Справа №489/2352/14-ц 06.08.2014 06.08.2014 06.08.2014
Провадження №22-ц/784/2214/14
Головуючий суду першої
інстанції - Кокорєв В.В.
Доповідач апеляційного
суду - Локтіонова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2014 року
м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Кушнірової Т.Б.,

із секретарем судового засідання -
Романенко Ю.О.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за

за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 24 червня 2014 року

за позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про припинення права
на частку у спільному майні та
стягнення компенсації,

В С Т А Н О В И Л А:

02 квітня 2014 року ОСОБА_5 звернулась до
відповідача з вказаним позовом, який в
подальшому уточнювала та
обґрунтовувала наступним.

З 16 березня 2001 року по 09 грудня 2012 року
сторони по справі перебували у шлюбі.

04 квітня 2007 року ними було придбано
автомобіль марки Opel Omega, 1991 року
випуску, державний номер НОМЕР_1,
вартістю 23 820 грн.28 коп.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Миколаєва від 26 червня 2013 року за
кожним з них було визнано право
власності на ? частину даного
автомобіля.

ОСОБА_5 зазначала, що вказаним
автомобілем користується тільки
відповідач, а вона ним користуватись
немає змоги.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4
відмовляється добровільно
відшкодувати їй вартість належної їй
частки автомобіля, позивачка просила,
посилаючись на ст.71 СК України та ст.365
ЦК України, припинити її право на
частку у спільному майні - автомобілі
та стягнути з відповідача на її користь
грошову компенсацію вартості ? частки
автомобіля в сумі 11 910 грн.14 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 24 червня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_5 подала на нього апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення її позову.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_5 з посиланням на ст.ст.364, 365 ЦК
України, суд першої інстанції вважав,
що її позовні вимоги є безпідставними,
виходячи з положень обох статей.

Між тим, з таким висновком суду неможна
погодитися, з огляду на таке.

Відповідно до ст.364 ЦК України
cпіввласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга статті 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою. Право на частку у праві
спільної часткової власності у
співвласника, який отримав таку
компенсацію, припиняється з дня її
отримання.

Отже ст.364 ЦК України може бути
застосована за позовом про виділ
частки із майна, що є у спільній
частковій власності (або позовом про
поділ спільного майна). В межах такого
позову перевіряються питання про
можливість реального поділу майна, в
даному випадку автомобіля, можливість
визначення порядку користування
майном та наявність згоди отримання
співвласником компенсації частини
майна. Вказана правова норма визначає
порядок добровільного виділу
співвласнику частки в натурі у
спільному майні.

Щодо припинення права власності на
частку у спільному майні на підставі
ст.365 ЦК України, то це окремий спосіб
захисту права власності. За таким
позовом (за певних умов) може бути
здійснено примусове припинення права
власності на частку у майні її власника
за позовом власника (власників) іншої
частки у майні. Внаслідок чого за
позивачем визнається право власності
на відповідну частку, а не навпаки.
Обов'язковою умовою для припинення
права власності є, згідно з ч. 2 ст.365 ЦК
України, внесення позивачем вартості
частки на депозитний рахунок суду.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка звернулася до суду з
позовними вимогами про припинення її
права на частку у спільному майні та
стягнення компенсації, посилаючись на
ст.365 ЦК України, між тим як порядок
добровільного виділу частки шляхом
стягнення на користь співвласника за
його згоди грошової компенсації
передбачений ст.364 ЦК України.

Зазначених обставин суд не врахував,
безпідставно відмовивши позивачці у
задоволенні її позовних вимог відразу
за двома статтями - 364 та 365 ЦК України.

Дійсно, у даному випадку ст.365 ЦК
України не може бути застосована.

Однак, співвласник майна, який бажає
виділу своєї частки шляхом стягнення
грошової компенсації може заявити такі
вимоги, виходячи з положень ст.364 ЦК
України.

Оскільки позивачка вимог на підставі
ст.364 ЦК України не висувала, а ст.365 ЦК
України у даному випадку застосуванню
не підлягає, колегія суддів на підставі
ст.11 ЦПК України вважає, що позов ОСОБА_5
задоволенню не підлягає через його
безпідставність.

Так як суд першої інстанції відмовив у
задоволенні її позову, виходячи з його
безпідставності по обох
вищезазначених статтях Цивільного
кодексу, то його рішення на підставі п.4
ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 з
інших підстав, а саме обрання нею
неналежного способу захисту (ст.365 ЦК
України).

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду
м.Миколаєва від 24 червня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_5 у задоволенні її
позову до ОСОБА_4 про припинення права
на частку у спільному майні та
стягнення компенсації.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
може бути оскаржене у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді