Справа № 161/740/14-ц Провадження №
22-ц/773/1197/14 Головуючий у 1 інстанції:
Черняк В.В. Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Русинчука М.М., Осіпука В.В.,

при секретарі - Лимар Р.С.,

з участю представника позивача -
ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів, за апеляційною
скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне
рішення Луцького міськрайонного суду
від 08 квітня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

16 січня 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів.

Свій позов мотивує тим, що 03 червня 2010
року він надав в борг ОСОБА_2 грошові
кошти в сумі 12 000, 00 доларів США. Для
підтвердження факту передачі коштів,
відповідачем 06 червня 2010 року було
написано розписку, згідно якої ОСОБА_2
зобов'язувався повернути борг в сумі 12
000,00 доларів США, що відповідно до
офіційного курсу НБУ станом на 03 червня
2010 року еквівалентно 95 040,00 грн. до 04
серпня 2010 року. Зі спливом зазначеного
в розписці терміну, ОСОБА_2 кошти не
повернув і ухиляється від виконання
зобов'язання.

Строки позовної давності
перериваються у зв'язку з направленням
відповідачеві 03 липня 2013 року вимоги
про повернення суми боргу в розмірі 12
000,00 доларів США, яка була отримана та
підписана особисто відповідачем.

Просив стягнути з відповідача в його
користь 95 040 грн. 00 коп. боргу, 9 209 грн. 00
коп. - інфляційних збитків, 9 811 грн. 00
коп. - три відсотки річних, 48 590 грн. 18
коп. - пені у розмірі подвійної
облікової ставки, 20 657 грн. 00 коп. -
упущеної вигоди від розміщення
депозиту у банку та судовий збір в
розмірі 1 833 грн. 08 коп.

Заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду від 08 квітня 2014
року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 суму позики в розмірі 95 040
(дев'яносто п'ять тисяч сорок) грн. 00
коп., суму інфляційних збитків в
розмірі 9 209 (дев'ять тисяч двісті
дев'ять) грн. 38 коп., три відсотки річних
в розмірі 9 811 (дев'ять тисяч вісімсот
одинадцять) грн. 25 коп., пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ у
розмірі 48 590 (сорок вісім тисяч п'ятсот
дев'яносто) грн. 18 коп., судовий збір в
сумі 1 626 (одна тисяча шістсот двадцять
шість) грн. 51 коп.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_2, покликаючись на порушення
судом норм матеріального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просив
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в позові.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що
03 червня 2010 року відповідно до розписки
ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_4 12 000,00 доларів
США, що відповідно до офіційного курсу
НБУ станом на 03 червня 2010 року
еквівалентно 95 040,00 грн. і
зобов'язувався повернути всю суму
позики до 04 серпня 2010 року (а.с.5). 03 липня
2013 року ОСОБА_4 пред'явив вимогу до
ОСОБА_2 про сплату боргу.

Задовольняючи позовні вимоги частково
суд виходив з того, що відповідач не
виконав взяті на себе зобов'язання по
договору позики, строк позовної
даності переривається у зв'язку з
направленням відповідачеві 03 липня 2013
року вимоги про повернення суми боргу,
а тому з відповідача в користь позивача
слід стягнути заборгованість за
договором позики.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, виходячи з
наступного.

Згідно ч. 1 ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими-ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч 2 ст.1046 ЦК України
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімума доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа,- незалежно від суми (ч1ст.1047 ЦК
України).

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Досліджуючи письмові докази по справі,
судом встановлено, що між сторонами був
укладений договір позики, який мав
письмову форму та складений в формі
розписки від 03 червня 2010 року. Строк
повернення грошових коштів визначений
04 серпня 2010 року.

Відповідно до ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки, а
згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України
передбачено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Таким чином, з огляду на зазначені
норми Цивільного кодексу України,
перебіг позовної давності за вимогами
ОСОБА_4 про повернення грошових коштів
почався 05 серпня 2010 року та закінчився
05 серпня 2013 року, а позов пред'явлено 16
січня 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, під
час розгляду справи в суді першої
інстанції 24 березня 2014 року, тобто до
ухвалення оскаржуваного рішення,
відповідач ОСОБА_2 подав суду
заперечення проти позову та заяву про
застосування строків позовної
давності (а.с. 27- 30).

Отже, порушене право підлягає захисту
лише за умови поважності причин
пропущення позовної давності, проте
позивачем не заявлялося клопотання про
поновлення пропущеного строку
звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України,
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою, дій що
свідчать про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Вимога про повернення суми боргу від 03
липня 2013 року відповідно до приписів ч.
1 ст. 264 ЦК України не є дією боржника, що
свідчить про визнання ним свого боргу,
а тому, враховуючи наведені обставини,
посилання суду першої інстанції на те,
що строк позовної давності
переривається не відповідає фактичним
обставинам справи та нормам
матеріального права.

За таких обставин, враховуючи заяву
ОСОБА_2 про застосування позовної
давності відносно заявлених позовних
вимог та виходячи з положень ч.3, 4 ст. 276
ЦК України, колегія суддів вважає, що
судом першої інстанції допущено
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення
вищенаведених норм матеріального
права, що відповідно до ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування
оскаржуваного рішення і ухвалення
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача
ОСОБА_2 задовольнити. Заочне
рішення Луцького міськрайонного суду
від 08 квітня 2014 року в даній справі
скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про стягнення грошових коштів
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді