Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Василевич В.С., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.

за участю представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Рівненського міського суду від
12 лютого 2014 року у справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Факторингова
компанія "Вектор Плюс" до ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 про звернення стягнення на
предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Рівненського
міського суду від 12 лютого 2014 року
позов Товариства з обмеженою
відповідальністю „Факторингова
компанія "Вектор Плюс" (далі - ТОВ
„Вектор Плюс" або Товариство)
задоволено:

1.) В рахунок погашення заборгованості
за кредитним договором №-067 від
22.05.2007 року, що становить 112 559, 32 доларів
США, звернено стягнення на предмет
іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
і належить відповідачам на праві
приватної спільної часткової
власності (по 12 частині кожному) на
підставі договору купівлі-продажу
(бланк ВАА №886049) від 22 серпня 2002 року
шляхом продажу предмета іпотеки на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження за початковою
ціною продажу, що відповідатиме
ринковій, додатково визначеній
незалежним експертом - оцінювачем;

2.) Стягнуто із ОСОБА_1 і ОСОБА_2
солідарно на користь позивача понесені
при зверненні до суду 3 441, 60 гривень
судового збору.

Ухвалою місцевого суду від 6 травня 2014
року заяву ОСОБА_1 про перегляд
заочного рішення залишено без
задоволення.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 покликався на його
незаконність та необґрунтованість
через неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначалося про
неналежність позивача, оскільки про
відступлення права вимоги
кредитодавцем (іпотекодержателем) на
користь ТОВ "Вектор Плюс" йому відомо не
було, а докази про цей факт відсутні.
Вважав, що відповідно до ст. 518 ЦК
України він має право висувати
заперечення проти вимог кредитора, які
він мав проти первісного кредитора на
момент пред'явлення йому вимоги новим
кредитором. Із доданих до матеріалів
позову документів не вбачається
обґрунтованого розрахунку розміру
заборгованості, для погашення якої
здійснюється звернення стягнення на
майно. При цьому посилався на ст. 3
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" щодо неможливості
перевищення простроченого платежу
розміру подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який стягується пеня, а також
на ч. 2 ст. 551 ЦК України щодо обмеження
збільшувати договірний розмір
неустойки. Клопотав про застосування
позовної давності до відносин з
приводу неустойки (пені, штрафу).

Просив скасувати заочне рішення
Рівненського міського суду від 12
лютого 2014 року, відмовивши позивачу в
задоволенні вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Заслухавши думку судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі і з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
відповідача, колегія суддів дійшла
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що
внаслідок невиконання ОСОБА_1
кредитних зобов'язань у позивача
виникло право вимоги до обох
відповідачів, які виступили
іпотекодавцями, на звернення стягнення
на предмет іпотеки, яким забезпечено
належне повернення кредитних коштів.
Оскільки ТОВ "Вектор Плюс" набуло прав
кредитора через відступлення свого
права вимоги Публічним акціонерним
товариством "Сведбанк" (далі - ПАТ
"Сведбанк" або Банк), тому знайдено
цивільні права позивача порушеними, а
позов таким, що підлягає задоволенню.

Проте з висновками про договірну
відповідальність ОСОБА_2 перед
позивачем не можна погодитися.

Матеріалами справи встановлено, що 6
червня 2008 року між Відкритим
акціонерним товариством "Сведбанк"
(після зміни назви - ПАТ "Сведбанк") і
ОСОБА_1 укладено кредитний договір
№-067, за умовами якого Банк
зобов'язався надати позичальнику 65 000
доларів США, а останній зобов'язався
повернути кошти, сплативши 11, 9
процентів річних за весь час
фактичного користування кредитом.
Термін дії договору визначено до 5
червня 2018 року (а.с. 9-11, зв.).

Того ж числа виконання основного
зобов'язання забезпечено іпотекою
трикімнатної квартири АДРЕСА_1 що має
загальну площу 60 ,7 кв.м., житлову - 37, 6
кв.м., про що між Банком, як
іпотекодержателем, і відповідачами, як
співвласниками предмета іпотеки,
укладено договір №-067-Z-1 (а.с. 14-15,
зв.).

28 листопада 2012 року на підставі
договору факторингу №15 ПАТ "Сведбанк"
відступив за плату своє право грошової
вимоги до ОСОБА_1 на користь ТОВ "Вектор
Плюс" (а.с. 27-30, 32).

Того ж числа Банк відступив своє право
за іпотечним договором з ОСОБА_1 на
користь позивача, про що укладено
відповідний договір (а.с. 26-26, зв., 31).

Вважаючи, що неналежне виконання
ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним
договором призвело до виникнення у
позивача права на звернення стягнення
предмета іпотеки в рахунок погашення 112
793, 61 доларів США (еквівалент - 901 559, 32
гривень) кредитної заборгованості, з
яких: 62 776 доларів США (еквівалент - 501 768,
57 гривень) - борг за основним кредитом, 24
156, 32 доларів США (еквівалент - 193 081, 47
гривень) - борг за процентами, 25 861, 29
доларів США (еквівалент - 206 709, 29
гривень) - нарахована пеня, ТОВ " Вектор
Плюс" у вересні 2013 року звернувся до
відповідачів з відповідним позовом.

Згідно із ч. 1 ст. 1077 ЦК України за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений законом спосіб), а клієнт
відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Норми ст.ст. 513, 514 ЦК України
передбачають, що правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин,
на підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові. До нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Доводи апеляційної скарги про
невідповідність пені вимогам ст. 3
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" стосовно її розміру, що не
повинен перевищувати подвійну
облікову ставку Національного банку
України, яка діяла у період, за який
стягується пеня, спростовуються таким
чином.

Так, за змістом ст.ст. 11, 10, 60 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона покликається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання (ч.ч. 1, 2 ст. 614
ЦК України).

Оскільки у спірних відносинах діє
принцип презумпції винуватості
боржника, а ОСОБА_1 не підтвердив у
передбачений процесуальним законом
спосіб своїх заперечень проти розміру
пені, який на його думку, є
неправильним, тому його доводи з цього
приводу є необґрунтованими.

Покликання автора скарги на вимоги
ст.ст. 516, 518 ЦК України, які, як він
вважає, дають право оспорювати розмір
заборгованості, що пред'явлений йому
новим кредитором, також не
заслуговують на увагу через
відсутність будь-яких доказів щодо
цього.

У засіданні апеляційного суду
представник позивача зазначила, що
весь розмір заборгованості, в т.ч. і
розмір пені, визначався первісним
кредитором і в такій сумі на підставі
договору факторингу перейшов до ТОВ
"Вектор Плюс".

В той самий час, відповідно до ч. 3 ст. 303
ЦПК України апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Матеріали справи не містять будь-яких
фактичних даних про відступлення
Банком на користь позивача права
вимоги за іпотечним договором до
ОСОБА_2. Не надав ТОВ "Вектор Плюс"
доказів про це як в засіданні суду
першої інстанції, так і в апеляційному
суді, а судом їх здобуто не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК
України цивільні права особа здійснює
у межах, наданих їй договором або
актами цивільного законодавства.
Цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Норми ст. 511 цього Кодексу вказують про
те, що зобов'язання не створює обов'язку
для третьої особи. У випадках,
встановлених договором, зобов'язання
може породжувати для третьої особи
права щодо боржника та (або) кредитора.

Ці обставини не дають правових підстав
стверджувати про набуття позивачем
права матеріально-правової вимоги до
ОСОБА_2 за договором про відступлення
прав за іпотечними договорами від
08.11.2012 року, а тому і про
обґрунтованість позову до неї.
Оскільки предмет іпотеки - квартира
АДРЕСА_1 (вулиця Тольятті) в м. Рівне є
об'єктом права спільної часткової
власності відповідачів з розрахунку по
12 частині кожному з них, тому у
зверненні стягнення на належну ОСОБА_2
частину квартири слід відмовити за
недоведеністю.

Згідно із ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення
стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Частина 1 ст. 33 Закону України "Про
іпотеку" передбачає право
іпотекодержателя задовольнити свої
вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання.

Відповідно до ст. 366 ЦК України кредитор
співвласника майна, що є у спільній
частковій власності, у разі
недостатності у нього іншого майна, на
яке може бути звернене стягнення, може
пред'явити позов про виділ частки із
спільного майна в натурі для звернення
стягнення на неї. Якщо виділ в натурі
частки із спільного майна має
наслідком зміну його призначення або
проти цього заперечують інші
співвласники, спір вирішується судом. У
разі неможливості виділу в натурі
частки із спільного майна або
заперечення інших співвласників проти
такого виділу кредитор має право
вимагати продажу боржником своєї
частки у праві спільної часткової
власності з направленням суми виторгу
на погашення боргу.

Оскільки ідеальна частка, яка належить
ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 в натурі не
виділялася, можливість її виділу не
досліджувалася в суді першої інстанції
і позивач цього не вимагав, а зазначені
обставини є необхідною умовою
звернення стягнення на частку у об'єкті
права спільної часткової власності,
тому в решті позов ТОВ "Вектор Плюс"
також підлягає відмові.

Підставою для скасування
оскаржуваного рішення і ухвалення в
цій частині нового - про залишення
позову до обох відповідачів без
задоволення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України є невідповідність
висновків суду обставинам справи, що
призвело до неправильного
застосування норм матеріального права.

На підставі ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 2 ст. 14, ст. ст.
366, 511, 513, 514, ч. 1 ст. 590 ЦК України, ч. 1 ст. 33
Закону України "Про іпотеку", керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Заочне рішення Рівненського міського
суду від 12 лютого 2014 року скасувати.

Товариству з обмеженою
відповідальністю "Факторингова
компанія "Вектор Плюс" відмовити в
задоволенні позову до ОСОБА_1 і ОСОБА_2
про звернення стягнення предмет
іпотеки.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: