У х в а л а

іменем україни

23 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «СоцСфера»
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
та виселення за касаційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «СоцСфера» на
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 20 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Соцсфера» (далі - ТОВ
«СоцСфера») звернулось до суду з
указаним позовом, в якому просило
стягнути з відповідача на користь
позивача заборгованість по
житлово-комунальним послугам у розмірі
3 885 грн 98 коп. та судові витрати, а також
виселити відповідача без надання
іншого житлового приміщення, з кімнати
№? НОМЕР_1, яка розташована у гуртожитку
по АДРЕСА_1.

Свої вимог позивач мотивував тим, що на
підставі договору купівлі-продажу,
укладеного 15 травня 2007 року між ним та
ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний
завод», він став власником приміщення
гуртожитку, яке розташоване по АДРЕСА_1,
яке здає громадянам та надає послуги
готельного типу. Зазначав, що у кімнаті
№ НОМЕР_1 зазначеного гуртожитку, яка
належить йому на праві власності,
мешкає ОСОБА_1, яка відмовляється від
укладення договору найма. На його
думку, у відповідача на теперішній час
відсутні законні підстави
користуватись зазначеною кімнатою та
отримувати комунальні послуги. Крім
того, відповідач систематично не
сплачує отримані житлово-комунальні
послуги, чим завдає позивачу збитки.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 4 липня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 13 листопада 2012 року, позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ
«СоцСфера» заборгованість за надані
комунальні послуги у сумі 3 885 грн 98 коп.

У задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 травня 2013 року
судові рішення скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 5 листопада 2013 року
позов ТОВ «СоцСфера» задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_1на користь ТОВ
«СоцСфера» заборгованість в сумі 3 055
грн 70 грн. та судові витрати у розмірі 171
грн.

Виселено ОСОБА_1 без надання іншого
приміщення з кімнати №? НОМЕР_1, яка
розташована у гуртожитку по АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 20 лютого 2014
року рішення суду першої інстанції в
частині виселення ОСОБА_1 без надання
іншого жилого приміщення скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення про
відмову в задоволенні цих позовних
вимог.

В іншій частині рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі товариство з
обмеженою відповідальністю
«СоцСфера», посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить рішення апеляційного
суду в частині відмови у задоволенні
позову про виселення скасувати,
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позов та ухвалюючи
рішення про виселення ОСОБА_1, виходив
із того, що позивач є власником
спірного приміщення, відповідач без
правових підстав, за відсутності
укладеного з нею договору найму та
спеціального ордеру, незаконно
проживає в гуртожитку; у добровільному
порядку виселитись не бажає, у трудових
відносинах із позивачем не перебуває.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають матеріалам
справи й вимогам закону.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
виселення відповідача та ухвалюючи в
цій частині нове рішення про відмову у
позові, виходив із того, що відповідач
була вселена та проживає у спірній
кімнаті як працівник підприємства на
якому пропрацювала більше 18 років, а
тому відповідно до ст. 125 ЖК України не
може бути виселена без надання іншого
жилого приміщення.

Проте погодитись з таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що приміщення
будинку АДРЕСА_1 належить на праві
приватної власності ТОВ «СоцСфера»
відповідно до договору купівлі-продажу
від 6 квітня 2007 року, є
гуртожитком і використовується
товариством для здійснення
підприємницької діяльності, а саме для
здачі в оренду житлових кімнат.

ОСОБА_1 з 10 червня 1981 року по 16 липня 2009
року працювала на підприємстві ЗАТ
«Запорізький автомобілебудівний
завод» та була звільнена з
підприємства у зв'язку із скороченням
штату, а з 1995 року вона проживає і
зареєстрована у кімнаті № НОМЕР_1 по
АДРЕСА_1.

Статтями 127, 128, 129 ЖК України
передбачено, що для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
роботи або навчання можуть
використовуватись гуртожитки. Жила
площа в гуртожитку надається за
спільним рішенням адміністрації
підприємства та профспілкового
комітету. Єдиною підставою для
вселення в гуртожиток є спеціальний
ордер, який видає адміністрація
підприємства.

За змістом указаних норм жила площа в
гуртожитку надається особам, які
перебувають з підприємством у трудових
відносинах. Надання жилої площі особам,
які не працюють на підприємстві, без
спільного рішення адміністрації
підприємства та профспілкового
комітету та на підставі договору
оренди, є порушенням діючого
законодавства. Особи, визнані такими,
що незаконно вселилися у житло
підлягають виселенню без надання
іншого жилого приміщення на підставі
ст. ст. 109, 116 ЖК України.

Згідно з нормами ст. 58 ЖК України єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення є ордер.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЖК України ордер
на вселення у жиле приміщення може бути
видано лише на вільне жиле приміщення,
а згідно зі ст. 59 ЖК України ордер на
жиле приміщення може бути визнано
недійсним, зокрема, у разі порушення
прав інших громадян на зазначене в
ордері жиле приміщення.

Відповідно до вимог ст. ст. 127, 128, 129 ЖК
України, гуртожитки використовуються
для проживання робітників у період їх
роботи. Жила площа в гуртожитку
надається за спільним рішенням
адміністрації підприємства та
відповідного профспілкового комітету,
на підставі якого адміністрація
підприємства видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу.

Пленум Верховного Суду України в п. 22
постанови від 12 квітня 1985 року «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України», зазначив, що судам, вирішуючи
спори про виселення з гуртожитків, слід
з'ясовувати, крім інших питань, і
питання щодо видачі відповідно до
Примірного положення ордера на
зайняття жилої площі в гуртожитку.

Отже, законом установлено, що єдиною
підставою для вселення працівника
підприємства на надану жилу площу в
гуртожитку є спеціальний ордер, який
видає адміністрація підприємства,
установи, організації на підставі
спільного з профспілковим комітетом
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Матеріали справи не містять будь - яких
даних про те, що ОСОБА_1 вселилась у
гуртожиток на підставі відповідного
ордеру.

За таких обставин, суд першої
інстанції, встановивши, що ОСОБА_1
вселилась і проживає у кімнаті №
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 без правових підстав,
дійшов вірного висновку про її
виселення у відповідності до ч. 3 ст. 116
ЖК України.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, у
порушення вимог ст. ст. 212 -214, 316 ЦПК
України, наведених норм матеріального
права не врахував, не звернув уваги на
те, що ОСОБА_1 вселилась і проживає у
спірному житловому приміщенні без
правових підстав, доказів щодо
правомірності її вселення до спірного
житлового приміщення відповідачем не
надано, самостійно звільнити кімнату
вона не бажає, договір найму з
власником не укладено, тобто права на
проживання в кімнаті гуртожитку вона
не має і будь-які правові підстави для
законного зайняття нею спірного
житлового приміщення відсутні.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Таким чином рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції, в порушення
зазначених законів, помилково скасував
рішення суду першої інстанції,
ухвалене згідно з законом, що
відповідно до ст. 339 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду
апеляційної інстанції і залишення в
силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст.
344 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «СоцСфера»
задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 20 лютого 2014 року скасувати,
рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 5 листопада 2013 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко