Справа № 442/5412/13
Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/783/3683/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук
Категорія справи: 6
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Кабаль І.І.,

при секретарі Данилик І.І.

за участю ОСОБА_3, представника
відповідача Кулиняк С.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 20 серпня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_5 до
Дрогобицької міської ради про визнання
права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 20 серпня 2013
року позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано
за нею право власності на нежитлове
приміщення торгового павільйону літ
"Г-1" пл.33,9 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1

Вищезгадане рішення в апеляційному
порядку оскаржив ОСОБА_3. Вважає
рішення суду незаконним, оскільки таке
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи при
недоведених обставинах, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими. Просить оскаржуване
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в позові відмовити.
Звертає увагу, що оскаржуване рішення
порушує його права як власника ринку
"Володар" по АДРЕСА_1 на якому розміщено
спірний кіоск та належного
землекористувача земельної ділянки,
яка надана йому під організацію ринку
на підставі договору оренди землі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення із
наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням осіб, в межах заявлених
ними вимог на підставі доказів, кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Проте, зазначеним вимогам закону
рішення суду першої інстанції не
відповідає.

Задовольняючи позов, районний суд
виходив з того, що позивачем здійснено
самочинне будівництво без порушення
будівельних норм, власник земельної
ділянки не заперечує проти спірного
будівництва та що таке будівництво не
суперечить суспільним інтересам, не
порушує прав інших осіб.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту права подання
позову про визнання права власності на
самочинне будівництво, позивач в силу
ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу своїх
вимог.

Судом встановлено, що земельна ділянка
площею 1960 м.кв. на якій розміщений
міні-ринок «Володар» по АДРЕСА_1, де
знаходиться і спірний металевий кіоск,
передана на 3 роки у платне
користування апелянта ОСОБА_3
відповідно до договору оренди землі,
укладеного 18.02.2009 року між Дрогобицькою
міською радою та підприємцем ОСОБА_3

Рішенням 25 сесії 6 скликання
Дрогобицької міської ради від 09.11.2012
року № 784 продовжено ФОП ОСОБА_3 термін
оренди земельної ділянки для
обслуговування території міні-ринку
"Володар" строком на 3 роки (а.с. 59).

01.03.2011 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_5
укладено договір № 31 оренди торгового
місця НОМЕР_1, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 «Міні-ринок «Володар»,
для торгівлі продовольчих товарів (а.с.
33).

Рішенням 42 сесії 6 скликання
Дрогобицької міської ради від 31 січня
2014 року №1250 продовжено термін дії
рішення міської ради від 09.11.2012 року №
784 ФОП ОСОБА_3 про продовження терміну
оренди земельної ділянки для
обслуговування території міні-ринку
"Володар" строком на 3 роки.

ОСОБА_5, звертаючись до суду із позовом
про визнання права власності на
самовільно побудоване нежитлове
приміщення торгового павільйону літ.
"Г-1" пл. 33,9 кв.м., що знаходиться в
АДРЕСА_1, на земельній ділянці яка
належить Дрогобицькій міській раді,
стверджувала, що таке самочинне
будівництво не порушує будівельних
норм та правил, вважає, що воно не
суперечить суспільним нормам і не
порушує прав інших осіб.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦК України, самочинним
вважається будівництво житлового
будинку, будівлі, споруди, іншого
нерухомого майна, якщо вони збудовані
на земельній ділянці, що не була
відведена особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил.

Статтею 28 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності"
надано визначення тимчасової споруди
торгівельного, побутового,
соціально-культурного чи іншого
призначення для здійснення
підприємницької діяльності, а саме - це
одноповерхова споруда, що
виготовляється з полегшених
конструкцій з урахуванням основних
вимог до споруд, визначених технічним
регламентом будівельних виробів,
будівель і споруд, і встановлюється
тимчасово, без улаштування
фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення
підприємницької діяльності може мати
закрите приміщення для тимчасового
перебування людей (павільйон площею не
більше 30 квадратних метрів по
зовнішньому контуру) або не мати такого
приміщення.

Розміщення малих архітектурних форм
здійснюється відповідно до Закону
України "Про благоустрій населених
пунктів".

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України
"Про благоустрій населених пунктів"
мала архітектурна форма - це елемент
декоративного чи іншого оснащення
об'єкта благоустрою. До малих
архітектурних форм належать, зокрема
павільйони.

В свою чергу, відповідно до абзацу 7 п. 4
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 22 червня 2011 р. №
703 (який був чинним станом на серпень 2013
року), не підлягають державній
реєстрації речові права та їх
обтяження на малі архітектурні форми,
тимчасові, некапітальні споруди, що
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких є неможливим без їх
знецінення та зміни призначення.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить висновку, що об'єкти
нерухомого майна, право власності на
які може бути визнано в порядку ст. 376 ЦК
України, мають бути капітального типу,
а не тимчасовими, що є характерним для
малих архітектурних форм і тимчасових
споруд для провадження
підприємницької діяльності.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції, як таке, що ухвалене за
неправильного застосування норм
матеріального та процесуального права,
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

За наведеного, колегія суддів
приходить до висновку, що висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, що призвело до
неправильного вирішення справи, а тому
на думку колегії суддів рішення
районного суду слід скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у позові
ОСОБА_5 - відмовити.

Згідно з вимогами ч.1 ст.88 ЦПК
України, стороні на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Частино 3 ст. 88 ЦПК України
передбачено, якщо позивача на користь
якого ухвалено рішення, звільнено від
сплати судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Оскільки ОСОБА_3 звільнений від
сплати судового збору і такого не
сплачував, такий підлягає стягненню з
позивача в користь держави.

Керуючись ст.ст.88, 303, 304 п.2 ч.1 ст. 307, п. 1
ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 319, 325 ЦПК
України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 20 серпня 2013 року скасувати
і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_5
у задоволенні її позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь
держави судовий збір в розмірі 121 грн. 80
коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
О.Я.
Мельничук

Судді:
Н.П. Крайник

І.І. Кабаль