АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5687/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Мовчан Д. В. Доповідач - Черненкова
Л.А. Категорія 43
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд» на рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 травня 2014 року
по справі за позовом публічного
акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд» до ОСОБА_2, ОСОБА_3
в інтересах неповнолітньої дитини
ОСОБА_4, Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області, треті особи
Регіональне відділення Фонду
державного майна України по
Дніпропетровській області, Орган опіки
та піклування Ленінської районної у
місті Дніпропетровську ради,
Дніпропетровська міська рада про
виселення та зняття з реєстраційного
обліку та за зустрічним позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 в інтересах
неповнолітньої дитини ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд» про визнання
права на проживання у приміщенні,
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н
О В И Л А:

25 червня 2013 року ПАТ
«Дніпровськпромбуд» звернулись до
суду із зазначеним позовом та з
урахуванням уточнень позовних вимог
просили суд виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 з кімнати АДРЕСА_1, у надані їм
житлове приміщення кімнату АДРЕСА_2,
згідно наданого ордеру ПАТ
«Дніпровськпромбуд» за № 1695 від 10.06.2013
року, та зобов'язати Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області зняти з реєстраційного обліку
вказаних відповідачів з
неповнолітньою дитиною за адресою:
кімната АДРЕСА_1 та стягнути судові
витрати по справі. В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається на
те, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 в інтересах
неповнолітньої дитини ОСОБА_4 мешкають
за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується
довідкою про склад родини від 10.06.2013
року за № 1-14/9-138. Приміщення, яке
займають відповідачі не є житловим
фондом, а санаторієм - профілакторієм,
який належить ПАТ «Дніпровськпромбуд»
на праві колективної власності, що
підтверджується Актом передачі
державного нерухомого майна у
статутний фонд ВАТ
«Дніпровськпромбуд» від 23.06.1998 року,
затвердженим 24.06.1998 року, реєстраційним
посвідченням на об'єкти нерухомого
майна від 04.02.1999 року; технічним
паспортом від 23.07.2007 року
(інвентаризаційна справа № 36854),
виданим КП ДМБТІ, з якого вбачається, що
приміщення, яке займають відповідачі є
кімнатою відпочинку; планом
приватизації ОП ««Дніпровськпромбуд»
від 07.08.1995 року, в якому вказано перелік
державного житлового фонду, у тому
числі гуртожитки. Серед них відсутній
об'єкт, в якому мешкають відповідачі.
Частина приміщень будівлі, в якій
мешкають відповідачі, знаходяться в
аварійному стані і є небезпечними для
мешкання в них людей, інші приміщення є
непридатними для нормальної
експлуатації, що підтверджується
висновком про технічний стан
будівельних конструкцій будівлі
Придніпровської державної академії
будівництва і архітектури науково -
консалтингового підприємства
«Стеконік ЛТД» від 23.01.2006 року. Крім
того, в цій будівлі відсутні душові
кімнати, немає газопостачання. Далі,
позивач зазначає, що було
запропоновано відповідачам
переселитися в кімнату АДРЕСА_2. Цей
гуртожиток є державним житловим фондом
та знаходиться на балансі ПАТ
«Дніпровськпромбуд», що
підтверджується довідкою ПАТ
«Дніпровськпромбуд» від 10.06.2013 року за
№ 1-14/9-137. Гуртожиток обладнаний
душовими кімнатами, кухнями та взагалі
відповідає санітарним вимогам. Однак,
відповідачі відмовляються від
добровільного переселення, що не дає
змогу ПАТ «Дніпровськпромбуд»
виконати свої обов'язки, які
передбачені діючим законодавством.

26 вересня 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_3
звернулися до суду з зустрічним
позовом до ПАТ «Дніпровськпромбуд», в
якому просили визнати за ними, та
сім'єю, у кількості трьох осіб право
користування житловим приміщенням
АДРЕСА_1, визнати протиправними дії
ПАТ «Дніпровськпромбуд» щодо
виселення ОСОБА_2 із сім'єю у кількості
трьох чоловік із займаного ними
житлового приміщення АДРЕСА_1,
заборонити ПАТ «Дніпровськпромбуд»
вчиняти дії щодо виселення ОСОБА_2 із
сім'єю у кількості трьох осіб із
займаного ними житлового приміщення
АДРЕСА_1, та зобов'язати ПАТ
«Дніпровськпромбуд» створити належні
умови для проживання у гуртожитку за
адресою: АДРЕСА_1, шляхом укладання
договорів про надання комунальних
послуг з відповідними комунальними
службами.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 травня 2014 року
ухвалено: в задоволенні первісного
позову ПАТ «Дніпровськпромбуд» -
відмовити; в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 в інтересах
неповнолітньої дитини ОСОБА_4 -
відмовити.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 13 червня 2014 року
виправлено описки, допущені в тексті
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 травня 2014 року.

В апеляційній скарзі ПАТ
«Дніпровськпромбуд» просить рішення
суду скасувати в частині відмови в
задоволенні позовних вимог за
первісним позовом та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги ПАТ
«Дніпровськпромбуд» задовольнити в
повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
вважає за необхідне її відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
на підставі спільного рішення
правління та профкому ВАТ
«Дніпровськпромбуд» від 27 листопада 2003
року, протокол № 1-10/8-208 ОСОБА_2 було
видано ордер № 1414 на право займання з
родиною з трьох осіб: ОСОБА_2 - головний
наймач, ОСОБА_3 - жінка, ОСОБА_4 - донька,
житлової площі в гуртожитку на АДРЕСА_1,
розміром 22, 7 м2. Згідно висновку про
технічний стан будівельних
конструкцій будівлі, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1, затвердженого
директором НКП «Стеконік, ЛТД» 23 січня
2006 року, встановлено, що технічний стан
в приміщеннях віднесено до категорії
ІІІ (непридатне для нормальної
експлуатації) та до категорії ІV
(аварійне) та зроблено висновок, що без
капітального ремонту приміщення не
придатні для житла. Висновком з
обстеження технічного стану несучих і
огороджуючих конструкцій будівлі
житлового будинку АДРЕСА_1, яке було
виконано у лютому 2014 року і затверджено
ректором ПДАБіА, було встановлено, що
перетинки, крівля, дверні і віконні
заповнення знаходяться у задовільному
стані, відповідають категорії К-ІІ;
конструкції крівлі, фундаментів та
стін відповідають категорії ІІІ з
осередками, які потребують поточного і
капітального ремонту; конструкції
міжповерхових і горищних перекриттів
за період експлуатації зазнали
значного фізичного зносу, потребують
капітального ремонту. Рішенням
засідання адміністрації і
профспілкової організації ПАТ
«Дніпровськпромбуд», яке відбулося 10
червня 2013 року, було ухвалено: у зв'язку
з аварійністю будівлі
санаторію-профілакторію за адресою:
АДРЕСА_1, переселити ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 з кімнати АДРЕСА_1 в кімнату
АДРЕСА_2, та видати ордер на житлову
площу. На підставі сумісного рішення
адміністрації і профспілки ПАТ
«Дніпровськпромбуд» від 10 червня 2013
року на ім'я ОСОБА_2 було видано ордер №
1695 від 10 червня 2013 року на житлові
приміщення у гуртожитку та надано
право займати, з родиною з трьох осіб,
житлову площу у гуртожитку АДРЕСА_2,
розміром 17,4 м2.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що зайняте
відповідачами приміщення не віднесене
до житлового фонду, як наслідок є
нежитловим, а відтак до правовідносин
із приводу володіння та користування
таким спірним майном слід
застосовувати норми цивільного, а не
житлового законодавства. Такий
висновок суду ґрунтується на оцінці у
їх сукупності наступних письмових
доказах. Так, згідно плану приватизації
орендного підприємства
«Дніпровськпромбуд», затвердженого
начальником Регіонального відділення
Фонду держмайна України по
Дніпропетровській області 7 серпня 1995
року, приміщення за адресою: м.
Дніпропетровськ, пр. Петровського, буд.
34, не відноситься до категорій житлові
будинки та гуртожитки. Зазначена
будівля є об'єктом
соціально-побутового значення,
створеного за рахунок фонду
соціального розвитку, та має статус
санаторію-профілакторію. Актом
передачі державного нерухомого майна у
статутний фонд ВАТ
«Дніпровськпромбуд», правонаступником
якого, відповідно до Статуту є ПАТ
«Дніпровськпромбуд» від 23 червня 1998
року, затвердженого заступником
начальника Регіонального відділення
Фонду держмайна України по
Дніпропетровській області 24 червня 1998
року, будівля за адресою: АДРЕСА_1,
передавалася до статутного фонду
підприємства, як
санаторій-профілакторій. Також
реєстраційним посвідченням на об'єкти
нерухомого майна, які належать
юридичним особам, від 4 лютого 1999 року
ДБТІ посвідчено, що частина будівлі
санаторію-профілакторію під літ. А-4
загальною площею - 3 549,8 м2, розташована
за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована за
ВАТ «Дніпровськпромбуд»,
правонаступником якого є ПАТ
«Дніпровськпромбуд», на праві
колективної власності на підставі
наказу № 12/01-3ВП регіонального відділу
Фонду державного майна України по
Дніпропетровській області, акт
передачі нерухомого майна від 24 червня
1998 року. Об'єкт АДРЕСА_1 складається з
частини будівлі
санаторію-профілакторію літ. А-4: підвал
- поз. 1-5, 12-32; перший поверх - поз. 6-19, 22-34,
42-47; другий поверх - поз.1-33; третій
поверх - поз. 33а, 34-38, 40-67, 68а; четвертий
поверх - поз. 68-п. Технічним паспортом з
реєстровим номером № 9501779 від 23 липня
2007 року частина будівлі за адресою:
АДРЕСА_1, є санаторієм-профілакторієм, а
кімната № 2, площею 29,6 м2, є кімнатою
відпочинку. Суд з вказаного приводу
зауважує, що виселення є способом
захисту порушеного житлового, а не
цивільного права, та передбачений
виключно нормами нормативно-правових
актів, зокрема ЖК України, які
регламентують суспільні відносини, що
склалися із приводу користування
виключно житловими приміщеннями. Суд
не може взяти до уваги доводи
відповідачів за зустрічним позовом та
їх представника щодо того, що означене
спірне приміщення має статус
житлового, оскільки вселення в таке
приміщення відбулось на підставі
відповідного ордеру. Так, видання
такого ордеру не може підмінювати
собою процедуру переведення
приміщення з нежитлового фонду до
житлового, та змінювати цільове
призначення та статус такого
приміщення. Суд зауважує, що означене
реєстраційне посвідчення є чинним, у
встановленому законом порядку
спростоване не було. Таким чином, у
контексті врегулювання спірних
правовідносин, що виникли між
сторонами по даній цивільній справі,
нормами виключно цивільного
законодавства, позбавлення права
користування майном у вигляді
нежитлового приміщенням може
відбуватись шляхом пред'явлення
негаторного позову щодо усунення
перешкод у здійсненні власником права
користування та розпорядження таким
майном, а не позову про виселення осіб.
Суд не може взяти до уваги посилання
позивача в описовій частині позову на
ст.ст. 319, 322 ЦК України, оскільки суд,
керуючись принципом диспозитивності
цивільного судочинства, розглядає
справу виключно в межах позовних вимог,
заявлених сторонами (ст. 11 ЦПК України).
Оскільки предмет даного позову
відображає волевиявлення позивача
щодо застосування до відповідачів
способу захисту права, яке
врегульоване житловим, а не цивільним,
законодавством, то суд вимушений
розглядати дану цивільну справу
виключно в контексті таких позовних
вимог. Судом було роз'яснено
представнику позивача право на зміну
підстави та предмету позову, однак
позивач (його представник) вказаним
правом не скористалися, наполягали на
розгляді уточненого позову із
предметом такого позову щодо виселення
відповідачів із спірного нежитлового
приміщення. Стосовно частини позовної
вимоги про вселення відповідачів до
житлових кімнат у будівлі гуртожитку,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_2,
суд зазначає про наступне. Рішенням
господарського суду Дніпропетровської
області від 03 вересня 2012 року, яке
постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 27
листопада 2012 року і постановою Вищого
господарського суду України від 5
березня 2013 року було залишено без змін,
ПАТ «Дніпровськпромбуд» було
зобов'язано передати до комунальної
власності територіальної громади в
особі Дніпропетровської міськради
об'єкти державного житлового фонду, у
тому числі і гуртожиток, розташований
за адресою: АДРЕСА_2, а також об'єкти
інженерної інфраструктури, що їх
обслуговують, які не увійшли до
статутного фонду ВАТ
«Дніпровськпромбуд»; Дніпропетровську
міськраду зобов'язано прийняти до
комунальної власності територіальної
громади від ПАТ «Дніпровськпромбуд»
об'єкти державного житлового фонду, у
тому числі і гуртожиток, розташований
за адресою: АДРЕСА_2, а також об'єкти
інженерної інфраструктури, що їх
обслуговують, які не увійшли до
статутного фонду ВАТ
«Дніпровськпромбуд». На теперішній час
зазначене рішення знаходиться на
стадії виконання в Управлінні
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області. Також
згідно довідки № 1-14/9-137 від 10 червня 2013
року будівля гуртожитку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2, є
державною власністю і знаходиться на
балансі ПАТ «Дніпровськпромбуд». Форму
спеціального ордера встановлено
Примірним положенням про гуртожитки,
затвердженим постановою Ради
Міністрів УРСР від 03.06.86 N 208, при цьому
ордер на жилу площу в гуртожитку
дійсний протягом 30 днів. Зазначені
обставини свідчать про те, що станом на
час розгляду справи по суті такий ордер
на поселення відповідачів втратив
чинність, безпосередньо позивач не є
власником гуртожитку, що розташований
за адресою: АДРЕСА_2, та не є
адміністрацією підприємства, де
працюють відповідачі, у зв'язку з чим не
має повноважень розпоряджатись такими
житловими приміщеннями. У зв'язку з чим
виданий ПАТ «Дніпровськпромбуд» ордер
на поселення до такого гуртожитку не
породжує для сторін спору певних
юридичних прав та обов'язків, у тому
числі прав відповідачів на зайняття
житлових кімнат, ні обов'язку для
позивача по наданню їм житлових кімнат
у будівлі гуртожитку, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_2. Відтак позов в
означеній частині не ґрунтується на
вимогах закону. Не може суд погодитись
із доводами представника позивача щодо
необхідності відселення відповідачів
із спірного приміщення начебто у
зв'язку із аварійністю такої будівлі.
Судом встановлено, що в матеріалах
справи міститься лише акт,
затверджений рішенням Виконавчого
комітету Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради від 17.02.2006 року
за № 189 відповідно до змісту якого
аварійним визнано лише приміщення
кухні ІІ поверху, а не приміщення в
цілому, та рекомендовано ПАТ
«Дніпровськпромбуд» вжити заходів
щодо термінової розгрузки конструкцій
міжповерхового перекриття першого
поверху. Тобто займане відповідачами
приміщення не визнано таким, що не
придатне для проживання. Безпосередньо
висновок з обстеження технічного стану
несучих і огороджуючих конструкцій
будівлі житлового будинку АДРЕСА_1,
який був виконаний у лютому 2014 року не
може підмінювати собою відповідний акт
виконавчих комітетів органів
місцевого самоврядування щодо
визнання будівлі аварійною та
непридатною її для проживання. Щодо
позовної вимоги про зобов'язання
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області зняти
відповідачів з реєстраційного обліку у
спірному приміщенні, то суд вважає, що
така позовна вимога не підлягає
задоволенню. За вказаних обставин та
приписів чинного законодавства
України, суд доходить висновку, що у
даному випадку відсутні правові
підстави для ухвалення судового
рішення про задоволення вказаних
позовних вимог, тому в задоволенні
первісного позову слід відмовити.
Також суд не знаходить підстав для
задоволення зустрічного позову з
огляду на наступне. Як було встановлено
судом під час розгляду справи по суті
спірні приміщення є не житловими, а
тому вимоги про зобов'язання ПАТ
«Дніпровськпромбуд» створити належні
умови для проживання у такому
приміщенні, та визнання за позивачами
права користування таким приміщенням,
як житловим, не узгоджуються із
фактичними обставинами справи та не
ґрунтуються на вимогах закону,
оскільки правовідносини з приводу
утримання житлових приміщень не
розповсюджуються на нежитловий фонд.
Стосовно позовних вимог за зустрічним
позовом про заборону ПАТ
«Дніпровськпромбуд» вчиняти дії щодо
виселення відповідачів із займаного
спірного приміщення, та визнання дій
ПАТ «Дніпровськпромбуд» з цього
приводу протиправними, суд зазначає, що
вчинення дій через реалізацію особою
свого права на звернення до суду, у тому
числі із позовом про виселення чи з
іншими вимогами, які спрямовані на
захист порушених прав власника,
передбачені Конституцією України та
ст. 3, 15 ЦПК України, а відтак таке право
не може бути обмежено судом через
постановлення відповідного судового
рішення. За загальним правилом, у
випадку безпідставності таких вимог,
суд, в межах своєї компетенції, має
право постановити рішення про відмову
в задоволенні такого позову, що не є
обмеженням особи в її праві на судовий
захист. З огляду на наведене суд
доходить висновку, що в задоволенні
зустрічного позову також необхідно
відмовити з огляду на його
безпідставність.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини між сторонами у
справі виникли щодо виселення осіб з
нежитлового приміщення із зняттям з
реєстрації місця проживання з наданням
іншого житлового приміщення в
гуртожитку та щодо права проживання в
спірному приміщенні. Вказані
правовідносини регулюються нормами
Житлового законодавства.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
вибраний позивачами спосіб захисту
своїх прав не ґрунтується на вимогах
закону.

Посилання позивача ПАТ
«Дніпровськпромбуд» в обґрунтування
своїх позовних вимог, які регулюються
Житловим законодавством, на норми
Цивільного законодавства, - є
безпідставними, оскільки суд
самостійно не може змінити позовні
вимоги та розглядає справу лише в межах
заявлених позовних вимог.

Відносини, пов'язані з використанням
під житло приміщень у нежилих будинках,
не призначених для постійного
проживання громадян, регулюються
нормами цивільного, а не житлового
законодавства, незалежно від їх
тривалості.

Однак зазначений позивач не заявив
суду позовні вимоги у відповідності до
норм цивільного законодавства.

Заявлені позовні вимоги ПАТ
«Дніпровськпромбуд» про виселення
відповідачів з неповнолітньою дитиною
з нежитлового приміщення зі зняттям з
реєстрації місця проживання з наданням
іншого житлового приміщення в
гуртожитку є безпідставними, оскільки
виселення осіб із нежитлових приміщень
не передбачено діючим законодавством,
оскільки зняття з реєстрації місця
проживання відповідачів без вирішення
питання про припинення їх права на
житло пов'язаного з реєстрацією за
місцем проживання не відповідає
вимогам закону, оскільки переселення
відповідачів в інше житлове приміщення
гуртожитку не ґрунтується на вимогах
закону, який регулює переселення,
надання житлового приміщення з
урахуванням встановлених обставин за
якими вказаний позивач не мав права
надавати житло в гуртожитку, який йому
не належить та всупереч нормам закону,
які регулюють надання житлового
приміщення.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК
цивільні права й обов'язки виникають із
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства. Кожна особа
має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це
передбаченні законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Разом з тим згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК
України, - кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно статті 4 ЦПК України, ч.1 -
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Як правило, власник порушеного права
може скористатися не любим, а цілком
конкретним способом захисту свого
права. Частіше за все спосіб захисту
порушеного права прямо визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини.

З предмету і підстав позову про
виселення відповідачів з
неповнолітньою дитиною з нежитлового
приміщення зі зняттям з реєстрації
місця проживання з наданням іншого
житлового приміщення в гуртожитку,
слідує, що зазначений позивач вибрав
неналежний спосіб захисту своїх прав, а
тому суд першої інстанції правильно
відмовив у задоволенні позовних вимог.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Судова колегія переглядає справу в
апеляційному порядку в межах заявлених
вимог за апеляційною скаргою. В іншій
частині рішення суду не оскаржено.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
висновків суду першої інстанції не
спростовують та стосуються переоцінки
доказів у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку, що рішення суду
постановлено у відповідності з
вимогами закону та не має підстав для
його скасування, і доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України,
судова колегія, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд» - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді