Справа № 369/6034/14-ц
Провадження №2/369/2692/14
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

24.07.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області в
складі

головуючої судді
Медвідь Н.О.

при секретарі
Ткаченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа
служба у справах дітей
Києво-Святошинської РДА про надання
дозволу на виготовлення проїзного
документу дитини для виїзду за кордон
без годи батька і надання дозволу на
тимчасовий виїзд за межі України без
згоди другого з батьків, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
даним позовом, посилаючись на те, що
вона уклала із відповідачем шлюб
30.04.1989.У шлюбі у сторін народився син:
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Навесні 2012 року відповідач поїхав, як
він повідомив у відрядження на
заробітки до південної Азії, а саме у
Камбоджу. Згодом з відповідачем пропав
зв'язок на тривалий час. Наприкінці
літа 2012 року вона дізналась, що
відповідач був затриманий поліцією на
території Демократичної
Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка за
вчинення кримінального злочину.

МЗС України повідомило їй, що за
інформацією Посольства України в Індії
відповідач затриманий поліцією
Шрі-Ланки та підозрюється у
несанкціонованому отриманні грошових
коштів через мережу банкоматів
місцевих банків із застосуванням
підробних банківських карток.

З листа від 10.06.2014 Посольство України в
Індії повідомило їй, що відповідач був
засуджений 27.06.2013 Верховним Судом
Демократичної Соціалістичної
Республіки Шрі-Ланка до двох років
позбавлення волі та сплати штрафу в
розмірі 5,2 млн. ланкійських рупій. На
даний момент відповідач відбуває
покарання у ланкійській в'язниці
Велікада.

Посольство не може допомогти позивачу
отримати нотаріальну згоду від
відповідача на виготовлення проїзного
документу дитини для виїзду за кордон і
надання дозволу на тимчасовий виїзд за
межі України дитини сторін.

Дитина сторін маючи бажання та право на
вільне пересування не може виїхати за
кордон ані на відпочинок, ані на
навчання, адже його батько не може
надати йому відповідний документ.

Тому просила надати дозвіл на
виготовлення проїзного документу та
тимчасовий виїзд за межі України
дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу
батька ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2. Надати
дозвіл на тимчасовий виїзд за межі
України дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без
згоди і супроводу батька ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_2, в супроводі матері ОСОБА_1
ІНФОРМАЦІЯ_3, або без такого, до
досягнення дитиною шістнадцятиріччя.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав.

Відповідач в судове засідання не
з»явився, про день слухання справи
повідомлявся, але на даний час
перебуває в місцях позбавлення волі за
межами України. Зі згоди представника
позивача, суд ухвалює рішення при
заочному розгляді справи, що
відповідає положенням ст. 224 ЦПК
України.

Третя особа в судове засідання не
з»явилась, згідно заяви просила
слухати справу у свою відсутність.

Суд, вислухавши представника позивача,
вивчивши матеріали справи, в позові
відмовляє з наступних підстав:

Судом встановлено, що сторони уклали
шлюб 30.04.1989, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу від
30.04.1989, НОМЕР_1 виданим Палацом
реєстрації шлюбів та новонароджених в
м. Києві.

У шлюбі у сторін народився син: ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження виданим
29.12.1999, НОМЕР_2, Відділом реєстрації
актів громадянського стану Жовтневого
районного управління юстиції у м.
Києві.

Листом від 10.06.2014 № 6152/19-091-Ззг
Посольства України в Індії
підтверджується що відповідач був
засуджений 27.06.2013 Верховним Судом
Демократичної Соціалістичної
Республіки Шрі-Ланка до двох років
позбавлення волі та сплати штрафу в
розмірі 5,2 млн. ланкійських рупій. На
даний момент відповідач відбуває
покарання у ланкійській в'язниці
Велікада (м. Коломбо, ДСР Шрі-Ланка).

Тому , як пояснив представник позивача
в судовому засіданні, дитина сторін
маючи бажання не може виїхати за кордон
ані на відпочинок, ані на навчання,
оскільки його батько не може надати
йому відповідний документ.

Право на свободу пересування має
первинне закріплення у ст. 33
Конституції України, ст. 13 Загальної
декларації прав людини, ст. 2 Протоколу N
4 Конвенції про захист прав і основних
свобод людини, ст. 12 Міжнародного пакту
про громадянські та політичні права та
ст. 313 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ч. З ст. 313 Цивільного
Кодексу України фізична особа, яка не
досягла шістнадцяти років, має право на
виїзд за межі України лише за згодою
батьків (усиновлювачів),
піклувальників та в їхньому супроводі
або в супроводі осіб, які уповноважені
ними. Згідно ч. 4 цієї ж статті фізична
особа може бути обмежена у здійсненні
права на пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Згідно ст. 4 Закону України "Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України" та постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року N 57 "Про затвердження Правил
перетинання державного кордону
громадянами України" виїзд за межі
України громадянина, який не досяг
16-річного віку, і без згоди та супроводу
другого з батьків може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження
Правил перетинання державного кордону
громадянами України", встановлено, що
виїзд за межі України громадян, які не
досягли 16-річного віку, у супроводі
одного з батьків або у супроводі осіб,
які уповноважені одним із батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо другий
з батьків не перебуває у пункті
пропуску через державний кордон.

Відповідно до ст. 155 СК України,
здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини.

Правила перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджені Постановою Кабінету
Міністрів України від 27.01.1995 № 57 із
змінами і доповненнями, передбачають,
що перетинання державного кордону для
виїзду за межі України громадянами, які
не досягли 16- річного віку,
здійснюються лише за згодою обох
батьків (усиновлювачів) та в їх
супроводі або в супроводі осіб,
уповноважених ними, які на момент
виїзду з України досягли 18-річного
віку.

На виїзд за межі України громадян, які
не досягли 16-річного віку, в супроводі
одного з батьків, згода другого з
батьків не вимагається у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Статтею 18 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, передбачено, що оформлення
паспорта/проїзного документа
здійснюється на підставі заяви батьків
(законних представників батьків чи
дітей), а у разі, коли батьки не
перебувають у шлюбі між собою, - того з
них, з ким проживає дитина, справжність
підпису яких засвідчено нотаріально.
За наявності заперечень одного з
батьків документ може бути оформлено
на підставі рішення суду.

У відповідності до ч. 3 ст. 313 ЦК України,
фізична особа, яка досягла шістнадцяти
років, має право на вільний самостійний
виїзд за межі України.

У ст. 141 СК України визначена рівність
прав і обов'язків батьків відносно
дитини. Таке своє право, зокрема щодо
спільної поїздки з дитиною на
відпочинок закордон, Позивач
реалізувати не може по причині
відсутності згоди Відповідача і, як
вбачається з листів МЗС України,
фактичної неможливості отримання
такої згоди.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що
загальними засадами цивільного
законодавства є: 1) неприпустимість
свавільного втручання у сферу
особистого життя людини; 2)
неприпустимість позбавлення права
власності, крім випадків, встановлених
Конституцією України та законом; 3)
свобода договору; 4) свобода
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом; 5) судовий захист
цивільного права та інтересу; 6)
справедливість, добросовісність та
розумність.

Статтею 15 ЦК України визначено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Суд може захистити цивільне
право або інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.
Суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу особи в
разі порушення нею положень частин
другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Зважаючи на позицію Верховного Суду
України, викладену у Постанові Пленуму
«Про судове рішення у цивільній
справі» № 14 від 18 грудня 2009 року,
оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Аналізуючи вище перелічені правові
норми та рекомендації Верховного суду
України в розрізі наданих суду
матеріалів, суд вважає, що перше, що
повинна була довести суду позивач, це
наявність у неї прав, свобод чи
інтересів, які були порушені, невизнані
чи оспорені відповідачем.

Проте, з огляду на наявні в справі
матеріали, відповідач не може
заперечувати чи не заперечувати проти
виїзду дитини сторін за кордон, тобто
представником позивачки не доведено, у
чому саме полягає порушення її прав, ,
якщо відповідач перебуває за межами
України, не доведено факту
протиправної поведінки його , та
причинний зв»язок з можливим
порушенням прав та законних інтересів
позивача, про що зазначено вище,
обставини, на які посилається
представник позивача не передбачені
діючим законодавством як підстави для
задоволення позовних вимог..

Тобто, представник позивача не довів
тих обставин на які посилався як на
підставу позовних вимог, не надав
докази в обґрунтування позовних вимог,
що є його обов»язком відповідно до
засад змагальності процесу за ст.. 10
ЦПК України . При цьому суд створив всі
умови для змагального процесу ,
роз»яснював представнику позивача
його права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх
сукупності, дійшов висновку про
необґрунтованість та недоведеність
вимог позивача, оскільки вони
відповідають вимогам ст.. ст.57-59 ЦПК
України.

Враховуючи наведене на підставі ст.ст.
313 ЦК України, ЗУ «Про порядок виїзду з
України і в»їзду в Україну громадян
України» керуючись ст. ст.10, 11, 209, 212-215
ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа
служба у справах дітей
Києво-Святошинської РДА про надання
дозволу на виготовлення проїзного
документу дитини для виїзду за кордон
без годи батька і надання дозволу на
тимчасовий виїзд за межі України без
згоди другого з батьків, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Києво-Святошинський районний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив за письмовою
заявою відповідача поданою протягом 10
днів з дня отримання його копії.

Суддя: