інстанції Пухна О.М.Провадження №
22-ц/780/4348/14 Доповідач у 2
інстанції ОлійникКатегорія 53
УХВАЛА

Іменем України

14 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - судді Олійника В.І.,

суддів: Сліпченка О.І., Лащенка
В.Д.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 27 травня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до Державної фінансової
інспекції України та Державного
підприємства «Державне управління
комплексного забезпечення» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом до Державної
фінансової інспекції України про
поновлення на роботі і оплату за час
вимушеного прогулу, посилаючись на те,
що наказом №508-о від 18 серпня 2011 року
його було призначено директором
Державного підприємства «Державне
управління комплексного забезпечення»
на підставі контракту від 18 серпня 2011
року за №95, укладеного між сторонами.

01 листопада 2013 року наказом голови
Державної фінансової інспекції
України Андрєєва П.П. №864-о за порушення
пп.5.3.3 п.5.3 контракту №95 від 18 серпня 2011
року (зі змінами), а саме за порушення
статутної діяльності підприємства,
невиконання наказів і рішень Державної
фінансової інспекції України позивача
було звільнено із займаної посади
відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України та
достроково розірвано контракт.

Позивач звернувся до суду з
вищевказаним позовом, оскільки вважає
його звільнення незаконним та
безпідставним. ОСОБА_1 також посилався
на те, що наказ про його звільнення було
видано в період його тимчасової
непрацездатності, засвідченої у
встановленому законом порядку, без
його відома і ознайомлення під
розписку.

29 січня 2014 року представник позивача
ОСОБА_3 подала заяву про збільшення
позовних вимог, в якій просила
скасувати наказ голови Державної
фінансової інспекції України Андрєєва
П.П. за №864-о «Про звільнення ОСОБА_1»
від 01 листопада 2013 року, поновити його
на посаді директора Державного
підприємства «Державне управління
комплексного забезпечення», стягнути з
Державного підприємства «Державне
управління комплексного забезпечення»
на користь ОСОБА_1 середній заробіток
за час вимушеного прогулу.

Також позивач зазначав, що його
незаконне звільнення призвело до
нервової та психологічної напруги, він
був змушений прикласти додаткових
зусиль для організації свого життя та
життя сім'ї, у зв'язку з чим просив
відшкодувати завдану моральну шкоду в
розмірі 5 000 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 27 травня 2014
року відмовлено у задоволенні позовних
вимог.

В апеляційній скарзі з підстав
порушення судом норм матеріального і
процесуального права ставиться
питання про скасування рішення та
ухвалення нового, яким задовольнити
позовні вимоги.

Колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити, виходячи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 серпня 2011 року
між Головним контрольно-ревізійним
управлінням України в особі голови
Андрєєва П.П., який діяв на підставі
Положення про Головне
контрольно-ревізійне управління
України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 27
червня 2007 року за №884 та ОСОБА_1
укладено контракт №95, відповідно до
п.1.1 якого керівник зобов'язується
безпосередньо і через адміністрацію
підприємства здійснювати поточне
управління (керівництво)
підприємством, забезпечувати його
високоприбуткову діяльність,
ефективне використання і збереження
закріпленого за підприємством
державного майна, а орган управління
майном зобов'язується створювати
належні умови для матеріального
забезпечення і організації праці
керівника.

01 листопада 2013 року наказом голови
Державної фінансової інспекції
України Андрєєва П.П. №864-о за порушення
пп.5.3.3 п.5.3 контракту №95 від 18 серпня 2011
року (зі змінами), а саме за порушення
статутної діяльності підприємства,
невиконання наказів і рішень Державної
фінансової інспекції України позивача
було звільнено із займаної посади
відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України та
достроково розірвано контракт.

Пунктом 2.2 Контракту передбачено, що
керівник забезпечує складання в
установленому порядку річного з
поквартальною розбивкою фінансового
плану підприємства на кожний наступний
рік і подає його для затвердження
органу управління майном до 1 липня
року, що передує плановому, разом із
пояснювальною запискою щодо його
обґрунтування.

З доповідної записки заступника Голови
Держфінінспекції України Якушевича
Я.В. голові Держфінінспекції України
Андрєєву П.П. вбачається, що наявні
чисельні зауваження щодо складання та
подання на затвердження фінансових
планів ДП "ДУКЗ», що у порушення вимог
Мінекономіки України від 21 червня 2005
року №173 «Про затвердження порядку
складання, затвердження та контролю
виконання фінансових планів державних
підприємств, акціонерних, холдингових
компаній та інших суб'єктів
господарювання, у статутному фонді
яких більше 50 відсотків акцій (часток,
паїв) належить державі, та їх дочірніх
підприємств». Так, до Державної
фінансової інспекції України надійшло
звернення Підприємства від 20 червня 2013
року за №13/790 щодо затвердження змін до
фінансового плану на 2013 рік. Листом від
23 липня 2013 року Держфінінспекції
України було зобов'язано директора
підприємства ОСОБА_1 надати до 24 липня
2013 року пояснення причин відсутності у
2013 році запланованої діяльності
«Неспеціалізована оптова торгівля» та
обґрунтувати окремі витрати
підприємства, а саме укладені договори
на надання організаційно-технічних,
консультаційних, інформаційних та
юридичних послуг, підтвердження витрат
на утримання автомобілів на суму 180,4
тисяч гривень, які заплановані на 2013
рік, надати договори, укладені на
придбання об'єктів основних засобів
(розділ 9 фінансового плану),
обґрунтувати зменшення
середньомісячного тиражу журналу.

Проте, директором підприємства ОСОБА_1
доручення Держфінінспекції України не
виконано, а зазначено в листі від 24
липня 2013 року за підписом ОСОБА_1
прохання перенести термін надання цієї
інформації у зв'язку зі здачею
звітності. Також Держфінінспекцією
України у листі від 02 серпня 2013 року
директору ДП «ДУКЗ» було повідомлено
про непогодження зміненого
фінансового плану на 2013 рік та
доручалося виключити з нього
організаційно-технічні,
консультаційно-інформаційні та
юридичні послуги, а також зняти з
обслуговування автомобіль марки
«Тойота Ленд Крузер». У зв'язку з
невиконання доручення
Держфінінспекції України проект
фінансового плану був повернутий
підприємству 05 серпня 2013 року без
погодження.

Крім того, начальником Управління
планування, бухгалтерського обліку та
звітності Шевчуком І.В. надано
доповідну записку голові
Держфінінспекції України Андрєєву П.П.
про недоліки щодо надання проекту
фінансового плану, невиконання
доручення Держфінінспекції України
щодо виключення
організаційно-технічних,
консультаційно-інформаційних та
юридичних послуг, зазначено та
повідомлено, що станом на 19 серпня 2013
року ці вимоги не виконані.

Приведений у відповідність із
зауваженнями Держфінінспекції України
фінансовий план наданий ДП «ДУКЗ» лише
02 жовтня 2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що 09
серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ДП «ДУКЗ»
було укладено договір оренди
автомобіля «Тойота Ленд Крузер» (2012
року випуску, реєстраційний
номер:НОМЕР_1), який був нотаріально
посвідчений.

Листом від 05 серпня 2013 року ОСОБА_1
повідомив першого заступника голови
Держфінінспекції України про те, що
автомобіль марки «Тойота Ленд Крузер»
знято з обслуговування підприємства 19
липня 2013 року.

Відповідно до вимог ч.2 статті 799 ЦК
України договір найму транспортного
засобу за участю фізичної особи
підлягає нотаріальному посвідченню.

За статтею 654 ЦК України зміна або
розірвання договору вчиняється у такій
самій формі, що й договір, що змінюється
або розривається.

З додаткової угоди від 19 липня 2013 року
вбачається, що сторони договору оренди
автомобіля дійшли згоди про розірвання
договору оренди автомобіля №91 від 09
серпня 2012 року, укладеного між ДП
«ДУКЗ» та ОСОБА_1 Проте, всупереч
вищенаведеним вимогам законодавства
дана угода нотаріально не
посвідчувалася.

Відповідно до п.13 Порядку складання,
затвердження та контролю виконання
фінансового плану суб'єкта
господарювання державного сектору
економіки, затвердженого наказом
Мінекономіки України від 21 червня 2005
року за №173 відповідальність за
недостовірність та обґрунтованість
планування окремих показників несе
керівник підприємства згідно з
укладеним контрактом.

Судом також вірно вказано, що витрати
на утримання транспортних засобів у
Звіті про виконання фінансового плану
підприємства всупереч Положенню
(стандарту) бухгалтерського обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 31 грудня 1999 року
№318, Порядку складання, затвердження та
контролю виконання фінансових планів
державних підприємств, акціонерних,
холдингових компаній та інших
суб'єктів господарювання, у статутному
фонді яких більше 50 відсотків акцій
(часток, паїв) належить державі, та їх
дочірніх підприємств, затвердженого
наказом Міністерства економіки
України від 21 червня 2005 року №173 та
Плану рахунків бухгалтерського обліку
та інструкції про його застосування,
затвердженого наказом міністерства
фінансів України від 30 листопада 1999
року №291 занесено в розділи «Інші
операційні витрати» та «Витрати на
збут». Проте зазначені витрати мали
бути відображені у розділі «Витрати на
утримання транспорту» (в складі
адміністративних витрат).

За достовірність Звіту відповідно до
вимог законодавства несе
відповідальність керівник
підприємства, в даному випадку, ОСОБА_1,
який підписує даний звіт.

З копії доповідної записки Якушевича
Я.В. від 01 листопада 2013 року вбачається,
що директору ДП «ДУКЗ» ОСОБА_1 було
запропоновано надати пояснення щодо
систематичних порушень, недоліків в
роботі, проте останній відмовився
надавати такі пояснення, про що
директором Департаменту правової
роботи А.Г. Поповим, начальником
Управління внутрішнього аудиту В.В.
Лисенком та начальником Управління
персоналом О.М. Коворотною було
складено відповідний акт (а.с.41, т.1).

Враховуючи вищенаведене, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про відсутність підстав для визнання
незаконним звільнення позивача за п.8
ст 36 КЗпП України.

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України
особливою формою трудового договору є
контракт, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін (в
тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін. Сфера застосування
контракту визначається законами
України.

На контрактну форму трудового договору
не поширюється положення ст.9 КЗпП
України про те, що умови договорів про
працю, які погіршують становище
працівників порівняно із
законодавством України про працю, є
недійсними.

Таким чином, виходячи з особливостей
зазначеної форми договору, спрямованої
на створення умов для виявлення
ініціативності та самостійності
працівників з урахуванням їх
індивідуальних здібностей і
професійних навичок, при укладенні
контракту закон надав право сторонам
встановлювати їхні права, обов'язки та
відповідальність, зокрема, як
передбачену нормами Кодексу законів
про працю України, так і підвищену
відповідальність керівника та
додаткові підстави розірвання
договору.

Відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є підстави, зазначені в
контракті.

За ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за
п.5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці. Це
правило не поширюється на випадок
повної ліквідації підприємства,
установи, організації. Аналогічні
правила застосовуються і до випадків
звільнення працівника з підстав,
передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3
цієї норми).

У пункті 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
містяться роз'яснення про
недопустимість звільнення працівника
в період тимчасової непрацездатності,
а також у період перебування у
відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП України), які
стосуються як передбачених ст.ст.40, 41
КЗпП України випадків, так й інших
випадків, коли розірвання трудового
договору відповідно до чинного
законодавства провадиться з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. Разом з тим
зміст поняття «розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу» розкрито
законодавцем у п.4 ст.36 КЗпП України, до
якого віднесено лише звільнення з
підстав, передбачених ст.ст.40, 41 КЗпП
України. Це виключає охоплення змістом
терміну «розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу» будь-якого
іншого звільнення, підстава якого не
зазначена в ст.ст.40, 41 КЗпП України або
яке законодавець спеціально не
визначив як розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Крім того, суд першої інстанції беручи
до уваги вищенаведені норми, прийшов до
вірного висновку, що між сторонами
виник спір з приводу припинення
трудового договору з працівником з
підстав, передбачених контрактом (п.8
ст.36 КЗпП України), а не у зв'язку зі
звільненням працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу, і норми ч.3 ст.40 КЗпП України на
ці правовідносини не поширюються.

Згідно зі ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Протее, судом не встановлено та
позивачем не надано доказів щодо
заподіяння йому моральної шкоди.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України визначено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

З огляду на вищенаведене, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку,
відмовивши у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,
оскільки зазначені вимоги є
необгрунтованими та не доведеними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
про порушення судом норм матеріального
і процесуального права безпідставні,
спростовуються матеріалами справи та
висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та
враховуючи, що обставини справи судом
встановлені відповідно до наданих
пояснень сторін та письмових доказів,
що містяться в матеріалах справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення постановлене з дотриманням
вимог матеріального і процесуального
права, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 27 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської
області набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:
Олійник В.І.

Судді:
Сліпченко О.І.

Лащенко В.Д.