У х в а л а

іменем україни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом заступника
Тернопільського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері в
інтересах держави в особі Міністерства
оборони України до державного
господарського об'єднання концерну
«Військторгсервіс» та ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення
Чортківського районного суду
Тернопільської області від 09 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 11 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року заступник
Тернопільського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
звернувся до суду в інтересах держави в
особі Міністерства оборони України із
указаним позовом, посилаючись на те, що
20 вересня 2008 року державне
господарське об'єднання концерн
«Військторгсервіс» (далі - ДГОК
«Військторгсервіс») продало ОСОБА_3
комплекс об'єктів нерухомості, який
складається з їдальні № 6 під літ. «А»,
загальною площею 367,5 кв. м,
кондитерського цеху під літ. «А»,
загальною площею 132,4 кв. м, сараїв під
літ. «Б» та літ. «В», що розташовані по
АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що
представник концерну, який підписав
указаний договір, не мав права на
відчуження зазначеного майна без
дозволу Міністерства оборони України
та Фонду державного майна України, а
такого дозволу міністерство та фонд не
надавали, раніше наданий дозвіл було
скасовано, прокурор просив визнати
зазначений договір купівлі-продажу
недійсним.

Рішенням Чортківського районного суду
Тернопільської області від 09 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 11 лютого 2014 року, позов
заступника Тернопільського прокурора
задоволено. Визнано договір
купівлі-продажу комплексу, що
розташований по АДРЕСА_1, укладений 20
вересня 2008 року між ДГОК
«Військторгсервіс» та ОСОБА_3,
недійсним. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4 - просить скасувати судові
рішення, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, й ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що оспорений договір
купівлі-продажу було укладено ОСОБА_5,
який діяв від імені продавця, за
довіреністю, яка втратила чинність, та
за відсутності дозволу Міністерства
оборони України та Фонду державного
майна України на відчуження
нерухомості, як того вимагає Закон
України «Про управління об'єктами
державної власності» та Порядок
відчуження об'єктів державної
власності, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 06
червня 2007 року № 803, тобто за
відсутності належних повноважень на
укладення такого договору
купівлі-продажу майна.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що довіреністю від
04 жовтня 2004 року Міністерство оборони
України уповноважило начальника
Головного управління торгівлі тилу
Міністерства оборони України Пукіра
П.Н. на надання від імені міністерства
підприємствам (установам) військової
торгівлі висновків (дозволів) на
передачу в оренду (найм), списання з
балансу, застосування прискореної
амортизації та відчуження майна, що
закріплене за ними на праві
господарського відання.

12 травня 2005 року зазначену довіреність
Міністерства оборони України було
відкликано.

12 вересня 2007 року генеральний директор
концерну «Військторгсервіс» Пікур Н.П.
надав довіреність начальнику філії
Управління торгівлі Західного
оперативного командування ОСОБА_5, якою
уповноважив укладати договори щодо
відчуження майна та представляти його
інтереси.

04 серпня 2008 року Управління торгівлі
Західного оперативного командування
уклало із Рівненською міжрегіональною
універсальною товарно-майновою біржею
«Прайс» договір про надання послуг
проведення аукціону (прилюдних торгів)
з продажу нежитлових приміщень «А-1»,
загальною площею 499,9 кв. м, розташованих
по АДРЕСА_1.

Переможцем прилюдних торгів,
проведених 06 вересня 2008 року, з продажу
зазначеного майна, став ОСОБА_3, з яким
ОСОБА_5, діючи від імені ДГОК
«Військторгсервіс», 20 вересня 2008 року
уклав договір купівлі-продажу
комплексу об'єктів нерухомості, що
розташований по АДРЕСА_1 та складається
із їдальні № 6 під літ. «А», загальною
площею 367,5 кв. м, кондитерського цеху
під літ. «А», загальною площею 132,4 кв. м,
сараїв під літ. «Б» та літ. «В».

Відповідно до ч. 3 ст. 249 ЦК України права
та обов'язки щодо третіх осіб, що
виникли внаслідок вчинення правочину
представником до того, як він довідався
або міг довідатися про скасування
довіреності, зберігають чинність для
особи, яка видала довіреність, та її
правонаступників. Це правило не
застосовується, якщо третя особа знала
або могла знати, що дія довіреності
припинилася.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК
України не дали належної оцінки
дозволу на відчуження спірного майна,
виданому 12 листопада 2004 року
начальником Головного управління
торгівлі тилу Міністерства оборони
України Пукіром П.Н. державному
підприємству Міністерства оборони
України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»,
тобто до відкликання довіреності; не
перевірили, чи втратив цей дозвіл
чинність після відкликання у травні 2005
року довіреності Міністерства оборони
України від 04 жовтня 2004 року у
контексті ст. ст. 248, 249 ЦК України.

Висновок судів про те, що дозвіл на
відчуження майна від 12 листопада 2004
року втратив чинність у результаті
припинення підприємства, якому він був
виданий, є передчасним, оскільки згідно
з ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа
припиняється в результаті
реорганізації (злиття, приєднання,
поділу, перетворення) або ліквідації. У
разі реорганізації юридичних осіб
майно, права та обов'язки переходять до
правонаступників.

Встановивши, що внаслідок
реорганізації Головного управління
торгівлі тилу Міністерства оборони
України його правонаступником стало
ДГОК «Військторгсервіс», суди не
врахували, що до нього перейшли всі
права та обов'язки реорганізованого
підприємства, у тому числі й щодо
дозволу на відчуження майна від 12
листопада 2004 року.

Передчасним та таким, що здійснено без
належної оцінки доказів і встановлених
фактичних обставин, від яких залежить
правильне вирішення спору, є також
висновок судів про те, що спірне майно
було продано з порушенням Порядку
відчуження об'єктів державної
власності, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 06
червня 2007 року № 803, оскільки дозвіл на
відчуження спірного майна було видано
до затвердження цього Положення, а
згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції закони та
інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Частиною 3 ст. 92 ЦК встановлено, що орган
або особа, яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені, зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Суди наведеного не врахували, у
порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України
належним чином не перевірили та не
встановили, чи був обізнаний ОСОБА_3 про
наявність або відсутність у
представника власника майна
повноважень на його відчуження, не дали
належної оцінки його твердженням, що
повноваження продавця мали перевіряти
Рівненська міжрегіональна
універсальна товарно-майнова біржа
«Прайс», яка проводила прилюдні торги з
продажу нерухомості, та нотаріус, який
посвідчував договір купівл-продажу.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення
або оспорювання.

У відповідності до цивільного
законодавства особа, яка вважає, що її
речові права порушено, має право
звернутися до суду як з позовом про
визнання відповідної угоди недійсною (
ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК
України).

За загальним правилом ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК
України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК
України.

Такі роз'яснення надані судам у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», які апеляційним судом до
уваги не взято.

Указаний правовий висновок також
викладений у постанові Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року № 6-95цс13 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

Прокурор звернувся до суду в інтересах
держави в особі Міністерства оборони
України, яке не було стороною
оспореного договору купівлі-продажу.

Наведеного суди не врахували, не
встановили в який спосіб підлягає у
разі порушення захист прав
Міністерства оборони України, у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України доводів сторін по суті
позовних вимог не перевірили; фактичні
обставини справи, від яких залежить
правильне вирішення спору, належним
чином не встановили; не визначились які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Чортківського районного суду
Тернопільської області від 09 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 11 лютого 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська