Справа №592/3906/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Чернобай О. І.Номер
провадження 22-ц/788/1176/14 Суддя-доповідач -
Лузан Л. В. Категорія - 26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Криворотенка В. І. , Дубровної
В. В.

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства "Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе"

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 15 травня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
"Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе"

про стягнення моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я -

в с т а н о в и л
а :

Рішенням суду від 15 травня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені
частково. Стягнуто з ПАТ "Сумське НВО
ім. М.В. Фрунзе" на користь ОСОБА_3
завдану їй моральну шкоду у розмірі 4000
грн. та на користь держави судовий збір
у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду і
постановлення нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог з
тих підстав, що судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, що у справі не були доведені
обставини, що мають значення для
справи, які суд визнав встановленими,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи та що судом були
порушені та невірно застосовані норми
матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів
справи вбачається наступне.

ОСОБА_3 перебувала в трудових
відносинах із відповідачем з 03 липня 1989
року по 29 листопада 2013 року; працювала
машиністом крану (кранівником) на
гарячих ділянках робіт.

29 листопада 2013 року ОСОБА_3 було
звільнено у зв'язку з виявленою
невідповідностю працівника
виконуваній роботі внаслідок стану
здоров'я, які перешкоджають
продовженню даної роботи (а.с.5).

Стаж роботи ОСОБА_3 в умовах впливу
шкідливих факторів складає 24 роки, її
умови праці відповідали ІІІ класу 2
ступеню шкідливих та небезпечних умов
праці (а.с.7).

З 24 грудня 2013 року по 14 січня 2014 року
ОСОБА_3 знаходилась на обстеженні в
Харківському науково-дослідному
інституті гігієни праці і
профзахворювань, за наслідками
обстеження у неї було встановлене
професійне захворювання (а.с.9).

09 січня 2014 року складене повідомлення
про професійне захворювання (отруєння)
ОСОБА_3 за формою П-3. З названого
повідомлення вбачається, що під час
обстеження ОСОБА_3 був встановлений
наступний діагноз:

- Основний діагноз: ХОЗЛ І стадії
токсикоз-пилової етіології в фазі
нестійкої ремісії. Емфізема легень I
ступеню. Легенева недостатність I
ступеню. Захворювання професійне,
вперше встановлено ППЛЕК 09 січня 2014
року в клініці НДІ ГП та ПЗ ХНМУ.
Хронічна двостороння сенсоневральна
приглухуватість з помірним ступенем
зниження слуху (III ст.), за класифікацією
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Захворювання
професійне, від тривалого впливу шуму
на виробництві, вперше встановлено
ППЛЕК 09 січня 2014 року в клініці НДІ ГП
та ПЗ ХНМУ.

- Супутній діагноз: Остеохондроз,
спондильоз та спондилоартроз
попереково-крижового відділу хребта,
протрузії МХД L2-L3, L3-L4, L4-L5, помірно
виражений больовий синдром.
Пресбіопія. Гіпертонічна ангіопатія
сітківки. Хронічний фарингіт, ремісія
(а.с.6).

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачка втратила працездатність у
зв'язку з професійним захворюванням,
яке виникло в результаті негативних
виробничих факторів під час виконання
нею трудових обов'язків внаслідок
незабезпечення роботодавцем безпечних
умов праці, в зв'язку з чим позивачці
була заподіяна моральна шкода, на
відшкодування якої судом визначена
грошова сума в розмірі 4000 грн.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками місцевого суду, оскільки
вони ґрунтуються на повному і
всебічному з'ясуванні всіх обставини
справи та зроблені з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.
При цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Відповідно до Акту розслідування
хронічного професійного захворювання
№ 15 від 03 лютого 2014 року професійне
захворювання виникло у зв'язку з
недосконалістю технологій,
неефективного використання засобів
індивідуального захисту, тривалої
роботи в шкідливих умовах праці.

Причиною професійного захворювання
стало проведення робіт в умовах
підвищеного рівня виробничого шуму,
пилу та загазованості (а.с.7).

Названі обставини спростовують доводи
апеляційної скарги про відсутність
вини роботодавця (відповідача) у
отриманні позивачкою професійного
захворювання та заподіянні їй
моральної шкоди.

Відповідно до довідки МСЕК від 26
березня 2014 року ОСОБА_3 встановлено 30
відсотків втрати професійної
працездатності (а.с.8).

Таким чином зібраними у справі
доказами підтверджуються висновки
суду про те, що ПАТ "Сумське НВО ім. М.В.
Фрунзе" не створило належних умов праці
на робочому місці позивачки, внаслідок
чого вона тримала професійне
захворювання.

У той же час відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП
України забезпечення безпечних і
нешкідливих умов праці покладається на
власника або уповноважений ним орган.

Обґрунтовуючи свій позов про стягнення
суми в рахунок відшкодування
заподіяної моральної шкоди, позивачка
посилалась на те, що вона втратила
здоров'я, професійні захворювання
спричиняють їй моральні страждання,
порушують її нормальні життєві зв'язки
та звички, що потребує від неї
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Зокрема, позивачка посилалась на те, що
у зв'язку з профзахворюванням вона
страждає через постійні легеневі болі,
що заподіює їй значні моральні
страждання, переживання. Посилається
на те, що не може тривалий час
знаходитися в погано провітрюваних
приміщеннях. У зв'язку з
профзахворюванням вона постійно
зазнає фізичного болю у зв'язку із
нападами утрудненого дихання, задишки
та нападоподібного кашлю 2-3 рази на
добу, важкість та хрипи у грудях та
міжлопатковій ділянці, головний біль,
відчуває підвищену втому, зниження
слуху, шум у вухах та голові. Приступи
кашлю в місцях скупчення людей, у тому
числі, громадському транспорті,
звертають до неї нездорову увагу з боку
оточуючих її людей. Вона змушена
постійно приймати знеболюючі,
заспокійливі та інші ліки а також
змушена користуватись інгалятором.
Вона постійно відчуває значне
погіршення здоров'я, підвищену
дратівливість, шум у вухах, погіршення
сну, погіршення пам'яті. Зниження
здатності до сприйняття звуків зробило
її інвалідом - вона втратила можливість
нормально спілкуватися з іншими
людьми, навчатися, працювати за
професією. Через дратівливість, що
з'явилася, погіршилися особисті
взаємини з рідними, сусідами,
посилалась на те, що змушена вести
досить замкнутий спосіб життя, що не
властиво її характеру і сильно
пригнічує.

Ураховуючи характер і обсяг моральних
страждань, які зазнає позивачка як
наслідок вищеназваних професійних
захворювань, а також виходячи з
роз'яснень, наданих у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», засад розумності,
виваженості та справедливості, у суду
першої інстанції були підстави для
стягнення з відповідача на користь
позивачки 4000 грн. в рахунок
відшкодування заподіяної йому
моральної шкоди.

Колегія суддів вважає
необґрунтованими доводи апеляційної
скарги про невірне застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права при вирішенні даної справи. При
цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженого ним органу чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядку, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноваженого ним
органу чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Статтею 173 КЗпП України передбачено, що
шкода, заподіяна працівникам каліцтвом
або іншим ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням трудових
обов'язків, відшкодовується у
встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України
передбачається відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом працівникові моральної шкоди.
Відшкодування такої шкоди провадиться
у разі, якщо порушення його законних
прав призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

З названої норми права вбачається, що
моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань або
втрати нормальних життєвих зв'язків,
або виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв'язку між попередніми
умовами.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (зі змінами,
внесеними постановою Пленуму
Верховного Суду України від 25 травня 2001
року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
за наявності порушення прав працівника
у сфері трудових відносин, зокрема,
виконання робіт у небезпечних для
життя і здоров'я умовах, яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
охорону праці» відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до Закону № 1105-XIV.

Однак Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
згідно з п.27 ст.77 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» не
відповідає за завдану моральну шкоду,
оскільки зупинено дію абз.4 ст.1, підп.
«є» п.І ч.1 ст.21, ч.3 ст.28, ч.3 ст.34 Закону №
1105-XIV у частині відшкодування моральної
шкоди застрахованим особам і членам
їхніх сімей.

Крім того, із Закону № 1105-XIV Законом
України від 23 лютого 2007 року «Про
внесення змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
який набрав чинності з 30 березня 2007
року, виключена ч. 3 ст. 34.

Таким чином, місцевий суд правильно
керувався положеннями ст. 237-1 КЗпП
України та задовольнив позов про
стягнення моральної шкоди, так як
характер професійних захворювань
позивачки дає підстави для висновку
про те, що вона морально страждає від
наслідків цих захворювань, внаслідок
цих захворювань змінився спосіб життя
позивачки, від неї вимагаються
додаткові зусилля для організації
свого життя.

До вимог про відшкодування моральної
шкоди у випадках, передбачених
трудовим законодавством, дійсно
застосовується тримісячний строк
звернення до суду (ст. 233 КЗпП). Однак до
інших вимог про відшкодування
моральної шкоди, як вимог, що
випливають з порушення особистих
немайнових прав, строки позовної
давності не застосовуються. З
набранням чинності ЦК України (2004 р.)
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст. 268 цього
Кодексу).

За наведених обставин колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
містять нових даних, які б давали
підстави для скасування
постановленого рішення.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315
ЦПК України, колегія суддів -

у х в
а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе" відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 15 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскаржена у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -