АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/129/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Єлісєєва Т.Ю. Доповідач -
Григорченко Е.І. Категорія 21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Видюковій В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 20
серпня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, 3-і особи - Сьома
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, ОСОБА_2, про визнання
недійсним договору дарування,

встановив:

ОСОБА_2 звернулося з апеляційною
скаргою на рішення Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська
від 20.08.2013 року, де ставить питання про
його скасування та ухвалення нового,
посилаючись на те, що рішення ухвалено
з порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 20.08.2013
року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні
позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що
в період шлюбу ОСОБА_7 зареєстрував
дружину ОСОБА_2 та неповнолітню доньку
ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1.

З 2003 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, які
є батьками неповнолітньої ОСОБА_8,
розірвано.

На вимогу ОСОБА_4 позивач з
неповнолітньою ОСОБА_8 виселились зі
спірної квартири.

22 листопада 2005 року ОСОБА_4 разом з
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подарували ОСОБА_3
квартиру АДРЕСА_1, яка належала їм на
праві власності (а.с.6,7,28).

Враховуючи встановлені обставини,
вимоги законодавства, суд першої
інстанції прийшов до висновку про
відмову у позові, оскільки договір
дарування квартири АДРЕСА_1 від 22.11.2005
року, був вчинений ОСОБА_4 у
відповідності до діючого
законодавства, і перешкод для вчинення
правочину не існувало.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг і заявлених
вимог, апеляційний суд не находить
підстав для задоволення скарги та
скасування рішення суду з наступних
підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному об'ємі з'ясував права
та обов'язки сторін, обставини справи,
перевірив доводи сторін та дав їм
належну правову оцінку. Висновки суду
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями самих сторін.

При вище наведених обставинах справи,
суд першої інстанції, відповідно до
ст.ст. 215, 224 України, ч. 2 ст. 12 Закону
України "Про власність", ст. 17 Закону
України "Про охорону дитинства",ст. ст.
10, 11, 60 ЦПК України, прийшов до
обґрунтованого висновку про відмову у
позові.

Приведені в апеляційній скарзі
відповідачем доводи, що на час
укладення договору дарування
необхідна була згода органу опіки та
піклування, не можуть бути підставою
для скасування рішення суду з
наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 12 Закону України "Про
власність", який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
однією з підстав виникнення права
приватної власності є одержання майна
внаслідок успадкування або укладення
інших угод, не заборонених законом.

Отже, власники спірної квартири мали
право на власний розсуд розпорядитися
нею.

Стаття 17 Закону України "Про охорону
дитинства", на яку посилався позивач,
містить заборону відмовлятися від
належних дитині майнових прав (зокрема,
відчужувати належне дітям майно) без
згоди органу опіки та піклування,
недотримання цієї вимоги є підставою
для визнання договорів щодо відчуження
майна недійсними.

Проте судом установлено, що будь-яка
частка дитини в праві власності на
спірну квартиру відсутня.

Посилання апелянта на ст. 12 Закону
України від 2 червня 2005 року N 2623-IV "Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей", яка
вимагає попередньої згоди органу опіки
і піклування для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право користування якими мають
безпритульні діти, не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки положення
зазначеного закону діє з 1 січня 2006 року
і на договори, укладені до цієї дати, не
поширюються (стаття 58 Конституції
України).

Доводи апелянта, що відповідач
ОСОБА_4 має заборгованість по
аліментам, не можуть бути підставою для
скасування рішення суду, оскільки вони
не є суттєвими для вирішення спору.

Допущені судом порушення вимог норм
процесуального права, на які
посилається позивач (щодо виклику
відповідача, залучення прокурора,
порушення строків розгляду справи,
витребування договору і т.п.), не
вплинули на законність правильного по
суті рішення суду.

Інші доводи, приведені в
апеляційній скарзі, не можуть бути
підставою для скасування рішення суду,
оскільки вони зводяться до іншої
оцінки фактичних обставин справи, яка
відрізняється від зробленої судом
першої інстанції оцінки і висновків
суду не спростовують.

Районний суд розглянув справу у
відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11
ЦПК України про змагальність сторін та
диспозитивність цивільного
судочинства, в межах заявлених вимог та
на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити,
а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 20
серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

СУДДІ: