інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/3873/14 Доповідач у 2
інстанції ПриходькоКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

23 липня 2014 року колегія судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Малорода О.І.,
Олійника В.І.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
квітня 2014 року за позовом Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» до ОСОБА_1, третя особа
Товариство з обмеженою
відповідальністю «УкрГаз», Товариство
з обмеженою відповідальністю
«Компанія з управління активами
«Ексінор» про звернення стягнення та
визнання права власності, та
зустрічним позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Надра», третя особа
Товариство з обмеженою
відповідальністю «УкрГаз» про
визнання недійсним договорів,-

встановила:

у грудні 2013 року до суду з вказаним
позовом звернувся позивач.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував
тим, що 19 листопада 2007 року між ним та
ОСОБА_1 було укладено договір про
надання останньому до 19 листопада 2027
року кредиту в розмірі 150 000 дол. США. За
умовами даного договору ОСОБА_1 мав
регулярно сплачувати частину кредиту
та відсотки за користування кредитом.

Але відповідач перестав вносити
необхідні платежі. Неодноразові
звернення працівників банку
результатів не дало. Станом на листопад
2013 року за ОСОБА_1 рахується
заборгованість по сплаті кредиту 91 956,43
доларів США (735 007,74 грн.), заборгованість
по сплаті відсотків в розмірі 14 366,52
доларів США (114 831,62 грн.) Оскільки ОСОБА_1
порушив взяте на себе зобов»язання по
щомісячній сплаті кредиту та відсотків
за користування кредитом, відповідно
до умов договору за прострочення
виконання зобов»язання сторона має
сплати пеню та штраф в розмірі,
визначеному договором.

Тому банком була нарахована пеня за
прострочення сплати кредиту та
процентів за користування кредитом - 3
878,84 доларів США (31 003,59 грн.) та штраф за
порушення - 15 000 доларів США (119 895 грн.). У
зв»язку із зверненням до суду позивач
поніс додаткові витрати, а саме за
оплату судового збору - 3 441 гривень.

У якості забезпечення виконання умов
кредитного договору 19 листопада 2007
року між ним та ОСОБА_1 укладено договір
застави цінних паперів №216, за яким в
заставу передано в повному обсязі лот
цільових облігацій. Також 04 січня 2008
року між ним та ОСОБА_1 укладено договір
застави майнових прав №32, а саме: право
вимоги, що належить заставодавцю на
підставі проспекту емісій цінних
паперів, факту перерахування облігацій
на рахунок боржника з метою їх
погашення, що підтверджується
відповідною випискою про обіг по
рахунку, відкритому в цінних паперах та
договору бронювання житла.

За умовами договору відповідач
зобов»язувався після завершення
будівництва та введення об»єкту в
експлуатацію укласти нотаріальний
договір іпотеки нерухомого майна.
Разом з тим, ОСОБА_1 не тільки не передав
майно в іпотеку, але й ухиляється від
оформлення права власності на про
інвестоване житло, оскільки ще 31 січня
2008 року за розпорядженням відповідача
були списані заставлені цінні папери
на рахунок у цінних паперах в
дипозитарій ВАТ «МФС». Вказав, що
відповідно до акту здачі в
експлуатацію об»єкту нерухомості -
житловий будинок АДРЕСА_2 в цілому
введений в експлуатацію, майнове право
вимоги до ТОВ «УкрГаз» щодо погашення
цільових облігацій передачею у
власність квартири №24, розташованої на
6-му поверсі зазначеного будинку, є
таким, строк реалізації якого настав.

Тому зобов»язання ТОВ «УкрГаз» з
передачі нерухомості з метою погашення
облігацій та в рахунок реалізації
інвестором своїх прав, які походять з
облігацій, підлягає виконанню в натурі
на користь позивача.

Просив суд з метою часткового (у межах
вартості заставленого майна, вказаної
нижче) задоволення майнових вимог
позивача до відповідача, що випливають
з кредитного договору від 19
листопада2007 року №701/П/99/2007-840, звернути
стягнення на належні відповідачу:
цінні папери - звичайні іменні цільові
облігації, емітовані ТОВ «УкрГаз», код
ISIN UA102683ВА05, серія А, форма існування -
без документарна у кількості 10580 штук
загальною номінальною вартістю 317 400
грн.; повний комплекс майнових прав, що
надається власнику цінних паперів, на
які звертається стягнення - а саме
право вимагати від ТОВ «УкрГаз»
погашення цінних паперів, на які
звернуто стягнення, шляхом передачі у
власність позивачу об»єкту нерухомого
майна: 3-кімнатна квартира АДРЕСА_1.

Також визнати за ПАТ КБ «Надра» право
власності на об»єкт нерухомого майна:
3-кімнатна квартира №24, розташованої на
6-му поверсі житлового будинку за
адресою: Київська область,
Києво-Святошинський район, с. Чайки,
вул. Лобановського, 14. З метою
оформлення ПАТ КБ «Надра» права
власності на квартиру - визнати за ПАТ
КБ «Надра» право від свого імені
пред»явити для погашення ТОВ «УкрГаз»
іменні цільові облігації, емітовані
ТОВ «УкрГаз», код ISIN UA102683ВА05, серія А,
форма існування - без документарна у
кількості 10580 штук загальною
номінальною вартістю 317 400 грн., що
знаходяться на рахунку в цінних
паперах №004466, відкритому в ПАТ КБ
«Надра» та належного відповідачу.
Судові витрати просив покласти на
відповідача.

Ухвалою Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
квітня 2014 року за заявою представника
позивача позов ПАТ КБ «Надра» залишено
без розгляду.

Відповідач, не погоджуючись з вимогами
ПАТ КБ «Надра», у свою чергу у лютому 2014
року звернувся до суду із зустрічним
позовом про захист прав споживача,
визнання договорів недійсним.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 19
листопада 2007 року та 04 січня 2008 року між
ним та ПАТ КБ «Надра» булу укладені
оспорювані договори. Вважає, що при їх
підписанні банком були порушені його
законні права. Кредитний договір не
відповідає законодавству України, його
інтересам та волі. При укладанні
договору порушено вимоги Закону
України «Про захист прав споживачів», в
тому числі неповнота в наданні
інформації при укладенні кредитного
договору.

Також вказав, що зміст правочину не
може суперечити вимогам цивільного
кодексу, іншим актам цивільного
судочинства. При укладенні
оспорюваного договору банк допустив
бездіяльність, що суперечить правилам,
торговим та іншим чесним звичаям та
вплинуло на економічну поведінку його
як споживача послуг. Вказав, що договір
укладений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисно домовленості
представника однієї сторонами з другої
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини є оспорюваним правочином.
Укладаючи договір відповідач навмисно
ввів його в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину.
Оскільки основний договір є недійсним,
а недійсне зобов»язання не підлягає
забезпеченню, тому недійсними є також
договір застави майнових прав та
договір застави цінних паперів.

Просив суд визнати недійсними
кредитний договір від 19 листопада 2007
року, договір застави цінних паперів
від 19 листопада 2007 року, договір
застави майнових прав від 04 січня 2008
року.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 18
березня 2014 року в задоволенні
зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в яких
посилається на те, що рішення незаконне
та необґрунтоване через недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
а також таким, що винесено з порушенням
норм процесуального та матеріального
права, просив скасувати рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 18 березня 2014 року
та ухвалити нове, яким визнати
недійсними: кредитний договір
№701/П/99/2007-840 від 19 листопада 2007 року,
укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1,
договір застави цінних паперів №216 від
19 листопада 2007 року, укладений між ВАТ
КБ «Надра» та ОСОБА_1, договір застави
майнових прав №32 від 04 січня 2008 року, 19
листопада 2007 року, укладений між ВАТ КБ
«Надра» та ОСОБА_1

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 21 червня 2011 року
відкрите акціонерне товариство
«Комерційний Банк «Надра» було
перейменовано в Публічне акціонерне
товариство «Комерційний Банк «Надра»,
яке є правонаступником ВАТ
«Комерційний Банк «Надра».

19 листопада 2007 року між ВАТ КБ «Надра»
та ОСОБА_1 було укладено договір
№701/П/99/2007-840. За цим договором ОСОБА_1
отримав кредит в сумі 150000 доларів США,
яка була перерахована ОСОБА_1, що
підтверджується матеріалами справи.
Кредит був виданий на строк до 19
листопада 2027 року.

18 червня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та
ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до
кредитного договору №701/П/99/2007-840 від 19
листопада 2007 року.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення
зобов»язання настають правові
наслідки, встановлені договором чи
законом.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов»язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати повернення частини позики, що
залишилась, та сплати процентів,
належних йому відповідно до ст.1048 ЦК
України.

Згідно з п.4.3 кредитного договору
ОСОБА_1 повинен повернути кредит та
сплатити відсотки.

Відповідно п.1.3.1 кредитного договору
відсотки за користування кредитом
нараховуються банком на підставі
відсоткової ставки у розмірі 12,39% на
рік.

У відповідності до п.5.2 кредитного
договору у випадку прострочення
виконання зобов»язань позичальника
щодо повернення кредиту, сплати всіх
нарахованих відсотків, комісій та
можливих штрафних санкцій у строк
визначений у п.3.3.3 договору,
позичальник сплачує банку пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла на час виникнення
заборгованості, від несвоєчасно
сплаченої суми за кожен день
прострочення. За порушення строків
повернення кредиту та/чи сплати
відсотків за користування кредитом
позичальник сплачує банку штраф у
розмірі 10% від суми заборгованості по
поверненню кредиту та/чи сплати
відсотків, вказаних у графіку і
визначених на дату прострочення.

Пунктом 1.2 кредитного договору
передбачено, що кредит надається на
придбання цінних паперів (дисконтних
облігацій) - облігацій у без
документарній формі випуску у
кількості 10 580 штук, емітованих ТОВ
«УкрГаз» з номінальною вартістю кожної
облігації 30 грн. згідно продавцем
цінних паперів ЗАТ «Олімп» з подальшим
їх обміном на об»єкт нерухомості -
квартиру, яка договору про
резервування/бронювання приміщення
№12/1/6/24/ж від 09 листопада 2007 року, що
укладений між позичальник та ТОВ
«УкрГаз», на підставі якого за
позичальником резервується/бронюється
об»єкт нерухомості, розташований за
адресою: АДРЕСА_1

Також ч.1 ст.1054 ЦК України
визначено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов»язується надати
грошові (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов»язується повернути кредит та
сплатити проценти. Частиною 1 ст.1054 ЦК
України передбачено, що за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов»язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Стаття 2 цього Закону визначає
банківський кредит як будь-яке
зобов»язання банку надати певну суму
грошей, будь-яку гарантію, будь-яке
зобов»язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов»язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов»язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми. При цьому,
відповідно до приписів цієї статті,
кошти - це гроші у національній або
іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно з ст.627 ЦК України, відповідно до
ст.6 ЦК України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначені умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Також ч.1 ст.628 ЦК України передбачено,
що зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Отже, на підставі вищезазначеного
вбачається, що правочин може бути
визнаний вчиненим під впливом обману у
випадку навмисного цілеспрямованого
введення іншої сторони в оману щодо
фактів, які впливають на укладення
правочину. Крім того, відповідні
обставини наявності умислу, істотність
значення обставин, щодо яких введено в
оману, і сам факт обману, повинна
довести сторона, яка введено в оману.

Однією з підстав, що стало причиною
введення позивача в оману при
укладанні кредитного договору, як
зазначено в зустрічному позову, стало
порушення банком вимог ст.ст.11,15 Закону
України «Про захист прав споживачів».
Оскільки позивач був позбавлений
можливості ознайомитись з умовами
кредитування та не міг передбачити
можливі ризики при укладанні даного
правочину.

Однак, як вбачається з матеріалів
ОСОБА_1 добровільно виявив бажання
скористатися послугами банку та
укласти кредитний договір.

Суд першої інстанції вірно встановив,
що при укладенні умов договору про
надання кредиту від 19 листопада 2007 року
№701/П/99/2007-840 ОСОБА_1 діяв вільно,
виходячи з власних інтересів, прийняв
рішення про вибір контрагента та про
вступ з ним в договірні відносини, на
власний розсуд з контрагентом визначив
характер договору, який вони уклали,
його умови (зміст), в тому числі розмір
штрафних санкцій, щомісячних платежів,
тощо.

Згідно з ч.5 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» до договорів
із споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах.

У відповідності до ст.18 Закону України
«Про захист прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Також несправедливими є, зокрема, умови
договору про встановлення жорстких
обов»язків споживача, тоді як надання
послуги обумовлене лише власним
розсудом виконавця, установлення
обов»язкових для споживача умов, з
якими він не мав реальної можливості
ознайомитися перед укладенням
договору, надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права в односторонньому
порядку змінювати умови договору на
власний розсуд або на підставах, не
зазначених у договорі.

Якщо положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Згідно з ч.ч.1,3-5 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п»ятою, та шостою статті 203
цього Кодексу.

Як роз»яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п.14 постанови від 30 березня 2012
року №5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» при вирішенні спорів
про визнання кредитного договору
недійсним суди мають враховувати
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема ЦК
(статті215,1048 - 1052,1054 - 1055), статті 18 - 19
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Так, відповідно до ст.627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є
обов»язковим для виконання сторонами.

Умовами кредитного договору погоджено
сторонами правочину істотні умови
договору, в тому числі порядок
повернення кредиту, обов»язкові
платежі, розмір пені, штрафи за
порушення строків повернення кредитів
або сплати процентів за користування,
тощо.

Отже з урахуванням того, що сторонами
на власний розсуд шляхом вільного
волевиявлення визначено умови
договору, зокрема щодо порядку
повернення кредитую, розміру пені за
порушення умов договору, тощо, у
зв»язку з чим відсутні підстави для
визнання умов договору
дискримінаційними або ж
несправедливими. Тобто, позивач не
довів, що зміст кредитного договору
суперечить ст.ст.18,19 Закону України
«Про захист прав споживачів», а відтак
відсутні підстави для визнання такої
умови недійсною з підстав,
передбачених ч.1 ст.203 ЦК України.

Встановлено, що час укладення
кредитного договору позивач був
ознайомлений з інформацією про умови
кредитування відповідно до ч.2 ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів». Доказів того, що права
позивача на отримання повної та
достовірної інформації щодо умов
договору та порядку сплати кредиту
були порушені суду не було подано.

Крім того, суд правильно вважає, що
істотними умовами кредитного договору
відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК
України є умови про мету, суму і строк
кредиту, умови і порядок його видачі і
погашення, розмір порядок нарахування
та виплата процентів, відповідальність
сторін.

Як вбачається з тексту укладеного
сторонами кредитного договору такі
умови договору передбачено.

Отже, враховуючи вимоги закону та
встановлені обставини справи, суд
першої інстанції правильно приходить
до висновку, що позивач за зустрітим
позовом у судовому засіданні не довів,
що оспорюваний кредитний договір не
відповідає вимогам ст.203 ЦК України і
підлягає визнанню недійсним на
підставі ст.215 ЦК України, оскільки
умови договору та необхідні платежі
були погоджені сторонами при їх
укладенні та визнані такими, що не є
несправедливими.

Суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про відмову у
задоволенні зустрічного позову, з яким
погоджується колегія суддів, оскільки
відповідач, ставлячи вимогу про
визнання недійсним кредитного
договору, посилається на ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів».
Згідно Рішення Конституційного суду
України №15-рп/2011 від 10.11.2011р. дія Закону
України «Про захист прав споживачів»
поширюється на правовідносини між
кредитодавцем та позичальником
(споживачем) за договором про надання
споживчого кредиту, що виникають як під
час укладення, так і виконання такого
договору. Однак, позивач не довів
порушення його прав з боку відповідача
саме як споживача.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі,
що рішення незаконне та необґрунтоване
через недоведеність обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
також таким, що винесено з порушенням
норм процесуального та матеріального
права, не знайшли свого підтвердження і
повністю спростовуються дослідженими
належними та допустимими доказами по
справі.

За таких обставин, колегія судів,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини, дійшов
правильного висновку відмовивши в
задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
апеляційні скарги і залишити рішення
суду першої інстанції без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК
України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді