Апеляційний суд міста Києва
Справа №22-9287
Головуючий у 1-й інстанції Шевчук А.В.
Доповідач Волошина В.М.
15 липня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
Суддів
Антоненко Н.О., Андрієнко А.М.
Розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Оболонського районного суду
м. Києва від 11 червня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про
звернення стягнення на предмет застави
майнових прав за договором позики
грошей та визнання права власності на Ѕ
Заслухавши доповідь судді
Волошиної В.М., перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
У жовтні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про звернення
стягнення на предмет застави майнових
прав за договором позики грошей та
визнання права власності на Ѕ частину
Свої позовні вимоги обгрутовувала тим,
що 17.07.1999 року між нею та ОСОБА_2 було
укладено договір позики. На
підтвердження факту отримання
вказаної суми була складена розписка
згідно якої позивач надала останній
грошові кошти у розмірі 67 000, 00 доларів
США на інвестування у житло, а саме
квартиру АДРЕСА_1 строком до 01.12.2012. За
твердженням позивача вказана розписка
складена у простій письмовій формі,
стала одночасно договором позики
грошових коштів та договором застави
майнових прав, оскільки вона
передбачала зобов'язання ОСОБА_2
передати майнове право на Ѕ частину
квартири АДРЕСА_1 позивачу у разі
неповернення позики.
Загалом позивачу було виплачено лише 8
500 доларів США, а коли ж остання
звернулася до боржниці про повернення
залишку боргу, відповідач повідомила,
що не має можливості повернути
заборгованість і не буде заперечувати
проти задоволення вимог за рахунок
передачі майнових прав на Ѕ частину
квартири. На підтвердження даного
факту ОСОБА_2 (ОСОБА_2) оформила другу
розписку від 05.09.2012. На підставі Закону
України «Про заставу» та положень
статтей ЦК УРСР просила звернути
стягнення на предмет застави майнових
прав за договором позики грошових
коштів від 17.07.1999 на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1 та визнати за нею право
власності на Ѕ частину вказаного
Рішенням Оболонського районного
суду м. Києва від 11 червня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет застави
майнових прав за договором позики
грошей та визнання права власності на
1/2 частину квартири відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду
позивачка ОСОБА_1 подала на нього
апеляційну скаргу, посилаючись на його
незаконність, порушення судом норм
процесуального та матеріального права.
Просила скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким звернути стягнення
на предмет застави майнових прав за
договором позики грошових коштів від 17
липня 1999 р. на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1 та визнати за нею право
власності на Ѕ зазначеної квартири.
Судові витрати покласти на
відповідача. Зокрема зазначала, що
судом першої інстанції обставини, на
які вона посилалася, як на підставу
своїх вимог підтвердились. До того ж,
сторона відповідача та 3-я особа не
заперечували проти позову.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог суд першої інстанції
виходив з того, що боргова розписка не
є договором застави в розумінні Закону
України «Про заставу», як і друга
розписка, яка підтверджує лише
наявність між сторонами боргових
зобов'язань. А відтак правові підстави
для звернення стягнення на предмет
застави майнових прав за договором
позики грошей та визнання права
власності на Ѕ частину квартири
відсутні.

З такими висновками суду слід
погодитись, оскільки суд дійшов їх з
дотриманням вимог процесуального
законодавства щодо всебічності й
повноти з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін в
даних правовідносинах належної
правової оцінки наданими сторонами в
справі доказів та норм матеріального
права.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60
ЦПК України суд слухає цивільні справи
на засадах змагальності сторін, в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
наданих сторонами та їх
представниками, докази повинні
подаватись належні, тобто містити
інформацію щодо предмета доказування,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, доказування не можуть
ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції
згідно розписки від 17.07.1999
ОСОБА_2.(ОСОБА_2.) отримала від ОСОБА_1
грошову суму в розмірі 67 000 доларів США
терміном до 01.12.2012 на придбання
квартири АДРЕСА_1. За цією ж розпискою, у
випадку неповернення грошової суми
ОСОБА_2 зобов'язувалася віддати Ѕ
частину (половину) придбаної квартири
АДРЕСА_1 в рахунок повернення боргубез
визначення способу.

