Справа № 465/298/13
Головуючий у 1 інстанції: Кузь
Провадження № 22-ц/783/102/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Олексіва
О.А.,

з участю ОСОБА_2, яка
представляє інтереси свої та ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 14 травня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
третя особа - п'ята Львівська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_2, що на
підставі довіреностей діє від імені
позивачів, про визнання недійсним
заповіту, визнання недійсним витягу
про реєстрацію прав власності на
спадкову квартиру, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, визнання спадкоємцями
першої черги та визнання права
власності на частку квартири, -

в с т а н
о в и л а:

В листопаді 2010 року позивачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 звернулися в суд з позовом до
ОСОБА_8, третя особа п'ята Львівська
державна нотаріальна контора, ОСОБА_2,
що на підставі довіреностей діє від
імені позивачів, про визнання права
власності на спадкове майно.

В судовому засіданні позивачі уточнили
свої вимоги, просять визнати
недійсними заповіт, витяг про
реєстрацію прав власності на спадкову
квартиру, свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, визнати їх
спадкоємцями першої черги та визнати
право власності на частку квартири. В
обґрунтування позовних вимог
посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
ОСОБА_4, який був їх дідусем. Після його
смерті відкрилася спадщина на 1/2 паю
спірної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їх
батько ОСОБА_10. На день смерті батька
вони разом з ним та матір'ю проживали у
кооперативній квартирі АДРЕСА_1,
загальною площею 77, 6 м. кв., житловою
площею 58, 3 м. кв. Під час проживання у
спірній квартирі, батьками в грудні 1985
року було сплачено пайові внески в сумі
478,40 крб. від загальної суми 8145 крб.
Різницю від загальної суми було
сплачено ОСОБА_11 та ОСОБА_4 На той час
спадкоємцями за законом першої черги,
згідно із вимогами ст. 529 ЦК України (в
редакції 1963 року), який діяв в цей час, в
рівних частках були: вони - ОСОБА_3,
ОСОБА_4, їх матір ОСОБА_2, бабуся ОСОБА_11,
тітка ОСОБА_12, брат батька ОСОБА_8 У 1991
році ОСОБА_2 в своїх та їх - позивачів
інтересах, оскільки вони були на той
час неповнолітні, звернулася в
шестимісячний строк із письмовою
заявою про прийняття спадщини до 5-тої
Львівської державної нотаріальної
контори, однак їй було відмовлено. У 2003
році їх бабуся ОСОБА_11 звернулася в суд
з позовом про визнання їх з матір'ю
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1. Не погодившись з
вказаним позовом, вони звернулися із
зустрічним позовом про визнання за
ними права власності на 1/20 цієї спірної
квартири як за спадкоємцями першої
черги. В цей час, позовних вимог щодо
прийняття частки батька у спадщині за
законом після смерті дідуся вони не
заявляли, оскільки зі слів бабусі
розуміли, що така буде належати їм.
13.02.2004 року рішенням Франківського
районного суду м. Львова ОСОБА_2 визнано
такою, що втратила право користування
спірною квартирою. Не погоджуючись з
даним рішенням ОСОБА_2 було внесено
апеляційну скаргу. 21.06.2004 року колегією
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Львівської
області рішення Франківського
районного суду м. Львова в частині
відмови в позовних вимогах у праві на
житло скасовано, та ухвалено нове
рішення, на підставі якого визнано за
ОСОБА_4 право власності на 1/20 частку
квартири АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла
ОСОБА_11, і вони, як діти покійного її
сина, в шестимісячний строк звернулися
із письмовою заявою про прийняття
спадщини, як спадкоємці за правом
представлення. Однак в подальшому
отримати свідоцтво про право власності
на вказану частку не змогли, оскільки
відповідно до витягу № 21116005 про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 02.12.2008 року, посвідченого 5-тою
Львівською державною нотаріальною
конторою, єдиним власником спірної
квартири являється ОСОБА_13. Крім цього,
їм стало відомо, що свідоцтво про право
власності було видане на підставі
дублікату заповіту засвідченого 12.02.1996
року Трускавецькою державною
нотаріальною конторою м. Львова.
Вважають, що внаслідок таких дій
порушено їх право власності на 1/20
частку квартири АДРЕСА_1, яка визнана за
ОСОБА_4 на підставі рішення, а також на
3/32 частини даної квартири, що належить
їм за правом представлення.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
задоволено частково.

Визнано недійсним заповіт складений
від імені ОСОБА_11 на ім'я ОСОБА_7,
посвідчений Трускавецькою державною
нотаріальною конторою 12 лютого 1996 року,
реєстровий № 1221 в частині спадкування
1/20 частки квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним витяг з реєстру прав
власності на спадкову квартиру АДРЕСА_1
від 02 грудня 2008 року № 2111605 в частині
спадкування 1/20 частки квартири АДРЕСА_1
(а.с. 65).

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, виданим 05
листопада 2008 року на ім'я ОСОБА_8
виданого п'ятою Львівською державною
нотаріальною конторою, реєстраційний
№ 3-2994 в частині спадкування 1/20 частки
квартири АДРЕСА_1 (а.с. 66)

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено за їх безпідставністю.

Рішення суду в частині відмови у позові
оскаржила ОСОБА_2, яка представляє свої
та ОСОБА_3 інтереси. Вважає, що під час
ухвалення рішення районним судом
невірно застосовано норми
матеріального права, висновки суду
суперечать обставинам справи. Суд
прийшов до помилкового висновку, що:
«ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як свідки, кожен
окремо ствердили, що діями відповідача
порушено право на власність ОСОБА_3 в
розмірі на 1/20 частку квартири АДРЕСА_1,
яка визнана за ОСОБА_4 на підставі
рішення суду, а також на 3/32 частки даної
квартири, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4
за правом представлення», оскільки
вони - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як сторони по
справі, і допитані як свідки, таких
показань не давали, таких вимог вона -
ОСОБА_3 не ставила, та в позові і суді не
вказувала, що претендує на 1/20 частку
спірної квартири, оскільки рішенням
Апеляційного суду Львівської області
від 21.06.2004 року за її братом - ОСОБА_4
було визнано право власності на 1/20
частку цієї квартири, яка належала
їхньому батькові, як визнав суд,
оскільки батько вніс 478 крб. 40 коп. у
виплату пайових внесків. Дане рішення
не оскаржувалось та набрало законної
сили. Стверджує, що вони - позивачі
претендували на частку покійного
батька, яку він прийняв після смерті
ОСОБА_4, померлого у 1986 році, так як
їхній батько постійно - до дня смерті
проживав у квартирі АДРЕСА_1, вступив в
управління спадковим майном
відповідно до вимог ч. 1 ст. 549 ЦК України
у редакції 1963 року, однак суд не звернув
увагу на ці вимоги, хоча на їх думку
такі доведені в судовому засіданні
повністю. Судом не дано оцінки тому
факту, що після смерті бабусі ОСОБА_11
вони - діти покійного батька, в порядку
ст. 1226 ЦК України, як спадкоємці за
правом представлення, внуки
спадкодавця, звертались в нотаріальну
контору з заявою про прийняття
спадщини. Не взято до уваги свідчення
позивачів і про те, що заповіт ОСОБА_11
склала під впливом та тиском ОСОБА_8, та
що в заповіті чітко не вказано, яке саме
майно вона заповідає відповідачу.
Вважає, що в суду були всі підстави
визнати заповіт недійсним в цілому, а
не лише в частині. Також посилається на
те, що позов поданий на підставі ст. 48 ЦК
України в редакції 1963 року, однак суд в
рішенні керувався ст. 215 ЦК України в
редакції 2004 року, яка не має жодного
відношення до оскаржуваного заповіту,
оскільки такий був складений у 1996 році.
Просить рішення суду в частині відмови
в позові скасувати та задовольнити
позов в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, яка представляє інтереси свої
та ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_14, 1933 року народження, та ОСОБА_15,
1933 року народження, 26 жовтня 1956 року
уклали шлюб, який зареєстрували в
Рожнятівському районному бюро ЗАГС
Станіславської області ( а.с. 96 т. 2).

З свідоцтва про смерть вбачається, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14 помер ( а.с. 95 т. 2).

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України 2003 року правила
книги шостої ЦК України застосовуються
до спадщини, яка відкрилася, але не була
прийнята ніким із спадкоємців до
набрання чинності цим Кодексом. Отже,
за змістом указаної норми ЦК України 2003
року застосовується до спадщини, яка
відкрилася, але була прийнята
спадкоємцями після 01 січня 2004 року;
якщо спадщина була прийнята до 1 січня
2004 року - застосовується ЦК Української
РСР 1963 року. Таким чином, до спірних
правовідносин щодо прийняття спадщини,
яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1
застосовуються положення ЦК УРСР в
редакції 1963 року.

За нормами розділу VI «Спадкове право»
ЦК УРСР, який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
спадкуванням є перехід належного
спадкодавцю майна або його частини до
інших осіб (спадкоємців).

Таким чином, до складу спадщини входять
лише ті права та обов'язки, носієм яких
за життя був сам спадкодавець і які
належали йому на законних підставах.
Ненабуття права власності на річ
спадкодавцем не дає підстав для
виникнення такого права у спадкоємців
останнього.

Статтею 524 ЦК УРСР (1963 року) передбачено,
що спадкоємство здійснюється за
законом і за заповітом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК УРСР 1963
року, чинного на час виникнення спірних
правовідносин, часом відкриття
спадщини визнається день смерті
спадкодавця. Місцем відкриття спадщини
визнається останнє постійне місце
проживання спадкодавця, а якщо воно
невідоме, - місцезнаходження майна або
його основної частини.

Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963
року при спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги є, в рівних
частках, діти, дружина і батьки
померлого.

Відповідно до статей 548, 549 ЦК УРСР 1963
року для придбання спадщини необхідно,
щоб спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини. Визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Спадкоємцями першої черги за законом
спадкодавця ОСОБА_16, оскільки останній
за життя заповіту не складав, були
дружина ОСОБА_11 та діти ОСОБА_10, ОСОБА_13,
ОСОБА_12.

Рішенням колегії суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду
Львівської області від 21.06.2004 року
встановлено, що «ОСОБА_11 будучи членом
ЖБК-57 м. Львова, перебувала в шлюбі з
своїм чоловіком, внесла 8145 грн.
паєнагромадження за квартиру по
АДРЕСА_1» та, що «В серпні 1986 року після
сплати паю за кооперативну квартиру
помер чоловік позивачки, внаслідок
чого відкрилась спадщина на 1/2 на пай»
(а.с. 10-12 т. 1).

З спадкової справи № 68, яка була
заведена Миколаївською державною
нотаріальною конторою 29 травня 1990 року
згідно заяви ОСОБА_11 на вказане нею
спадкове майно, а саме грошовий вклад
та автомобіль, вбачається, що останній
було видано свідоцтво про право на
спадщину за законом, зареєстроване в
реєстрі за № 1023 на автомашину марки ВАЗ
-2106, випуску 1981 року, двигун № НОМЕР_1,
шасі № НОМЕР_2, державний номерний знак
03-20 ЛВЩ, що належав померлому на
підставі технічного паспорту, та
свідоцтво про право на спадщину за
законом, зареєстроване в реєстрі за №
1026 на грошові вклади, що знаходяться в
Миколаївському відділенні Ощадбанку
№ 6533 на особовому рахунку № НОМЕР_3 та
належав померлому на підставі ощадної
книжки, виданої на його ім'я 19.04.1079 року
та в Красівській філії № 6533/018
Миколаївського відділення Ощадбанку
на особовому рахунку № НОМЕР_4 та
належав померлому на підставі ощадної
книжки, виданої на ім'я померлого 11.03.1097
року (а.с. 70, 71 т. 1).

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР
спадкоємець за законом або за
заповітом вправі був відмовитися від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. Вважалося, що
відмовився від спадщини той
спадкоємець, який не вчинив жодної з
дій, що свідчить про прийняття
спадщини.

На підставі викладеного колегія суддів
не приймає до уваги заяви ОСОБА_10,
ОСОБА_7, ОСОБА_12, які були подані ними
відповідно 08 та 09 червня 1990 року про те,
що вони не претендують на оформлення
ними своїх спадкових прав щодо
спадкового майна в частині 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1, оскільки такі подані
по закінченню встановленого
законодавством шестимісячного строку.

Згідно частини 3 статті 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 22 КпШС України,
чинного на час виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю.

Отже спадкове майно ОСОБА_16
складається, як з майна на яке видано
свідоцтва на про право на спадщину за
законом, так і з 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1.

Рішенням колегії суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду
Львівської області від 21.06.2004 року
встановлено, що «ОСОБА_10 - чоловік
відповідачки (ОСОБА_2) вступив в
управління спадковим майном батька,
проживаючи в спірній квартирі з своєю
сім'єю і став власником 1/8 частини
паєнагромадження» (цивільна справа №
2-15/05, а.с. 182 - 187).

Законом, чинним на час відкриття
спадщини після смерті ОСОБА_16, було
визначено, що спадщина є належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини, якщо він її прийняв.

Наведене свідчить, що ОСОБА_10
успадкував 1/8 частину кватири АДРЕСА_1.

З свідоцтва про смерть вбачається, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 помер (а.с. 13 т. 1).

Спадкоємцями першої черги за законом
спадкодавця ОСОБА_10, який за життя
заповіту не складав, були - мати ОСОБА_11,
дружина ОСОБА_2 та діти ОСОБА_6 та
ОСОБА_3.

З рішення колегії суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області
від 21.06.2004 року також вбачається, що
судова колегія задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_4 та визнаючи за ним «право
на 1/20 частину квартири в межах
заявлених позовних вимог» встановила,
що ОСОБА_4 «має право претендувати з
відповідачкою (матір'ю) та сестрою на
1/8» частину квартири.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 в межах шестимісячного строку
звернулася до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_10, як від свого імені та в
інтересах своїх неповнолітніх дітей
ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

На підставі поданої заяви, 26 лютого 1992
року нотаріусом П'ятої Львівської
державної нотаріальної контори видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом, зареєстроване в реєстрі за №
2048, спадкоємцям майна ОСОБА_10, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2, в рівних частках
кожному, а саме його дружині ОСОБА_2 та
дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо спадкового
майна - страхової суми, що знаходиться в
установі ВЛ-315/48, належної померлому на
підставі довідки, виданої вищевказаною
установою 05.12.1991 року (а.с. 149-159 т. 1).

Як вже зазначалось вище, неприйняття
спадкоємцем спадщини може бути
виражено фактично, коли спадкоємець
протягом строку, встановленого для
прийняття спадщини, не здійснює дій, що
свідчать про намір прийняти спадщину,
або може бути виражено явно, коли
спадкоємець шляхом подачі заяви в
нотаріальну контору, виражає свою
незгоду прийняти спадщину.

На підставі викладеного, колегія
суддів не приймає до уваги заяву
ОСОБА_11, яка була подана нею 22 лютого1992
року про те, що вона не претендує на
оформлення нею своїх спадкових прав,
щодо спадкового майна в частині 1/2
частини квартири АДРЕСА_1, оскільки
така подана по закінченню
встановленого законодавством
шестимісячного строку.

ЦК УРСР 1963 року не було встановлено
граничного строку, за спливом якого
спадкоємцеві не може бути видане
свідоцтво про право на спадщину.

З довідки ЖБК № 57 від 5 грудня 1991 року за
№ 45 вбачається, що ОСОБА_10 з 13.07.1970 року
проживав і був прописаний в квартирі
квартири АДРЕСА_1 (а.с. 156 т. 1).

На момент смерті в даній квартирі була
прописана та проживала ОСОБА_11, що
сторонами не оспорюється.

З врахуванням того, що ОСОБА_11, ОСОБА_2,
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 прийняли спадщину
після смерті ОСОБА_10 шляхом вступу у
володіння спадковим майном, та
виходячи з рівності часток спадкоємців
першої черги (ст. 529 ЦК УРСР), їх частки у
спадковому майні становлять по 1/32
частини спадкового майна.

Враховуючи, що рішенням колегії суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області
від 21.06.2004 року задоволено в межах
заявлених позовних вимог вимоги ОСОБА_6
та за ним вже визнано право власності
на 1/20 частину квартири АДРЕСА_1, то
право власності на 1/32 ідеальну частку у
спадковому майні - квартирі АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом після
смерті батька - ОСОБА_10, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, необхідно визнати лише за
ОСОБА_3.

ОСОБА_2 з позовом про визнання за нею
права власності на частку у спадковому
майні - квартирі АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_10 - не зверталась.

З свідоцтва про смерть вбачається, що
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_11 (а.с. 16 т. 1).

За життя ОСОБА_11 складено заповіт, який
був посвідчений 12 лютого 1996 року
державним нотаріусом Трускавецької
державної нотаріальної контори,
зареєстрований в реєстрі за № 137 (а.с. 109
т. 1).

З спадкової справи № 627/08, яка була
заведена 08 квітня 2008 року П'ятою
Львівською державною нотаріальною
конторою вбачається, що у встановлений
законодавством строк в нотаріальну
контору з заявами про прийняття
спадщини, а саме спадкового майна
ОСОБА_11, звернулись ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_12 та ОСОБА_8 (а.с. 96-140 т. 1).

05 листопада 2008 року державним
нотаріусом П'ятої Львівської державною
нотаріальної контори ОСОБА_17 було
видано: свідоцтво про право на спадщину
за заповітом на спадкове майно -
квартиру АДРЕСА_1 та зареєстровано в
реєстрі за № 3-2994; свідоцтво про право
на спадщину за заповітом на спадкове
майно - земельну ділянку площею 0,0569 га,
яка розташована на території ур.
Липники Поршнянської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, кадастровий № :09:000:0091 та
зареєстровано в реєстрі за № 3-2997;
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на спадкове майно - цегляний
садовий будинок НОМЕР_5, позначений в
плані літерою А-1 разом з відповідними
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходяться за адресою: Львівська
область, Пустомитівський район, с.
Липники, садівниче товариство
«Діброва» та зареєстровано в реєстрі
за № 3-3000 (а.с. 134, 136, 138 т. 1).

В обґрунтування рішення, а саме в
частині визнання заповіту складеного
ОСОБА_11 на ім'я ОСОБА_8, посвідченого
Трускавецькою державною нотаріальною
конторою 12 лютого 1996 року, реєстровий №
1221, в частині спадкування 1/20 частки
квартири АДРЕСА_1, районний суд виходив
з того, що ОСОБА_11 склала заповіт на ім'я
відповідача, заповівши 1/20 частки
квартири АДРЕСА_1, яка на день смерті не
належала їй, оскільки відповідно до
рішення колегії суддів судової палати
в цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області від 21.06.2004 року була
визнана за ОСОБА_4

Проте з таким висновком погодитися не
можна, оскільки він суперечать вимогам
закону та не ґрунтуються на доказах,
наявних у матеріалах справи.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК
України спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. До складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для
відкриття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини.

Статтею 1257 ЦК України передбачені
підстави недійсності заповіту.

Так, частиною першою цієї статті
визначено, що заповіт, складений
особою, яка не мала на це права, а також
складений з порушенням вимог щодо його
форми та посвідчення, є нікчемним.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК
України за позовом заінтересованої
особи суд визнає заповіт недійсним,
якщо буде встановлено, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його
внутрішній волі.

З заповіту (дублікату) ОСОБА_11, який був
посвідчений 12 лютого 1996 року державним
нотаріусом Трускавецької державної
нотаріальної контори, зареєстрований в
реєстрі за № 137, вбачається, що ОСОБА_11
зробила розпорядження, яким: «все моє
майно, де б воно не було і з чого б воно
не складалось, і взагалі все те, що мені
буде належати на день моєї смерті і на
що я за законом маю право, заповідаю
синові ОСОБА_17» (а.с. 109 т. 1).

З викладеного вбачається, що висновок
суду першої інстанції про те, що ОСОБА_11
склала заповіт на ім'я відповідача щодо
1/20 частки квартири АДРЕСА_1, яка на день
смерті не належала їй - є
необґрунтованим.

Визнаючи недійсним заповіт ОСОБА_11 в
частині спадкування 1/20 частки
квартири, суд першої інстанції у
порушення вимог ч. 3 ст. 203, ч. 2 ст. 1257 ЦК
України, ст. ст. 215 ЦПК України, не
зазначив у рішенні, на підставі яких
доказів він дійшов такого висновку.

Доводи апелянта про те, що заповіт
підлягає визнанню недійсним, оскільки
він не відповідає волі покійної
ОСОБА_11, так як волевиявлення не було
вільним і не відповідало її внутрішній
волі на складання заповіту на користь
відповідача, колегія суддів не приймає
до уваги, оскільки позивачі не надали
будь-яких доказів стосовно цього в суді
першої інстанції, не надано таких
доказів позивачами і під час слухання
справи в апеляційному суді.

Згідно статті 1301 ЦК України свідоцтво
про право на спадщину може бути визнано
недійсним за рішенням суду, якщо буде
встановлено, що особа якій воно видане,
не мала права на спадкування, а також з
інших підстав, установлених законом.

На підставі викладеного, слід визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, видане 05
листопада 2008 року державним нотаріусом
п?ятої Львівської державної
нотаріальної контори, зареєстроване в
реєстрі за № 3-2994, на ім?я ОСОБА_8 в
частині спадкування ним 3/32 ідеальних
частин спадкового майна - квартири
АДРЕСА_1.

Не можна погодитись і з висновком суду
першої інстанції, щодо визнання
недійсним витягу з реєстру прав
власності на спадкову квартиру АДРЕСА_1
від 02 грудня 2008 року № 2111605 в частині
спадкування 1/20 частки квартири
АДРЕСА_1, оскільки витяг з реєстру прав
власності на спадкову квартиру АДРЕСА_1
від 02 грудня 2008 року не є
правовстановлюючим документом, а лише
підтвердження факту права власності
особи на нерухоме майно, зокрема на
вищевказану спірну квартиру, крім того
такий спосіб захисту не передбачено ст.
16 ЦК України.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції як таке,
що ухвалене з порушенням та
неправильним застосуванням норм
матеріального і процесуального права,
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову: визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, виданого 05 листопада 2008 року
державним нотаріусом п?ятої Львівської
державної нотаріальної контори,
зареєстрованого в реєстрі за № 3-2994, на
ім?я ОСОБА_8 в частині спадкування ним
3/32 ідеальних частин спадкового майна -
квартири АДРЕСА_1; визнання за ОСОБА_3
права власності на 1/32 ідеальну частку у
спадковому майні - квартирі АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом після
смерті батька - ОСОБА_10, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2. В решті позову слід
відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 14 травня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_3, ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, видане 05
листопада 2008 року державним нотаріусом
п?ятої Львівської державної
нотаріальної контори, зареєстроване в
реєстрі за № 3-2994, на ім?я ОСОБА_8 в
частині спадкування ним 3/32 ідеальних
частин спадкового майна - квартири
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/32
ідеальну частку у спадковому майні -
квартирі АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом після смерті батька -
ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.