Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.07.2014 Справа №607/7062/14-ц
Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області в
складі: головуючого
Грицака Р.М.
за участю
секретаря Палашовської У.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди
завданої злочином,-

В С Т А Н О В
И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд
з позовом до відповідача ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди
заподіяної злочином, посилаючись на те,
що відповідач 13.07.2012 року шляхом
шахрайства заволодів її грошовими
коштами на суму 11495 грн., чим сприщив їй
не лише матеріальну шкоду, а й
моральну, яку вона оцінює в 15000 грн.
Внаслідок злочину, вона пережила
значні душевні страждання та нервові
потрясіння, що вплинуло на стан її
здоров'я, а також на психоемоційний
стан, тому просить суд стягнути з
відповідача в її користь 15000 грн.
моральної шкоди та витрати пов'язані з
оплатою правової допомоги на суму 1 000
грн. та 243 грн. 60 коп. судового збору.

Представник позивача ОСОБА_3 в
судовому засіданні позов підтримав,
просив задоволити позовні вимоги в
повному обсязі зіславшись на мотиви,
викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 будучи засудженим за
злочин та перебуваючи в Чортківському
СІЗО №26, отримавши копію позовної
заяви та доданих до неї матеріалів,
подав суду заяву згідно якої позову не
визнає та відносно дачі письмових
пояснень та допиту його
відмовляється, просить справу
розглядати у його відсутності.

Заслухавши пояснення
представника позивача, дослідивши та
оцінивши наявні у справі докази,
вважає, що позов підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав:

Згідно вироку Тернопільського
міськрайонного суду від 18.03.2014року,
ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні
кримінальних правопорушень,
передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК
України та засуджено на підставі ч.1
ст.70 КК України за сукупністю злочинів
шляхом поглинання менш суворого
покарання більш суворим до позбавлення
волі на строк 3 роки.

Зазначеним вироком судом
встановлено, що 13 липня 2012 року у с.
Білокриниця Кременецького району
Тернопільської області консультант
фірми «ІНФОРМАЦІЯ_1», що належить
фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2
запропонував ОСОБА_1 придбати за
вигідними умовами й розцінками
металопластикові вікна і двері, на що
вона погодилась. Оскільки всієї суми
грошей на придбання даних товарів у
ОСОБА_1 не було у той час, тому для
сплати вартості товару, вона за
рекомендацією цього працівника ФОП
ОСОБА_2 отримала у ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК»
споживчий кредит, згідно договору про
надання споживчого кредиту № від
13.07.2012 року у відповідності до якого
кредит в сумі 11695 грн. надавався їй для
оплати товару згідно з переліком,
шляхом безготівкового перерахування
грошових коштів на поточний рахунок
ФОП ОСОБА_2 із подальшими банківськими
реквізитами (НОМЕР_2, у ПАТ «А-БАНК», МФО
№307770, код ЄРДПОУ НОМЕР_1 ) терміном на 24
місяці з 13 липня 2012 року по 31 липня 2014
року з відсотковою ставкою в розмірі
0,01% річних. Як ціль кредитування
визначено придбання товарів
(металопластикові вікна та двері) у ФОП
ОСОБА_2, із залученням кредитних коштів.
Дані кошти були відразу перераховані
банком на розрахунковий рахунок ФОП
ОСОБА_2 у відповідності до умов
укладеної заяви Позичальника
(договору) з призначенням на купівлю
металопластикових вікон та дверей.

13 липня 2012 року ОСОБА_1 як
Замовником та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 як Виконавцем було
укладено договір індивідуального
замовлення №1. Згідно умов даного
договору Виконавець фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 зобов'язався надати
ОСОБА_1 як Замовнику послуги
індивідуального замовлення та
передати товар згідно Додатку 1 до
цього договору (металопластикові вікна
та двері) вартістю 11495 грн. без
урахування доставки та монтажу, а
ОСОБА_1 як Замовник зобов'язалася
оплатити вартість товару. Виконавець
(ФОП ОСОБА_2 ) зобов'язався в строк 60 діб
з моменту підписання Договору
індивідуального замовлення, передати
товар замовнику. Проте, виконавець ФОП
ОСОБА_2 зобов'язання за договором не
виконав, товар ОСОБА_1 як замовнику не
передав.
Таким
чином, Замовником - ОСОБА_1 виконано
умови Договору індивідуального
замовлення № 1 від 13 липня 2012 року і
оплачено продавцеві ФОП ОСОБА_2 ціну
товару в сумі 11495 грн. Більше того,
ОСОБА_1 на виконання умов погашення
отриманого споживчого строкового
кредиту частково погасила кредитні
зобов'язання перед Банком в сумі 751
грн., про що свідчить видана ПАТ «АКЦЕНТ
- БАНК» квитанція. Однак фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 не виконав свої
зобов'язання за договором та не передав
ОСОБА_1 товар згідно специфікації, а
навпаки вчинив стосовно останьої як і
ряду інших громадян злочин з прямим
умислом - шахрайство. Злочинні дії
відповідача ОСОБА_2 кваліфіковані за ч.1
та ч.2 ст. 190 КК України.

Тернопільським міськрайонним судом
під час розгляду кримінального
провадження №00000247 за ознаками
злочину, передбаченого ч.1 та ч.2 ст.190 КК
України стосовно ОСОБА_2, встановлено
беззаперечний факт того, що ФОП ОСОБА_2
укладаючи із ОСОБА_1 договір
індивідуального замовлення № 1 від 13
липня 2012 року, не мав наміру та
можливості виконати покладені на себе
обов'язки щодо передачі товару їй як
Замовнику в строк 60 діб. Також
встановлено, що між Банком та ФОП
ОСОБА_2 попередньо було укладено
договір про співпрацю.

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок
у кримінальній справі, що набрав
законної сили, обов'язковий для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчиненні вони цією особою.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України - суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
У відповідності до положень
статей 16, 23, 1167 Цивільного кодексу
України способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути, зокрема,
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або
іншими ушкодженнями здоров'я, у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням
або пошкодженням її майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Постановою Пленуму ВСУ від
31.03.1995р. №4 «Про судову практику у
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» надано визначення
моральної шкоди, під якою розуміються
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно пункту 3 Постанови визначено, що
відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема,
у моральних переживаннях у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушення
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» передбачено, що відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні та з чого він при цьому
виходить. Відповідно до
роз'яснень, даних у п.9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 року №4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних, тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення). Зокрема
враховуються стан здоров"я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
час та зусилля, необхідні для
відновлення попереднього стану,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації. Визначаючи розмір
моральної шкоди, яка підлягає до
відшкодування позивачу ОСОБА_1, суд
виходить із тих обставин, що шкода
завдана в результаті злочину, у
вчиненні якого визнано винним
відповідача по справі ОСОБА_2,
доведеність наявного причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні, факту перенесених
моральних страждань з приводу
злочинних дій відповідача, постійні
з'явлення до органів досудового
слідства та суду, що вплинуло на
фізичний та психологічний стан
позивача, порушення нормальних
життєвих зв'язків через неможливість
продовження активного громадського
життя, не відшкодування відповідачем
в добровільному порядку завданої
матеріальної шкоди, а тому суд вважає,
що позовні вимоги про відшкодування
моральної шкоди підлягають до
часткового задоволення в сумі 3000 грн.

Згідно ч. 1 статті 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково,
судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до статті 79 ЦПК
України, судові витрати складаються з
судового збору та витрат, пов'язаних з
розглядом справи. До витрат, пов'язаних
з розглядом судової справи, зокрема,
належать витрати на правову допомогу.
Згідно ч. 2 статті 84 ЦПК України,
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.
Відповідно до статті 1 Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах», розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Представництво інтересів та
правову допомогу позивачу у даній
цивільній справі надавав адвокат
ОСОБА_3 на підставі договору про
надання правової допомоги у позовному
провадженні від 06.05.2014 року. В якості
доказу сплати позивачем коштів за
послуги щодо надання правової
допомоги, суду надано квитанцію до
прибуткового касового ордера №3 від
06.05.2014року, згідно якої позивач
оплатила, а адвокат отримав 1000 грн.

Враховуючи розмір мінімальної
заробітної плати на момент сплати
позивачем адвокату коштів, вимоги
статті 1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах» та час
проведений адвокатом в судових
засіданнях з розгляду даної цивільної
справи, який вбачається із журналів
судових засідань, з відповідача слід
стягнути 200 грн. в користь позивача, в
якості відшкодування витрат на правову
допомогу.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК
України з відповідача на користь
позивача слід стягнути судовий збір.

Враховуючи вищенаведене,
керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 61, 79, 84, 88, 212-215,
224-226 ЦПК України, ст.ст. 16, 23, 1166, 1167 ЦК
України, Постановою Пленуму ВСУ від
31.03.1995р. №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», Законом України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди
заподіяної злочином задовольнити
частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 3 000 грн. моральної шкоди та 200
грн. в якості відшкодування витрат на
правову допомогу та 243 грн. 60 коп.
сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних
вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути
переглянуто судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача, поданою
протягом десяти днів з дня отримання
його копії. У разі залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення заочне рішення може бути
оскаржене відповідачем в апеляційному
порядку.

Позивач має право оскаржити
заочне рішення в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Тернопільської області через
Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий
Р.М.Грицак