Розпискою від 05.09.2012 до збігу строку
повернення боргу, відповідач визнала
залишок неповернутого боргу у розмірі
58500 доларів США другою письмовою
розпискою і цього не заперечувала
позивач. В цій же розписці відповідач
повідомляла, що борг не має можливості
повернути із-за складного
матеріального становища. Таким чином,
позивачу достовірно стало відомо, що
грошові кошти відповідач не може
повернути та її причину, але питання
про стягнення боргу вона не поставила

А пред'являючи позов до суду позивач
зазначила, що боргова розписка
складена у простій письмовій формі,
стала одночасно договором позики
грошових коштів та договором застави
майнових прав, оскільки передбачає всі
істотні умови для вказаного виду угод.

Згідно ст. 16 Закону України «Про
заставу» в редакції, що діяла на час
оформлення розписки право застави
виникає з моменту укладення договору
застави, а в разі, коли договір підлягає
нотаріальному посвідченню - з моменту
нотаріального посвідчення цього
договору.

У відповідності до ст. 12 Закону України
«Про заставу» в редакції, що діяла на
час оформлення розписки до змісту
договору застави встановлювалися
наступні вимоги: у договорі застави
повинно бути зазначено найменування
(прізвище, ім'я та по батькові),
місцезнаходження (місце проживання)
сторін, суть забезпеченої
заставою-вимоги, її розмір і строк
виконання зобов'язання, опис предмета
застави, а також будь-які інші умови,
відносно яких за заявою однієї із
сторін повинна бути досягнута угода.

Суд першої інстанції розглядаючи
справу вірно прийшов до висновку, що
боргова розписка у розумінні
вищезазначених норм права не є
договором застави. Із тексту розписки
вбачається, що відповідач брала у борг
грошові кошти (долари) та виписала в ній
певні зобов'язання перед позивачем,
але не укладала із нею договір застави.
Пред'являючи позов до суду позивач
просила звернути стягнення на предмет
застави майнових прав за договором
позики грошей та визнати за нею права
власності на Ѕ частину квартири, чого
не заперечувала і відповідач. Тоді, як в
тексті самої розписки мова взагалі не
йде про майнові права. До того ж, на час
укладення розписки, відповідач не була
власником спірної квартири, а ним стала
лише 25 лютого 2000 р. (а.с.10), про що
свідчить свідоцтво про право власності
на квартиру. Натомість вказані
обставини свідчать про те, що у
відповідача було відсутнє майно, яке б
вона могла передати у заставу в рахунок
погашення боргу.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач не заперечувала наявність
боргу та визнавала право власності за
позивачем на Ѕ частину квартири, а
оскільки сторони не визначили спосіб
її (1/2 частини) оформлення на позивача,
тому остання і звернулась до суду з
позовом за захистом порушеного права.
При цьому зазначали, що вирішити спір
іншим способом, окрім суду, не можливо
за відсутності коштів для оформлення.

Виходячи зі змісту позовної заяви та
пояснень сторін, спір між сторонами
відсутній, а боргова розписка не є
договором застави.

Положенням ч.1 ст. 3 ЦПК України
визначено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа також має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене,
невизнане або оспорюване право чи
цивільний інтерес, саме вони є
підставою для звернення особи за
захистом свого права із застосуванням
відповідного способу захисту. Такі
способи захисту передбачені статтею 16
ЦК України.

Отже, спір між сторонами
відсутній, а суд за своїми
повноваженнями не може перебрати на
себе чи підмінити повноваження інших
установ на які покладені функції щодо
оформлення права власності при умові
поданих належно оформлених документів
та своїм рішенням визнати за позивачем
право власності. Саме по собі визнання
відповідачем позову не дає суду
правових підстав до задоволення
позову, так як це суперечить закону.

Розглядаючи спір суд першої
інстанції в межах доводів позову повно
і всебічно дослідив обставини спору,
дав належну оцінку зібраним по справі
доказам, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює і у відповідності з
вимогами закону прийшов до
правильного висновку про те, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи, викладені в апеляційній
скарзі, були предметом дослідження в
суді першої інстанції, отримали
належну оцінку і висновків суду не
спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає,
що доводи апеляційної скарги є не
суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального закону, колегія суддів
вважає, що підстав до його скасування
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 11 червня 2014
р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: