УХВАЛА

іменем україни

09 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Іваненко Ю.Г.,

Касьяна О.П.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
стягнення неустойки за несвоєчасну
виплату аліментів, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Харкова від 20 грудня 2013 року та рішення
апеляційного суду Харківської області
від 11 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4 про стягнення неустойки за
несвоєчасну виплату аліментів,
посилаючись на те, що на підставі
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 02 серпня 1996 року був
виданий виконавчий лист від 02 серпня 1996
року № 6А-415 про стягнення з відповідача
аліментів в розмірі ј частини з усіх
видів його доходу на сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення дитиною
повноліття, проте відповідач аліменти
сплачував не в повному розмірі, а
певний час їх взагалі не платив,
внаслідок чого утворилася
заборгованість зі сплати аліментів,
яка станом на 31 жовтня 2013 року
становить 15 788 грн 41 коп. За період з 01
квітня 2006 року до 12 листопада 2013 року
пеня за прострочення сплати аліментів
згідно з розрахунком складає 406 011 грн 74
коп.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 20 грудня
2013 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
пеню за несвоєчасну виплату аліментів
за виконавчим листом № 6А-415/1996 року,
виданим 02 серпня 1996 року Московським
районним судом м. Харкова, про
стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
аліментів на неповнолітнього ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним
повноліття за період з 18 листопада 2012
року до 12 листопада 2013 року в розмірі 9
008 грн 62 коп.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 11 березня 2014
року зазначене судове рішення змінено.
Зменшено розмір стягнутої із ОСОБА_4
пені (неустойки) за несвоєчасну виплату
аліментів з 9 008 грн 62 коп. до 5 тис. грн.

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3
просить ухвалені в справі рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що згідно зі
свідоцтвом про народження ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьком є ОСОБА_4, а
матір'ю - ОСОБА_3

На підставі рішення Московського
районного суду м. Харкова від 02 серпня
1996 року із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
були стягнути аліменти в розмірі ј
частини з усіх видів його заробітку
(доходу) на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, до
досягнення дитиною повноліття. На це
рішення судом видавався виконавчий
лист від 02 серпня 1996 року № 6А-415, який
пред'являвся на виконання до ВДВС.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов частково, посилався на те, що пеня
за несвоєчасну сплату аліментів за
період з 01 квітня 2006 року до 12 листопада
2013 року становить 406 011 грн 74 коп.
(розрахунок позивача, який відповідач
не оспорював (а.с. 7-10). Проте, оскільки
позивач звернулася до суду із позовом 18
листопада 2013 року, суд першої інстанції
дійшов висновку про застосування
річного строку позовної давності та
стягнення з відповідача неустойки за
несвоєчасну сплату аліментів за період
з 18 листопада 2012 року до 12 листопада 2013
року в загальному розмірі 9 008 грн 62 коп.
(а.с. 7).

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду
першої інстанції та стягуючи із ОСОБА_4
пеню (неустойку) за несвоєчасну виплату
аліментів в розмірі 5 тис. грн, виходив
із того, що загальна сума неустойки
(пені) за спірний період становить 11 072
грн 08 коп., а наданий позивачем
розрахунок є неправильним, оскільки
зроблений без урахування вимог закону.
За висновком апеляційного суду,
задовольняючи позовні вимоги частково,
суд неправильно розрахував суми
неустойки (пені) за останній рік та
помилково застосував до даних
правовідносин п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України,
тобто спеціальний строк позовної
давності, який не підлягав
застосуванню.

Зменшуючи розмір неустойки, що
підлягає стягненню, апеляційний суд
виходив із того, що відповідач ОСОБА_4
просив при вирішенні спору врахувати
його матеріальний та сімейний стан,
оскільки проживає разом з батьком -
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є особою
похилого віку, пенсіонером, отримує
невелику пенсію, страждає на ряд
захворювань.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитися не можна з таких
підстав.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту, рішення апеляційного суду
повинно мати:-

мотивувальну частину із зазначенням
мотивів зміни рішення, скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення; встановлених
судом першої інстанції обставин, а
також обставин, встановлених
апеляційним судом, і визначених
відповідно до них правовідносин; назви,
статті закону, на підставі якого
вирішено справу;

- резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Оскільки зобов'язання зі сплати
аліментів носить періодичний характер
і повинно виконуватися щомісяця, суд
повинен з'ясувати розмір несплачених
аліментів за кожним з цих періодичних
платежів, встановити строк, до якого
кожне із цих зобов'язань мало бути
виконано, та з урахуванням
встановленого обчислити розмір пені,
виходячи із суми несплачених аліментів
за кожен місяць окремо від дня
порушення платником аліментів свого
обов'язку щодо їх сплати до дня
ухвалення судом рішення, підсумувавши
розміри нарахованої пені за кожен із
прострочених платежів та визначивши її
загальну суму (правова позиція
Верховного Суду України, викладена в
постанові № 6-81цс13).

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду
першої інстанції та обчислюючи розмір
неустойки в межах одного місяця, вимог
ст. 196 СК України не врахував; не звернув
уваги на те, що аліменти не
сплачувались (або сплачувались у
меншому розмірі) впродовж 2006-2013 років;
не надав оцінки відсутності заперечень
відповідача щодо поданого позивачем
розрахунку нарахованої пені та
клопотань про зменшення її розміру в
суді першої інстанції та дійшов
помилкового висновку про
неправильність прийнятого судом
першої інстанції розрахунку пені та
передчасного висновку про зміну
судового рішення.

Оскільки на порушення вимог ст. ст. 212-214,
316 ЦПК України суд апеляційної
інстанції не перевірив як усіх доводів
сторін, так і законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 11 березня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до апеляційного суду
Харківської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: Є.П.
Євграфова

Ю.Г.
Іваненко

О.П. Касьян

О.М. Ситнік