Справа № 234/2614/14-ц
Провадження № 2/234/1850/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2014 року
місто Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької
області

в складі головуючого судді Чернобай
А.О.,

при секретарі Плотніковій К.М.,

за участю прокурора Сущенко В.А.,

відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
прокурора Києво - Святошинського
району Київської області до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування квартири,-

ВСТАНОВИВ:

05.03.2014 року прокурор Києво -
Святошинського району Київської
області звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору дарування квартири.

Із позову вбачається, що 04.03.2011 року
порушено кримінальну справу за фактом
привласнення, розтрати службовими
особами ПАТ «Універсал Банк» грошових
коштів даного банку, шляхом
зловживання службовим становищем в
особливо великих розмірах за ознаками
злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК
України та за фактом підроблення та
використання підроблених документів
невстановленими особами, за ознаками
злочинів, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 358
КК України. Водночас, ОСОБА_1,
усвідомлюючи неминуче викриття
скоєних злочинів та настання
кримінальної відповідальності, 28.10.2011
року уклала договір дарування квартири
АДРЕСА_1, яка належала їй на праві
власності, з ОСОБА_2 - своєю матір'ю.
07.11.2011 року порушено кримінальну справу
щодо ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 191 КК України.
21.11.2011 року слідчим накладено арешт на
майно ОСОБА_1, в тому числі і на спірну
квартиру. Вказаний договір дарування
квартири є удаваним правочином, який
суперечить закону, тому підлягає
визнанню його недійсним. Укладаючи
оскаржуваний договір дарування, ОСОБА_1
мала на меті те, що вона залишиться
членом родини ОСОБА_2, буде проживати з
нею у своїй квартирі, оскільки іншого
місця реєстрації у ОСОБА_1 не
встановлено. Передбачаючи можливе
накладання арешту на майно,
конфіскацію майна, відшкодування
збитків, заподіяних злочином, ОСОБА_1
укладено договір дарування квартири з
метою уникнення від зазначених
заходів. Просить визнати на підставі
ст. 235 ЦК України недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1 від 28.10.2011
року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
посвідченого державним нотаріусом
Другої Краматорської державної
нотаріальної контори.

У подальшому прокурором були доповнені
підстави позову, а саме: оскільки
державна реєстрація договору
здійснено16.11.2011 року, після порушення
кримінальної справи щодо відповідачки
ОСОБА_1, то наведене свідчить, що зміну
власника квартири здійснено для
ухилення ОСОБА_1 від накладання арешту
на квартиру, конфіскації її майна,
відшкодування потерпілим збитків,
заподіяних злочином. Сторони
усвідомлювали зміст вчиненого
правочину та мали умисел на порушення
інтересів держави і суспільства, що
підтверджується часом вчинення
правочину та переходу права власності,
відсутністю об'єктивної необхідності у
зворотній передачі права власності на
квартиру від ОСОБА_1 до ОСОБА_2. Дії
відповідачів під час укладання
спірного договору були направлені не
на реальне настання правових
наслідків, обумовлених договором, а на
фіктивний перехід права власності на
квартиру від доньки до матері з метою
приховання цього майна від стягнення в
майбутньому за його рахунок грошових
зобов'язань. У зв'язку з чим, вказаний
договір підлягає визнанню недійсним на
підставі ч. 3 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України
через недодержання сторонами вимог
щодо відповідності правочину
інтересам держави і суспільства
(порушення вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України), а
також на підставі ч. 2 ст. 234 ЦК України
через відсутність наміру сторін щодо
створення реальних правових наслідків
(порушення вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України).

У судовому засідання прокурор надав
пояснення аналогічні викладеним у
позові, позовні вимоги підтримав та
просить суд задовольнити позов у
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
позовні вимоги не визнала та суду
пояснила, що у 2002 році вона придбала
будинок, потім після смерті матері у 2007
році вона обміняла будинок на квартиру
АДРЕСА_1. Вона стала дуже хворіти та
погано себе почувати, тому вирішила
зазначену квартиру подарувати своїй
доньці - ОСОБА_1 Її син зловживає
спиртними напоями. Коли син дізнався,
що вона подарувала квартиру донці, то
почалися у родині сварки, тому вона
попросила доньку повернути їй
квартиру. На теперішній час у спірній
квартирі проживає вона разом з сином.
Просить відмовити у позові.

Відповідачка ОСОБА_1 у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала та
суду пояснила, що на момент укладання
договору дарування квартири вона не
була обізнана, що відносно неї буде
порушена кримінальна справа. Договір
дарування квартири було укладено 28.10.2011
року, а кримінальна справа відносно неї
була порушена 07.11.2011 року та в той же
день її було взято під варту, а
звільнено з - під варти 23.05.2013 року. В
даній квартирі з 30.04.2008 року проживає та
прописаний її брат. Вона вже на протязі
10 років працює та проживає у м. Києві.
Позивач не обґрунтовує свої позовні
вимоги та не зазначає, який же договір
сторони приховали, укладаючи договір
дарування квартири. В судовому
засіданні не було доведено ту
обставину, що в укладеному між
сторонами правочину їх зовнішнє
волевиявлення не збігалося з їх
внутрішньою волею. На даний час в
провадженні Апеляційного суду
Київської області знаходиться
кримінальна справа по її обвинуваченню
та вироку суду відносно неї на
сьогоднішній день ще немає. Вважає, що
позовна заява підписана не
уповноваженою на те особою. Крім того,
вважає, що строк позовної давності на
оспорення договору дарування сплив
згідно п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України, що є
підставою для відмови у позові. Просить
відмовити у позові.

Представник відповідача ОСОБА_1 у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав та суду пояснив, що на час
розгляду даної справи відносно ОСОБА_1
не має вироку, який набрав законної
сили, оскільки вирок суду першої
інстанцію оскаржується у Апеляційному
суді м. Києва. Вважає вимоги прокурора
не обґрунтованими та просить відмовити
у позові.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Проаналізувавши в сукупності зібрані в
справі докази, вислухавши думку сторін,
суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлено та не оспорюється
сторонами, що 04.03.2011 року порушено
кримінальну справу за фактом
привласнення, розтрати службовими
особами ПАТ «Універсал Банк» грошових
коштів даного банку шляхом зловживання
службовим становищем в особливо
великих розмірах за ознаками злочину,
передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, та
за фактом підроблення та використання
підроблених документів
невстановленими особами за ознаками
злочинів, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 358
КК України.

28.10.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
укладено договір дарування квартири
АДРЕСА_1. Договір посвідчений державним
нотаріусом Другої Краматорської
державної нотаріальної контори ОСОБА_4
та зареєстрований за № 1 - 2467 (а.с. 52 - 53).

07.11.2011 року старшим слідчим в ОВС СУ ГУ
МВС України в Київській області
порушено кримінальну справу щодо
ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 191 КК України.

Державна реєстрація права власності за
ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі
договору дарування зареєстрована
16.11.2011 року (а.с. 69 - 71).

21.11.2011 року старшим слідчим в ОВС СУ ГУ
МВС України в Київській області
накладено арешт на майно ОСОБА_1, а саме:
2 земельні ділянки в с. Безп'ятне
Васильківського району Київської
області та квартиру АДРЕСА_1.

Згідно довідки КП СЄЗ у квартирі
АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, її син -
ОСОБА_5 та донька - ОСОБА_1 (а.с. 134)

На даний час вироку суду щодо ОСОБА_1,
який набрав законної сили, не існує.

У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 202
ЦК України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (одаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
встановлені ст. 203 ЦК України, а статтею
204 ЦК України передбачена презумпція
правомірності правочину, згідно з якою
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
2003 цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між
ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи,
що правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд, на підставі статті
235 ЦК України, має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
позивач, заявляючи вимогу про
визнання правочину удаваним, має
довести: 1) факт укладання правочину, що
його думку є удаваним; 2) спрямованість
волі сторін в удаваному правочині на
встановлення інших цивільно - правових
відносин, ніж ті, які передбачені
правочином, тобто, відсутність у сторін
іншої мети ніж приховати інший
правочин; 3) настання між сторонами
інших прав та обов'язків, ніж ті, що
передбачені удаваним правочином.

Таким чином, оскільки відповідно до ч.1
ст. 202, ч.3 ст .203 ЦК України головним
елементом угоди (правочину) є вільне
волевиявлення та його відповідність
внутрішній волі сторін, які спрямовані
на настання певних наслідків, то
основним юридичним фактом, який
підлягав встановленню судом є дійсна
спрямованість волі сторін при
укладенні договору дарування та
з'ясування питання, чи не укладена ця
угода з метою приховати іншу та яку
саме.

Позивач суду не надав належних
доказів, які б спростовували
наявність у сторін наміру укладати
договір дарування та підтверджували б
намір обох сторін укласти будь - який
інший правочин, оскільки належних та
допустимих доказів на підтвердження
укладення такого договору суду не
надано.

Відповідачами вчинено всі дії
необхідні для чинності правочину, в
тому числі, квартира передана
обдаровуваному, ОСОБА_2 проживає у
квартирі та користується нею,
проведено державну реєстрацію прав на
нерухоме майно, що свідчить про
реальність укладеного правочину.
Відповідачі підтвердили у судовому
засіданні, що в укладеному між ними
правочину їх зовнішнє волевиявлення
збігалося з їх внутрішньою волею.

Суд не бере до уваги твердження
позивача, що з метою уникнення
накладання арешту на майно,
конфіскації майна та відшкодування
збитків, заподіяних злочином, ОСОБА_1
уклала договір дарування, оскільки
таке твердження спростовується
доказами по справі. Так договір
дарування квартири був укладений 28.10.2011
року, а кримінальне провадження щодо
ОСОБА_1 було порушено вже після
укладання договору дарування квартири,
а саме: 07.11.2011 року.

У зв'язку з викладеним, суд вважає, що
оскільки матеріали справи не містять
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що воля сторін
направлена на приховування іншого
правочину, то застосування до спірних
правовідносин ст.235 ЦК України
неможливо, тому у задоволенні позовних
вимог про визнання договору дарування
квартири з цією підстави необхідно
відмовити.

Судом встановлено, що оскаржуваний
договір дарування квартири укладений
письмово, засвідчений нотаріусом, яка
перевірила особи сторін, їх
дієздатність та їх волевиявлення та
роз'яснювала сторонам наслідки
укладеного правочину, даний договір
пройшов державну реєстрацію. Спірний
договір дарування квартири укладений у
відповідності до положень статей ЦК
України, де йдеться про те, що угода
може бути визнана недійсною лише з
підстав і з наслідками передбаченими
законом. Будь - яких належних та
допустимих доказів, що зміст правочину
суперечить ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам, позивачем суду не
надано.

Таким чином, суд не вбачає підстав для
визнання спірного договору дарування
недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК
України.

Позивач, як на підставу позову про
визнання договору дарування квартири
недійсним посилається ще і на ч. 3 ст. 228
ЦК України.

Згідно ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі
недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Якщо визнаний
судом недійсний правочин було вчинено
з метою, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання правочину обома сторонами - в
дохід держави за рішенням суду
стягується все одержане ними за угодою,
а в разі виконання правочину однією
стороною з іншої сторони за рішенням
суду стягується в дохід держави все
одержане нею і все належне - з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності умислу лише у
однієї із сторін все одержане нею за
правочином повинно бути повернуто
іншій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаного
за рішенням суду стягується в дохід
держави.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року
«Про визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що перелік правочинів, які є
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок, визначений статтею
228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами (
стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією із сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Наслідки вчинення правочину, що
порушує публічний порядок,
визначаються загальними правилами (
стаття 216 ЦК).

З огляду на наведене усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачених
нормами про публічний порядок не є
нікчемними відповідно до ст. 228 ЦК
України і повинні визнаватися
недійсними з підстав, передбачених ч.1
ст. 215 та ч.1 ст. 203 ЦК України.

Позивачем у судовому засіданні не
доведено, що договір дарування
квартири не відповідає інтересам
держави і суспільства та його
моральним засадам. Також у судовому
засіданні не доведена вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією із сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Такого вироку
суду позивачем до матеріалів справи не
надано. За таких обставин у задоволенні
позову з цієї підстави позову
необхідно відмовити.

Крім того, позивач, як на підставу
позову про визнання договору дарування
квартири недійсним посилається ще і на
ч. 2 ст. 234 ЦК України.

Відповідно до ст.. 234 ЦК України
Фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Пленум Верховного Суду України у п. 24
постанови «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 6 листопада
2009 року роз'яснив, що для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. В разі, якщо на виконання
правочину було передано майно, такий
правочин не може бути кваліфікований
як фіктивний.

На підставі ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо
договір про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.722 ЦК прийняття
обдаровуваним документів, які
посвідчують право власності на річ,
інших документів, які посвідчують
належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів,
макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Фіктивний правочин визнається
недійсним внаслідок того, що він не
відповідає загальним підставам
дійсності правочинів, вказаних в ч. 5
ст.203 ЦК України ,оскільки не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, обумовлених ним.
Також у фіктивних правочинах внутрішня
воля сторін, яка не спрямована на
виникнення, зміну чи припинення
цивільних прав і обов'язків, не
відповідає зовнюшньому її прояву.

У судовому засіданні позивачем не
доведено, що внутрішня воля сторін, яка
не спрямована на виникнення, зміну чи
припинення цивільних прав і обов'язків,
не відповідає зовнюшньому її прояву та
що правочин не спрямований на реальне
настання правових наслідків,
обумовлених ним.

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно за
відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано
право власності на квартиру АДРЕСА_1
16.11.2011 року, з цьому моменту у
обдарованої виникло право власності на
отриману в дар квартиру, і свідчить про
прийняття дару.

Відповідачка ОСОБА_2 проживає у
квартирі АДРЕСА_1 та користується нею.

За таких обставин, суд не вбачає
підстав для задоволення позову з
зазначеної підстави.

Суд не бере до уваги доводи відповідача
ОСОБА_1 щодо спливу строку позовної
давності згідно п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України,
оскільки даною нормою передбачено, що
позовна давність в один рік
застосовується до вимог про розірвання
договору дарування, а з вимогами про
розірвання договору дарування
прокуратура до суду не зверталася.

За таких обставин, позовні вимоги
позивача про визнання недійсним
договору дарування квартири не
підлягають задоволенню за
необгрунтованістю позову.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.3, 8, 10, 12-15, 88, 215, 223 ЦПК України, ЦК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог прокурора
Києво - Святошинського району
Київської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору дарування
квартири відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана до Апеляційного суду Донецької
області через Краматорський міський
суд Донецької області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті й
надруковано у єдиному примірнику.

Суддя