за первісним позовом ухилився
від участі в експертизі шляхом
неподання експертам необхідних
документів, без яких експертизу
неможливо провести. Фактично доводи
ОСОБА_7, ОСОБА_8 на які вони посилалися
при обґрунтуванні своїх зустрічних
позовних вимог щодо непідписання ними
додаткових угод до договорів поруки
залишилися не спростованими ні
кредитором ні судом першої інстанції,
який, крім іншого, був наділений правом
застосування наслідків ухилення від
участі в експертизі, передбачених ст. 146
ЦПК України.

З урахуванням наведеного, суд першої
інстанції був позбавлений можливості
повно та всебічно дослідити підстави
застосування положень ч. 4 ст. 559
ЦК України до спірних правовідносин та
перевірити обґрунтованість
первісного позову до поручителів за
кредитним договором ОСОБА_7, ОСОБА_8, що
свідчить про неповне дослідження
районним судом обставин справи.

Апеляційний суд на наведене уваги не
звернув, у порушення вимог статті 303 ЦПК
України, належним чином не перевірив
законності та обґрунтованості рішення
районного суду та безпідставно не
усунув недоліки допущені судом першої
інстанції при розгляді справи в
апеляційному порядку в межах доводів
та вимог апеляційної скарги. За таких
обставин, оскаржуване в касаційному
порядку судове рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до
апеляційного суду.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_7, ОСОБА_8
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської
області від 23 січня 2014 року скасувати, а
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук Судді:В.С.
Висоцька О.В. Кафідова Т.О. Писана
І.М. Фаловська