У х в а л а

іменем україни

23 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
захист честі, гідності та ділової
репутації, відшкодування майнової та
моральної шкоди за касаційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду
Донецької області від 26 лютого 2014 року,
-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з указаним позовом, в якому просив
зобов'язати відповідача вибачитись
перед ним на найближчому пленарному
засіданні Краматорської міської ради
та стягнути на його користь з
відповідача в рахунок відшкодування
моральної шкоди 20 тис. грн. та судові
витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 9
жовтня 2013 року ОСОБА_2, яка є депутатом
Краматорської міської ради, на
пленарному засіданні Краматорської
міської ради, в присутності депутатів,
журналістів та інших осіб, поширила
стосовно нього недостовірну
інформацію, а саме у своєму виступі
вона зазначила, що він нібито за свої
хороші виступи отримав автомобіль.
Зазначав, що вказаним висловом
відповідач принизила його честь,
гідність та ділову репутацію, чим
спричинила моральну шкоду, яку він
оцінив у 20 тис. грн.

Рішенням Краматорського міського суду
Донецької області від 31 січня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 26 лютого 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано,
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 спростувати на
найближчому пленарному засіданні
Краматорської міської ради інформацію,
розповсюджену нею 9 жовтня 2013 року на
пленарному засіданні Краматорської
міської ради про те, що депутат
Краматорської міської ради ОСОБА_1 за
свої хороші виступи отримав
автомобіль.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по
сплаті судового збору в сумі 351 грн 20
коп.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить рішення апеляційного
суду скасувати, залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право. При зверненні з позовом до суду
про захист честі, гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи, мають бути
надані докази, які б підтвердили
вищевказані обставини, чого позивачем
зроблено не було.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції, виходив із того,
що позов підлягає частковому
задоволенню на підставі ст. 277 ЦК
України, оскільки ОСОБА_2 була
розповсюджена недостовірна
інформація.

Проте погодитися з такими висновками
суду апеляційної інстанції не можна з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 32 Конституції
України, кожному гарантується судовий
захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї.

Згідно зі ст. 34 Конституції України
кожному гарантується також і право на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань.

Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого
2009 року № 1 "Про судову практику у
справах про захист гідності, честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи"
недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1, обґрунтовуючи підстави позову,
посилався на те, що вислів ОСОБА_2 9
жовтня 2013 року на пленарному засіданні
Краматорської міської ради про те, що
він за свої хороші виступи отримав
автомобіль, містить недостовірну
інформацію, яка порочить його честь,
гідність і ділову репутацію та є для
нього негативною.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи" судам роз'яснено, що
ст. 32 Конституції України передбачено
судовий захист права спростувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї. Ніхто не може
зазнавати втручання в його особисте і
сімейне життя, крім випадків,
передбачених Конституцією України. Не
допускається збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені
конституційні положення, суди при
вирішенні справ про захист гідності,
честі та ділової репутації повинні
забезпечувати баланс між
конституційним правом на свободу думки
та слова, правом на вільне вираження
своїх поглядів і переконань, з одного
боку, та правом на повагу до людської
гідності, конституційними гарантіями
невтручання в особисте й сімейне життя,
судовим захистом права на спростування
недостовірної інформації про особу, з
іншого боку.

Згідно ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна
інформація, поширена про особу,
вважається недостовірною, якщо особа,
яка її поширила, не доведе
протилежного.

Апеляційний суд, вирішуючи спір,
виходив із того, що поширена ОСОБА_2
інформація щодо позивача є
недостовірною, оскільки відповідачем
її достовірність не доведена, тобто, є
такою, що порочить його честь, гідність
та ділову репутацію, а тому підлягає
спростуванню.

У п. 19 вказаної вище постанови Пленуму
Верховного Суду України судам
роз'яснено, що вирішуючи питання про
визнання поширеної інформації
недостовірною, суди повинні визначати
характер такої інформації та
з'ясовувати, чи є вона фактичним
твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України
"Про інформацію" оціночними судженнями,
за винятком образи чи наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, зокрема критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, з огляду на
характер використання мовних засобів,
зокрема вживання гіпербол, алегорій,
сатири. Оціночні судження не
підлягають спростуванню та доведенню
їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, зокрема, у
рішеннях цього суду у справах "Лінгенс
проти Австрії" від 8 липня 1986 року та
"Українська прес-група" проти України"
від 29 березня 2005 року.

Апеляційний суд зазначене не врахував,
не звернув уваги на необхідність
розрізняти факти та оціночні судження
і не врахував, що наявність фактів
можна довести, а правдивість оціночних
суджень - неможливо, та дійшов
помилкового висновку про те, що
інформація поширена ОСОБА_2 відносно
позивача підлягає спростуванню, як
така, що не відповідає дійсності,
оскільки відповідач в ході розгляду
справи не надав доказів на
підтвердження того, що поширена нею
інформація є достовірною.

Таким чином, суд першої інстанції,
відмовляючи у задоволенні позову,
правильно виходив із того, що саме
позивач повинен довести факт поширення
інформації відповідачем, а також те, що
внаслідок цього було порушено його
особисті немайнові права (ст. 277 ЦК
України, ст. 10 ЦПК України), тобто надати
докази недостовірності поширеної
інформації.

Зазначений висновок суду першої
інстанції відповідає обставинам
справи, а також узгоджується з нормами
матеріального та процесуального права,
які судом правильно застосовані.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом були
невірно застосовані норми
матеріального права до правовідносин,
що склались між сторонами, і скасовано
судове рішення, ухвалене згідно із
законом, суд касаційної інстанції
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишає в
силі судове рішення суду першої
інстанції.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст.
344 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 26 лютого 2014 року скасувати,
рішення Краматорського міського суду
Донецької області від 31 січня 2014 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко