АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 542/147/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2224/14
Головуючий у 1-й інстанції Івко В. М.
Доповідач Винниченко Ю. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Полтавської
області в складі:

Головуючого судді: Винниченка Ю.М.,

Суддів: Карпушина Г.Л., Корнієнка В.І.,

При секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 06 червня
2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення боргу та зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
розписки недійсною -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1, де прохає
стягнути з відповідачки борг в сумі 50 000
грн. на підставі боргової розписки,
написаною останньою 30.10.2002 року.

В квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2,
в якому прохає визнати розписку
недійсною, посилаючись на те, що коштів
у вказаній у ній сумі вона в борг у
позивача не брала, не заперечуючи при
цьому сам факт написання проекту такої
розписки.

Рішенням Новосанжарського
районного суду Полтавської області від
06 червня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення боргу задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
жительки АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя АДРЕСА_1, суму боргу
за договором позики в розмірі 50 000 грн.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на
користь позивача ОСОБА_2 судовий збір в
сумі 500 грн.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки
недійсною відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1
прохає скасувати рішення
Новосанжарського районного суду
Полтавської області від 06 червня 2014
року та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у позовних вимогах ОСОБА_2
про стягнення боргу, а зустрічний позов
про визнання розписки недійсною
задовольнити, застосувати строк
позовної давності, посилаючись на
порушення місцевим судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з підстав, визначених ст.308
ЦПК України.

У відповідності до ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи
та вірно було встановлено судом першої
інстанції, що 30 жовтня 2002 року між
сторонами був укладений договір
позики, відповідно до якого позивач
ОСОБА_2 передав у власність
відповідачці ОСОБА_1 50 000 грн. терміном
до 31.12.2005 року, про що було написано
боргова розписка (а.с.4).

ОСОБА_1 не виконала взяті на себе
зобо'язання та не повернула позивачу
кошти у визначеній розпискою строк.

Разом з тим, розпискою від 30.10.2002 року
сторони передбачили обов'язок боржника
переоформити на позивача належну
ОСОБА_1 земельну ділянку у разі
прострочення виконання зобов'язання з
повернення боргу.

З матеріалів справи вбачається , що
30.10.2002 року ОСОБА_1 окрім розписки, в
Малоперещепинській сільській раді
Новосанжарського району посвідчила
заповіт на ОСОБА_2, передавши йому один
екземпляр заповіту, який скасувала
31.05.2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
місцевий суд обгрунтовано виходив з
того, що відповідач не виконала
зобов'язання по договору позики та не
повернула кошти у визначений договором
строк, а також із того, що потреба в
захисті порушеного права виникла у
ОСОБА_2 після скасування ОСОБА_1
заповіту, а тому строк позовної
давності ним не пропущений.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_1, районний суд виходив з
того, що остання не заперечувала того,
що особисто підписала розписку,
доказів, що на неї був вчинений вплив чи
відповідне зобов'язання не відповідало
її волі не надано.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та наявним у ній
доказам.

У постанові ВСУ від 18 вересня 2013 року по
справі № 6-63цс13, яка відповідно до ст.
360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх
судів при вирішенні спорів у подібних
правовідносинах, сформульована
правова позиція про те, що письмова
форма договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Сторонами у справі не заперечується та
підтверджується належним і
допустимими доказами факт укладення
договору позички, оформлений
розпискою. Відповідно до абзацу
другого ч. 1 ст. 218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину, що має вчинятися у
письмовій формі або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо,-
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може грунтуватися на
свідченнях свідків. Аналогічна норма
міститься у ст. 46 ЦК України в редакції
1963 року.

ОСОБА_1 не надала суду належних і
допустимих доказів, які б спростували
факт отримання нею грошей згідно
розписки. Посилання у зустрічному
позові та в апеляційній скарзі на
існуючі між сторонами правовідносини з
оренди земельної ділянки не мають
правового значення, оскільки ці
відносини виникли між ОСОБА_1 та
приватним підприємцем ОСОБА_2, були
оформлені належним чином. При цьому ні
угодою позички (розпискою), ні
договором оренди земельної ділянки
сторони не пов'язували право ОСОБА_2 на
користувнаня земельною ділянкою з
фактом передачі ОСОБА_1 грошових коштів
у якості позики.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції у частині визнання доведеним
факту укладення договору позики та
невиконання боржником зобов'язання з
повернення коштів є законним і
обгрунтованим.

Як слідує зі змісту розписки від 30.10.2002
року, ОСОБА_1 зобов'язалася повернути
ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 50 000 грн. не
пізніше 30.10.2002 року. Отже, за
відсутності угоди сторін про
збільшення позовної давності (ст. 259 ЦК
України), слід виходити з того, що строк
позовної давності по укладеній угоді
позики сплив 31.12.2008 року.

Разом з тим, розпискою від 30.10.2002 року
сторони передбачали обов'язок боржника
переоформити на позивача належну
ОСОБА_1 земельну ділянку у разі
прострочення виконання зобов'язання з
повернення боргу.

Отже, після невиконання боржником
свого зобов'язання з повернення коштів
в обумовлений угодою строк, ОСОБА_2, за
наявності посвідченого на його користь
заповіту, правомірно вважав, що його
право кредитора не порушене. ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом у січні 2014
року - після того, як йому стало відомо
про скасування ОСОБА_1 заповіту, що
відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України є
поважною причиною пропуску строку
позовної давності.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, викладених в мотивувальній
частині рішення та зводяться переважно
до незгоди з рішенням суду.

Місцевий суд повно та об'єктивно
встановив фактичні обставини справи і
дав їм належну правову оцінку, дослідив
надані сторонами докази та вірно
застосував норми матеріального та
процесуального права до даних
правовідносин.

З огляду на те, що рішення суду
відповідає вимогам закону, зібраним по
справі доказам, обставинам справи,
підстав для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі,
колегія суддів не вбачає.

Відповідно ч.1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1 ст. 307, ст.
ст.308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 06 червня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя : (підпис)
Винниченко Ю.М.

Судді: (підпис) Карпушин Г.Л.
(підпис) Корнієнко В.І.

КОПІЯ

ВІРНО: Суддя апеляційного суду

Полтавської області
_______ Ю.М. Винниченко