22-ц/775/1283/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Папаценко П.І.
У Х В А Л А

Іменем України

21 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого судді Баркової
Л.Л.

суддів Мироненко І.П., Мальцевої
Є.Є.

при секретарі Бельченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
Жовтневий РВ Маріупольського МУ ГУ МВС
України в Донецькій області про
усунення перешкод в користуванні
квартирою, визнання осіб такими, що
втратили право користування житлом,
зняття їх з реєстраційного обліку та
виселення за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
11 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 11
квітня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2
задоволено частково. Визнано ОСОБА_2
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1,
що належить на праві власності ОСОБА_1
Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1
права користування та розпорядження
цією квартирою та виселено ОСОБА_2 із
неї. В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Зазначене рішення вже переглядалось
апеляційним судом 02.07.2014 року за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_2 та залишено без зміни.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилаючись на порушення норм
матеріального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив скасувати рішення суду та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції. Посилався на те,
що він, як власник АДРЕСА_2 у 2011 році
уклав з відповідачем ОСОБА_2 договір
оренди, строк дії якого не скінчився,
оскільки при переході права власності
до іншої особи договір найму не втрачає
сили і він мав отримувати від нього
орендну плату. Між тим, суд не
притягнув його до участі у справі та
порушив законні права та інтереси.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України суд
розглядає справу у відсутності
позивачки ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,
її представника ОСОБА_4, апелянта
ОСОБА_3, представника Жовтневого РВ
Маріупольського МУ УМВС України, які
повторно не з'явились в судове
засідання про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином, про що свідчать виписки із
журналу отримання телефонограм та
поштові повідомлення.
(а.с.157,-162,168,170,172,178) Від ОСОБА_1 надійшла
заява про розгляд справи в її
відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивачки, ОСОБА_5, який
заперечував проти задоволення скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності із положеннями
ст.308 ЦПК України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
виходив із того, що право власності
ОСОБА_1 на спірну квартиру поновлено з
2003 року, зміни власника квартири не
сталося, за рішенням суду її
витребувано у ОСОБА_3, а тому у
позивачки відсутні будь-які
зобов'язання за договором оренди,
ОСОБА_2 без законних підстав
користується квартирою, чим
порушуються права власника.

З таким висновком суду не можна не
погодитись.

Згідно зі ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 770 ЦК України
у разі зміни власника речі, переданої у
найм, до нового власника переходять
права та обов'язки наймодавця.

Тобто, зазначеною нормою закону
передбачено правонаступництво у разі
зміни власника речі, переданої у найм.

Як вбачається зі справи,
звертаючись у січні 2014 року до суду з
даним позовом, позивачка ОСОБА_1
просила усунути перешкоди в
користуванні та розпорядженні
квартирою АДРЕСА_2, визнати ОСОБА_2
таким, що втратив право користування
нею, зняти його з реєстраційного обліку
та виселити з цієї квартири, яку
придбано на її ім'я в 1994 році, потім
незаконно відчужено, але за судовим
рішенням право власності повернуто та
зареєстровано в Державному реєстрі
16.12.2013 року.

Відповідно до положень статті 60,
ч.3 ст.61 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як встановлено судом, за договором
купівлі-продажу від 28 липня 1994 року на
ім'я ОСОБА_1 була придбана квартира
АДРЕСА_1. 16 грудня 2003 року її
представником за довіреністю, ОСОБА_5
було укладено договір міни цієї
квартири на квартиру АДРЕСА_2, а 25
грудня 2003 року подаровано ОСОБА_6

У вересні 2006 року ОСОБА_1 і ОСОБА_5
звернулись до суду з позовом про
визнання недійсним договору дарування
квартири ОСОБА_6

До розгляду справи за цим позовом
ухвалою Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
06 квітня 2009 року, яка скасована ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 21 січня 2013 року, було визнано мирову
угоду між ОСОБА_6 і її батьком, ОСОБА_2,
за умовами якої ОСОБА_6 в рахунок боргу
передала у власність ОСОБА_2 квартиру
АДРЕСА_2 (а.с.6).

За договором купівлі-продажу від 06
грудня 2011 року ОСОБА_2 продав зазначену
квартиру ОСОБА_3, який зареєстрував
право власності в Реєстрі прав
власників 11 липня 2012 року, що
підтверджується довідкою БТІ
м.Маріуполя. (а.с. 5).

За договором оренди від 25 грудня
2011 року, ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 в оренду
спірну квартиру на строк до 20 грудня
2014 року (а.с. 54-56).

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
30 грудня 2010 року, яке залишено без змін
ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 26 травня 2011 року, було
задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про
визнання недійсною довіреності,
виданої 24 квітня 2003 року від її імені
ОСОБА_5 і відмовлено у визнанні
недійсним договору від 16 грудня 2003 року
дарування спірної квартири від її
імені ОСОБА_6

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 травня 2012 року
рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
30 грудня 2010 року і ухвала Апеляційного
суду Донецької області від 26 травня 2011
року були скасовані і справа
направлена на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Рішенням Апеляційного суду
Донецької області від 05 листопада 2013
року скасовано рішення Жовтневого
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 30 вересня 2013 року
в частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_1, визнано недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_2 Донецької
області, укладений 25 грудня 2003 року
ОСОБА_5 від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 і
витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
зазначену квартиру (а.с. 71-74).

Згідно витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно 16 грудня
2013 року зареєстровано право власності
ОСОБА_1 на цю квартиру (а.с. 4).

За повідомленням відділу
громадянства, реєстрації, міграції
фізичних осіб Жовтневого РВ ММУ ГУ МВС
України в Донецькій області ОСОБА_2
знятий з реєстраційного обліку з
адреси спірної квартири 24 січня 2014 року
(а.с. 35).

З урахуванням наведеного, та
приймаючи до уваги, що договір оренди
спірної квартири між ОСОБА_3 і ОСОБА_2
було укладено в період, коли квартира
вибула з володіння власника ОСОБА_1, яка
є інвалідом першої групи, поза її волею,
і рішенням суду відновлено її право
власності на квартиру, що за судовими
рішеннями, які набрали законної сили,
спірну квартиру витребувано у ОСОБА_3,
а ОСОБА_2 виселено із квартири та
визнано таким, що втратив право
користування нею, що перед ними у
позивачки відсутні будь-які
зобов'язання за договором оренди,
колегія суддів вважає, що оскаржуваним
судовим рішенням права ОСОБА_3 не
порушено, оскільки в даному випадку
сталася не зміна власника квартири, а
відновлено право власності
попереднього власника з 2003 року. Більш
того, встановлено, що право власності
на квартиру було зареєстровано за
ОСОБА_3 в Реєстрі прав власників після
укладення договору оренди.

Приведені в апеляційній скарзі
доводи зазначених висновків суду не
спростовують, вони ідентичні доводам
апеляційної скарги ОСОБА_2 (а.с.96-97),
зводяться до повторної переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду.
Відповідно до положень ст.212 ЦПК
України виключне право оцінки доказів
належить суду, який має оцінити докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні належних у справі доказів
в їх сукупності.

Належних і допустимих доказів, які б
спростовували висновки суду та
свідчили про неправильне застосування
норм матеріального права та порушення
процесуального законодавства, ОСОБА_3
не наведено. ОСОБА_1 заявлено спір про
усунення перешкод у реалізації права
власності на майно, яке вибуло поза її
волею.

Відповідно до положень ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
передачу справи на новий розгляд до
суду першої інстанції, про що просить
апелянт, не передбачено.

Оскаржуване рішення відповідає
вимогам ст.ст.10,60,213-214 ЦПК України,
ст.ст.391,770 ЦК України і підстав для його
скасування не має.

З урахуванням наведеного,

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 11
квітня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів безпосередньо
до суду касаційної інстанції.

Судді