У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
будинком та земельною ділянкою, поділ в
натурі житлового будинку, припинення
права спільної часткової власності,
визнання права власності та
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 04
листопада 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що вона згідно договору дарування
від 21 червня 2006 року подарувала
відповідачу Ѕ частину жилого будинку
АДРЕСА_1 з відповідною частиною
надвірних господарських будівель та
споруд на земельній ділянці площею 2106,58
кв.м. З 2011 року відповідач усіляко
перешкоджав позивачу у користуванні
належною їй частиною житлового будинку
і господарськими спорудами. У зв'язку з
цим позивачка просила суд з
урахуванням висновку судової
будівельно-технічної експертизи,
поділити в натурі житловий будинок
АДРЕСА_1 виділивши їй частину житлового
будинку та господарських споруд
відповідно до варіанту № 2 висновку
експертизи, зобов'язати відповідача
усунути перешкоди у користуванні
будинком та земельною ділянкою,
встановити порядок користування
земельною ділянкою, припинити право
спільної часткової власності на
житловий будинок та господарські
споруди, а також визнати за позивачем
право власності на частину житлового
будинку та господарських споруд
відповідно до варіанту № 2.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 04 листопада 2013
року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від
03 квітня 2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позивачка не надала
дозволу компетентних органів влади на
перепланування будинку та переліку,
яке саме перепланування і
переобладнання необхідно зробити, хто
із співвласників повинен їх робити,
тому вимоги про виділ позивачці
частини житлового будинку в натурі та
господарських споруд задоволенню не
підлягають, відповідно не підлягають
задоволенню і позовні вимоги про
припинення спільної часткової
власності. У задоволенні позовних
вимог про порядок користування
земельною ділянкою також слід
відмовити за відсутністю документів,
згідно яких дана ділянка виділялася у
користування. Належних доказів, які б
свідчили, що відповідач чинить
позивачці перешкоди у користування
житловим будинком, не надано.

З цими висновками судів погодитись не
можна, оскільки такі не ґрунтуються на
матеріалах справи та суперечать нормам
матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 набула
право власності на житловий будинок з
господарчими та побутовими будівлями
та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1
на підставі договору дарування від 01
липня 2003 року, укладеного між нею та
ОСОБА_4 що діяв від імені ОСОБА_5, який
був зареєстрований Київським міським
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 22 вересня 2003 року під
реєстровим № 29337 (а. с. 13-14).

За договором дарування від 21 червня 2006
року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 Ѕ
частину житлового будинку з
господарчими та побутовими будівлями
та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1,
зареєстрований Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 22 серпня 2006
року (а. с. 15-16).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками
домоволодіння АДРЕСА_1, кожному з них
належить по Ѕ частці житлового будинку
з відповідною частиною надвірних
будівель та споруд.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено,
що власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України
кожен із співвласників має право на
виділ його частки майна, що є у спільній
частковій власності в натурі або його
поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК
України.

За відсутності згоди співвласників про
поділ спільного майна це питання
вирішується судом.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» від 04 жовтня 1991 року № 7 судам
роз'яснено, що в спорах про поділ
будинку в натурі учасникам спільної
часткової власності на будинок може
бути виділено відокремлену частину
будинку, яка відповідає розміру їх
часток у праві власності. У тих
випадках, коли для поділу необхідне
переобладнання та перепланування
будинку, він проводиться при наявності
дозволу на це виконкому місцевої ради
(ст. 152 ЖК УРСР).

Суди, посилаючись на висновок № 0683
судової будівельно-технічної
експертизи від 09 листопада 2012 року,
виходили з того, що відповідно до
запропонованого позивачкою другого
варіанту поділу будинковолодіння
необхідно виконати роботи по
переобладнанню будинку на дві окремі
ізольовані квартири, перепланувати
приміщення «1-6» з влаштуванням тамбуру,
коридору та приміщення кухні
відповідно ДБН з влаштуванням дверного
блоку у зведеній перегородці та з
улаштуванням окремого зовнішнього
входу для першого співвласника;
влаштувати дверні блоки між
перепланованими приміщеннями «1-6» та
«1-5», «1-6» та «1-7»; влаштувати дверний
блок між приміщеннями «1-2» та «1-5»,
сантехнічні прибори санвузла
перевлаштувати; демонтувати дверні
блоки між приміщеннями
«1-7»-«1-4», «1-4»-«1-5»,
«1-2»-«1-1» з подальшим закладенням
прорізу та штукатуренням з обох сторін;
переобладнати системи інженерного
забезпечення окремо для кожної
квартири (а. с. 73-85 т. 1).

При цьому, відповідно до вимог ст. 152 ЖК
України обов'язковою умовою проведення
переобладнання і перепланування жилих
будинків (квартир), що перебувають у
приватній власності, є отримання
дозволу на це виконавчого комітету
відповідної місцевої ради депутатів,
позивачка не надала дозволу
компетентних органів влади на
перепланування будинку, тому у
задоволенні вказаних вимог слід
відмовити.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Тобто суд зобов'язаний на забезпечення
здійснення прав сторін запропонувати
сторонам подати або за їх клопотанням
витребувати, зокрема, висновки органів
державного архітектурно-будівельного
контролю, пожежної і санітарної
інспекцій та інших відповідних органів
про допустимість пов'язаних із цим
поділом переобладнань і перепланувань,
дані про дозвіл виконавчого комітету
місцевої ради на переобладнання і
перепланування жилого будинку
відповідно до запропонованих
висновком № 0683 судової
будівельно-технічної експертизи від 09
листопада 2012 року варіантів поділу,
дані про характер робіт і їх вартість,
які необхідно здійснити для
відокремлення виділеної частки
будинку або поділу будинку.

Проте суди не врахувавши наведених
норм матеріального і процесуального
права та вказаних обставин дійшли
передчасного висновку про відмову у
задоволенні вказаних позовних вимог.

Оскільки суди у порушення вимог ст. ст.
212-214, 315 ЦПК України не врахували норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановили обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 04 листопада 2013 року
та ухвалу Апеляційного суду м. Києва
від 03 квітня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко