Справа № 204/2015/13-ц
Провадження № 2/204/76/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2014 року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючої - судді
Дубіжанської
Т.О.

при секретарі
Сорокіної А.С.

за участю позивача
ОСОБА_1.

за участю представника
позивача ОСОБА_2

за участю представника
відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ПАТ
«Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод»,
виконавчого комітету
Красногвардійської районної у м.
Дніпропетровську ради, виконавчого
комітету Кіровської районної у м.
Дніпропетровську ради, третя особа
відділ державної міграційної служби
України Красногвардійського району у
м. Дніпропетровськ про визнання
приватизації незаконною, визнання
ордеру та свідоцтва про право
власності недійсними, та вселення, та
справу за позовом ПАТ
«Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод» до ОСОБА_4,
треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
відділ державної міграційної служби
України Красногвардійського району у
м. Дніпропетровськ про визнання особи
такою, що втратила право на
користування житловою площею, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2005 року до суду надійшла
позовна заява ОСОБА_4, яку позивач
неодноразово змінював та уточнював, в
остаточній редакції уточнив 16.03.2012
року, якою просив суд постановити
рішення, яким визнати недійсним ордер
на право заняття двокімнатної
квартири, визнати приватизацію
квартири АДРЕСА_1 незаконною, визнати
свідоцтво про право власності на житло
незаконним, виселити із спірної
квартири ОСОБА_6 та вселити ОСОБА_4 у
спірну квартиру. В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається, на
те що він з 1977 року проживав у кв.
АДРЕСА_1. В 1975 році його мати була
позбавлена батьківських прав, а батько
в 1974 році був засуджений до 11 років
позбавленням волі. У зв'язку з чим,
позивача було відправлено в дитячий
будинок, де він знаходився 1 рік, після
чого його бабуся забрала додому в
АДРЕСА_1. Після досягнення 16 років
позивачу було видано паспорт та 02.10.1989
року у якому він був зареєстрований по
вищевказаній адресі. В 1990 році у
відношенні ОСОБА_4 було порушено
кримінальну справу та до 1996 року
позивач знаходився у місцях
позбавлення волі. Спірна квартира
підвідомча та належить
Дніпропетровському
тепловозоремонтному заводу,
адміністрація якого надала
Красногвардійському виконкому
інформацію про те, що квартира вільна
та в ній ніхто не проживає. На підставі
даного документу, Красногвардійський
виконком 21.02.1992 року виніс рішення про
внесення квартири АДРЕСА_1 в списки
службової житлової площі, у зв'язку з
чим відбулося вселення в квартиру сім`ю
відповідачів - ОСОБА_6. 20.02.1992 року
Красногвардійський виконком видав
службовий ордер на спірну квартиру. У
1996 році позивач звернувся в
Красногвардійський РВДМУ УМВС України
м. Дніпропетровська з проханням видати
йому паспорт із пропискою. Однак в
міліції після телефонного дзвінка
ОСОБА_8 позивачу пригрозили, щоб він
уїжджав із міста. 18.11.1998 року ЖКО
Дніпропетровського
тепловозоремонтного заводу
приватизував спірну квартиру та видав
родині ОСОБА_8 свідоцтво про право
власності на спірну квартиру. З 1996 року
по 2004 рік ОСОБА_9 проживав в Закарпатті.
З 2004 року по 2005 рік був засуджений та
знаходився в місцях позбавлення волі.
Позивач вважає, що його права були
порушені, оскільки він був
зареєстрований в спірній квартирі та
не був позбавлений права користування
житловим приміщенням, у зв'язку з чим,
був вимушений звернутися до суду із
відповідними вимогами.

В березні 2008 року до
Красногвардiйського районного суду м.
Днiпропетровська надійшла зустрічна
позовна заява, яка в травні 2008 року була
уточнена, якою ВАТ «Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод» просив суд
визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування житловою площею у
квартирі за адресою: АДРЕСА_1,
зобов'язавши відділ громадянства,
імміграції і реєстрації
Красногвардійського району м.
Дніпропетровська та зняти його з
реєстрації за вказаною адресою. В
обґрунтування позовних вимог
зазначено, що у квартирі АДРЕСА_1
проживала сім'я ОСОБА_4, що складалася з
ОСОБА_10, ( головний наймач), її сина
ОСОБА_11 та внука ОСОБА_4 Відповідач
ОСОБА_4 зареєстрований за вказаною
адресою з 02.10.1989 року. Згідно до
відповіді ІБ УМВС України у
Дніпропетровській області від 30.01.2006
року відповідач знаходився у місцях
позбавлення волі з 13.03.1987 року по 19.09.1989
року. З 17.08.1990 року по 17.08.1996 року за
вироком Кіровського районного суду від
05.08.1992 року також знаходився у місцях
позбавлення волі. Звільнившись з місць
позбавлення волі, відповідач переїхав
проживати до м. Хуст на Закарпатті, де
мешкав до 2004 року. З 24.06.2004 року
відповідач знову був засуджений на І
рік 6 місяців позбавлення волі. У
період, коли відповідач ОСОБА_4
відбував покарання з 17.08.1990 року по
17.08.1996 року, його рідні - бабуся та
батько померли у 1991-1992 роках. Згідно з
діючим на той час законодавством, ст. 72
Житлового Кодексу України, за особами,
що відбували покарання у вигляді
позбавлення волі не зберігалося право
на користування житлом. Такі особи
виписувалися згідно вироку суду. Тому
на початку 1992 року ЖЕКу ДТРЗ стало
відомо про те, що звільнилася квартира
за адресою: АДРЕСА_1. На підставі даних
паспортного столу і ЖЕКу зазначена
квартира була переведена в розряд
службового житла і виділена
співробітнику підприємства ОСОБА_7 та
його родині на підставі ордеру № 3217
серії ІУ від 20.02.1992 року, виданому
виконкомом Красногвардійської
районної ради згідно рішення виконкому
Кіровської районної ради № 258 від 12.02.1992
року. Квартира видавалася на склад
сім'ї, що складався з чотирьох осіб. У
січні-лютому 2006 року ВАТ
«Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод» стало
відомо, що на зазначену квартиру
претендує відповідач ОСОБА_4, який
нібито зареєстрований у квартирі в
якості квартиронаймача починаючи з 1989
року. Однак за вказаною адресою
відповідач не проживав по причині того,
що знаходився у місцях позбавлення
волі. Таким чином відповідач не
проживав за місцем своєї реєстрації
без поважних причин більш як шість
місяців, квартирою не цікавився,
квартплату та комунальні послуги не
сплачував, а тому втратив право на
користування житловою площею у
зазначеній квартирі.

Згідно наказу ВАТ «ДТРЗ» за № 446 від
23.05.2011 року підприємство «Відкрите
акціонерне товариство
«Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод» змінило
своє найменування, відповідно до
Статуту новим найменуванням заводу є
Приватне акціонерне товариство
«Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод» (ПрАТ
«ДТРЗ») (т.2 а.с.147,148-173). Що також
підтверджується свідоцтвом про
державну реєстрацію юридичної особи
серії А01 № 064594 від 26.04.2011 року (а.с.173).

Ухвалою суду від 26.03.2014 року справи за
позовами ОСОБА_4 та ПАТ
«Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод» були
об'єднані в одне провадження.

Представник позивача ПАТ
«Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод» в судове
засідання не з'явився, але від нього
надійшла до суду заява про розгляд
справи в його відсутність, свої позовні
вимоги підтримав в повному обсязі, в
задоволенні позову ОСОБА_4 просив
відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_4 свої
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі, в задоволенні позову ПАТ
«Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод» просив
відмовити. Та пояснив, що після
досягнення ним 16 років, йому було
видано паспорт у якому він був
зареєстрований по вищевказаній адресі.
В 1990 році у відношенні нього було
порушено кримінальну справу та до 1996
року позивач знаходився у місцях
позбавлення волі. Після звільнення з
місць позбавлення волі він повернувся
на квартиру, але його не пустили туди. З
1996 року по 2000 рік він проживав на
арендованих квартирах. А в 2000 році
переїхав проживати до Закарпаття,
відкіля повернувся до міста у 2004 році. З
2004 року по 2005 рік також знаходився у
місцях позбавлення волі. Після
звільнення звернувся до суду.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_4
підтримала в повному обсязі, в
задоволенні позову ПАТ
«Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод» просила
відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_4
просила задовольнити. Також пояснила,
що позивач ОСОБА_4 після звільнення з
місць позбавлення волі повернувся до
своєї квартири, де його було прописано,
але його не пустили туди. У зв'язку з
надходженням постійних погроз він був
вимушений переїхати до Закарпаття.
Його незаконно зняли з реєстрації без
його згоди та без його заяви.

В судовому засіданні представник
відповідачки ОСОБА_12 - ОСОБА_3 позовні
вимоги ПАТ «Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод» підтримав і
просив задовольнити їх, а в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 просив
відмовити.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання
не з`явилася повідомлялася належним
чином про день та час судового
засідання, причин неявки не повідомила.

Представник третьої особи - Відділу
державної міграційної служби України
Красногвардійського району у м.
Дніпропетровськ в судове засідання не
з'явився, але надав заяву, у якій просив
розглядати справу без їхньої участі.

Представник третьої особи -
Виконавчого комітету
Красногвардійської районної у м.
Дніпропетровську ради в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений
належними чином, просили розглядати
справу без їхньої участі.

В судове засідання представник
виконавчого комітету Кіровської
районної у м. Дніпропетровську ради не
з`явився повідомлялися належним чином
про день та час судового засідання,
причин неявки не повідомив.

Вислухавши сторони та свідків,
вивчивши матеріали справи, суд вважає,
що позовні вимоги ПАТ
«Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод» підлягають
задоволенню, а в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 необхідно відмовити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 71 ЖК України за
відсутності наймача або членів його
сім'ї житлова площа зберігається
протягом 6 місяців, а відповідно до ст. 72
ЖК України визнання особи такою, що
втратила право на житлову площу
унаслідок відсутності понад
встановлені терміни, проводиться в
судовому порядку.

У судовому засіданні встановлено, що
рішенням Виконавчого комітету
Кіровської районної ради народних
депутатів № 134 від 17 січня 1992 року,
квартиру АДРЕСА_1 включено до списку
службових приміщень і закріплено за
ЖКВ Дніпропетровського
тепловозоремонтного заводу (т.1 а.с.72).

Рішенням адміністрації та профкому
Дніпропетровського
Тепловозоремонтного заводу від 06.02.1992
року постановлено затверджену
службову 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1
надати слюсару-сантехніку ЖКВ ОСОБА_7
зі складом сім'ї 4-х осіб (т.1а.с.58).

12 лютого 1992 року ОСОБА_7 зі складом
сім'ї: ОСОБА_5 - дружина, ОСОБА_13 - дочка,
ОСОБА_6 - дочка, був виданий ордер № 3217
серії ІV на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.57).
Згідно довідки ЖКВ ДТРЗ
Дніпропетровський тепловозоремонтний
завод за № 24/01-Ж від 24 січня 2006 року в
квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_7.
ОСОБА_5, ОСОБА_6 (т.1 а.с.52). Окрім вказаних
осіб в квартирі зареєстрований
відповідач ОСОБА_4

Як встановлено в судовому засіданні,
відповідач ОСОБА_4 був зареєстрований
за адресою АДРЕСА_1 з 02.10.1989 року. З 17.08.1990
року по 17.08.1996 року за вироком
Кіровського районного суду від 05.08.1992
року знаходився у місцях позбавлення
волі. 17.08.1996 року він звільнився з місць
позбавлення волі. Після звільнення з
місць позбавлення волі з 1996 року по 2000
рік він проживав на арендованих
квартирах. У 2000 році відповідач
переїхав проживати до м. Хуст
Закарпатської області, де проживав до
2004 року, не проявляючи інтерес до
спірної квартири. Переїхавши до м.
Дніпропетровська, ОСОБА_4 24.06.2004 року
був знову засуджений, і лише після
звільнення, в грудні 2005 року звернувся
до суду з позовом. Дані обставини
підтверджені матеріалами справи та
поясненнями у судовому засіданні
самого позивача ОСОБА_4

Згідно вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до п. 7 ст. 71 ЖК України (в
редакції від 01.01.1984 року) жиле
приміщення зберігається за тимчасово
відсутнім наймачем або членами його
сім'ї понад шість місяців у випадку
взяття під варту - протягом усього часу
перебування під слідством і судом. У
випадках, передбачених пунктами 1 - 7
цієї статті, право користування жилим
приміщенням зберігається за відсутнім
протягом шести місяців з дня
закінчення строку, зазначеного у
відповідному пункті.

Оскільки ОСОБА_4 звільнився з місць
позбавлення волі 17.08.1996 року, то право
на жиле приміщення, а саме квартиру
АДРЕСА_1 зберігалося за ним до 17.02.1997
року. Однак до цього періоду він не
повернувся проживати до спірної
квартири та не цікавився нею.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 12.04.1985 року
№ 2 «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» зазначено,
що у справах про визнання наймача або
члена його сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
Житлового кодексу України), необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо) суд
може продовжити пропущений строк.

Посилання ОСОБА_4 та його представника
щодо перешкод проживання за місцем
реєстрації, суд до уваги не приймає,
оскільки в судовому засіданні ОСОБА_4
та його представником не доведено
належними та допустимими доказами, що
до 2005 року він цікавився спірною
квартирою, а йому погрожували й не
давали змоги проживати за місцем
реєстрації, оскільки, як пояснив в
судовому засіданні ОСОБА_4 та його
представник, він не звертався з заявами
щодо погроз відносно нього до органів
внутрішніх справ та з позовними
заявами до суду про вселення та
усунення перешкод в користуванні
житлом.

Крім того, допитана у судовому
засіданні свідок - ОСОБА_15 (до шлюбу
ОСОБА_15) зі сторони відповідачки ОСОБА_6
також підтвердила факт не проживання
ОСОБА_4, якого взагалі ніколи не бачила
та не знає, а також пояснила, що ніяких
актів про не проживання не підписувала,
оскільки на той час вона була
неповнолітньою особою.

Що стосується пояснень свідка ОСОБА_16
зі сторони позивача, стосовно
постійної прописки ОСОБА_4, то суд не
бере їх до уваги, оскільки як роз'яснив
Пленум Верховного Суду України в п. 15
постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя", наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення.

А тому суд приходить до висновку, що
ОСОБА_4 втратив право користування
спірним жилим приміщенням.

Однак, що стосується позовних вимог,
щодо зняття ОСОБА_4 з реєстрації у
житловому приміщенні - кв. АДРЕСА_1, то
вони задоволенню не підлягають,
оскільки відповідно до вимог статті 7
Закону України від 11 грудня 2003 року №
1382-IV «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі заяви особи, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду. Тобто рішення суду про визнання
особи втратившою право користування
житловим приміщення - є підставою для
зняття особи з реєстрації.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_4
втратив право на проживання у спірній
квартирі, то з огляду на вищевикладене,
вимоги позивача ОСОБА_4, стосовно
вселення його в квартиру АДРЕСА_1 та
виселення з даної квартири ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивача ОСОБА_4
щодо визнання приватизації незаконною,
визнання ордеру та свідоцтва про право
власності недійсними, то дані вимоги
також є безпідставними і
необґрунтованими, та не підлягають
задоволенню, оскільки надання квартири
родині ОСОБА_6 заводом було здійснено
відповідно до вимог чинного на той час
законодавства на підставі рішень
Кіровського та Красногвардійського
райвиконкомів. (т. І, а.с.23, 72).

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_4
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено. Оскільки позовні вимоги
позивача ПАТ «Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод»
задоволенні, то з відповідача ОСОБА_4 на
користь позивача необхідно стягнути
судові витрати по справі у розмірі 16
грн. 00 коп. Що стосується судових витрат
за позовом ОСОБА_4, то оскільки у
задоволенні даного позову було
відмовлено, суд вважає що не має
підстав в повернені позивачеві судових
витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.
71, 72 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ПАТ «Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод» до ОСОБА_4,
треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
відділ державної міграційної служби
України Красногвардійського району у
м. Дніпропетровськ про визнання особи
такою, що втратила право на
користування житловою площею -
задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 таким що втратив право
користування житловим приміщенням, а
саме квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ПАТ «Дніпропетровський
тепловозоремонтний завод»,
виконавчого комітету
Красногвардійської районної у м.
Дніпропетровську ради, виконавчого
комітету Кіровської районної у м.
Дніпропетровську ради, третя особа
відділ державної міграційної служби
України Красногвардійського району у
м. Дніпропетровськ про визнання
приватизації незаконною, визнання
ордеру та свідоцтва про право
власності недійсними, та вселення -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Т.О. Дубіжанська