НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
№
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.07.2014 року
м.
Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд
Дніпропетровської області у складі:
головуючого: судді Парфьонова Д.О.,
секретаря судового засідання
Борух Ю.О., за участю: представника
відповідача ОСОБА_1, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
приміщенні Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області цивільний позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про скасування державного акта
на право приватної власності на землю
та скасування державної реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача, в якому просив визнати
недійсним Державний акт на право
приватної власності ДН № 030734, виданий
на ім'я ОСОБА_3, на земельну ділянку
площею 0.150 га., кадастровий номер №
-03-002-0108, яка розташована по
АДРЕСА_1 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд;
визнати недійсним Державний акт на
право приватної власності ДН № 030745,
виданий на ім'я ОСОБА_3, на земельну
ділянку площею 0.3182 га., кадастровий
номер № -03-002-0109, яка розташована
по АДРЕСА_1 для ведення особистого
господарства; скасувати державну
реєстрацію в Державному земельному
кадастрі, на земельні ділянки площею
0.150 га., та 0.3182 га., по АДРЕСА_1, за
кадастровими номерами № -03-002-0108
та № -03-002-0109 за ОСОБА_3.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
спільно з відповідачем отримав у дар
житловий будинок та земельні ділянки.
Питанням щодо державної реєстрації
земельних ділянок займався відповідач.
В грудні 2013 року їй стало відомо, що
право власності на земельні ділянки
було зареєстровано за відповідачем
одноособово, що є неправомірним,
внаслідок чого звернувся з позовом до
суду.

В судове засідання позивач не з`явився,
надавши суду заяву про розгляд справи
за його відсутності, позовні вимоги
визнав в повному обсязі, просив їх
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов визнав в повному
обсязі.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення представника відповідача,
суд доходить наступного.

Судом встановлено, що у відповідності
до договору дарування земельної
ділянки від 25 листопада 2003 року ОСОБА_5
(дарувальник) передав у дар ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 (обдарованим) земельну ділянку
розміром 0,4682 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку - 0,150
га, для ведення особистого підсобного
господарства - 0,3182 га, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1. Договір посвідчено
приватним нотаріусом Новомосковського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстровано в реєстрі за № 2846.

У відповідності до договору дарування
житлового будинку від 25 листопада 2003
року ОСОБА_5 (дарувальник) передав у дар
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (обдарованим) житловий
будинок, розташований за адресою:
АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним
нотаріусом Новомосковського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстровано в реєстрі за № 1841.

Згідно наданих відповідачем Державних
актів на право власності на земельну
ділянку серії ДН № 030734 та ДН № 030745,
виданих головою Губинихської селищної
ради, земельні ділянки площею 0,150 га,
кадастровий номер -03-002-0108 надана
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд та площею 0.3182 га.,
кадастровий номер -03-002-0109 надана
для ведення особистого господарства,
які розташовані по АДРЕСА_1 видані на
ім`я ОСОБА_3 на підставі договору
дарування земельної ділянки від 25
листопада 2003 року, посвідченого
приватним нотаріусом Новомосковського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
за № 2846.

Згідно ст.243 Цивільного Кодексу України
в редакції 1963 року який діяв на момент
укладання договору за договором
дарування одна сторона передає
безоплатно другій стороні майно у
власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому. Тобто
право власності на частину земельної
ділянки у мене виникло з моменту
підписання договору дарування.

Згідно ст.317 Цивільного Кодексу України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.?

Згідно ст.321 Цивільного Кодексу України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом. Примусове
відчуження об'єктів права власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності
на підставі і в порядку, встановлених
законом, та за умови попереднього та
повного відшкодування їх вартості,
крім випадків, встановлених частиною
другою статті 353 цього Кодексу.

У відповідності до п. а ч.1 ст.81 ЗК
України в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами.

Відповідності до ст.86 ЗК України,
земельна ділянка може знаходитись у
спільній власності з визначенням
частки кожного з учасників спільної
власності (спільна часткова власність)
або без визначення часток учасників
спільної власності (спільна сумісна
власність). Суб'єктами права спільної
власності на землю можуть бути
громадяни та юридичні особи. Право
спільної власності на землю
посвідчується державним актом на право
власності на землю.

Згідно п.б ч.1 ст.87 ЗК України, право
спільної часткової власності на
земельну ділянку виникає при
придбанні у власність земельної
ділянки двома чи більше особами за
цивільно-правовими угодами.

У відповідності до частини 1 статті 125,
частини 1 статті 126 Земельного кодексу
України, право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем
документа, що посвідчує право
власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації. Право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державними
актами. Форми державних актів
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

Частина перша статті 15 ЦК України
закріплює право кожної особи на захист
свого права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Положення
цієї статті базуються на нормах
Конституції України, які закріплюють
обов'язок держави забезпечувати захист
усіх суб'єктів права власності і
господарювання (стаття 13), захист прав і
свобод людини і громадянина судом
(частина перша ст. 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Частиною другою цієї статті визначено
перелік основних способів захисту
цивільних прав і інтересі, серед яких
припинення правовідношення та
визнання незаконним рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади
або органу місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в абзаці другому пункту
другого постанови від 16 квітня 2004 року
№ 7 «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» - судам підвідомчі
(підсудні) справи за заявами, зокрема, з
приводу володіння, користування,
розпорядження земельними ділянками, що
перебувають у власності громадян чи
юридичних осіб, і визнання недійсними
державних актів про право власності та
право постійного користування
земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності
на земельні ділянки є документами, що
посвідчують право власності і
видаються на підставі відповідних
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень. У спорах
пов'язаних із правом власності на
земельні ділянки, недійсними можуть
визнаватися як зазначені рішення, на
підставі яких видано відповідні
державні акти, так і самі акти на право
власності на земельні ділянки.
Визнання недійсним державних актів на
право власності вважається законним,
належним та окремим способом
поновлення порушених прав у судовому
порядку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач
зазначає, що оскільки Державні акти на
право приватної власності на землю
оформлені на відповідача та право
власності на земельні ділянки по
АДРЕСА_1, зареєстровано в Державному
земельному кадастрі за відповідачем,
позивач не може використати своє право
власності на частину вказаних
земельних ділянок і те, що при видачі
державного акту про право власності на
землю на ім`я відповідача не враховано
того, що позивач також є власником
земельних ділянок.

Водночас, відповідно до п. п. 1.13, 2.1
Інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право приватної
власності на землю, право колективної
власності на землю, право власності на
землю і право постійного користування
землею, договорів на право тимчасового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди) та договорів оренди
землі, затвердженої наказом Державного
Комітету України по земельних
ресурсах 4 травня 1999 року N 43 (далі -
Інструкція), складання державного акта
на право власності на земельну
ділянку та на право постійного
користування земельною ділянкою при
передачі земельної ділянки, що була
раніше надана громадянам,
підприємствам, установам, організаціям
і об'єднанням громадян всіх видів, у
постійне користування або при
переоформленні правоустановчих
документів на ці земельні ділянки,
проводиться після відновлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) та закріплення їх
довгостроковими межовими знаками
встановленого зразка за затвердженою
відповідною технічною документацією;
роботи зі складання державного акта на
право власності на земельну ділянку
або на право постійного користування
земельною ділянкою виконуються в такій
послідовності: підготовчі роботи;
встановлення (відновлення) в натурі (на
місцевості) меж земельної ділянки та
меж обмежень на використання земельної
ділянки; складання кадастрового плану
земельної ділянки; заповнення бланка
державного акта.

Позивачем не доведено належними та
допустимими доказами факту звернення
до компетентного органу, що займається
реєстрацією права власності для
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку та відмови такого
органу у реєстрації права власності.
Державні акти про право власності на
землю надані позивачем до суду не
містять підписів осіб, відповідальних
за їх видачу, дати їх складання, печатки
відповідного органу. Доказів наявності
державної реєстрації права власності
на земельні ділянки у встановленому
законом порядку за відповідачем суду
не надано. Клопотання про витребування
доказів на підтвердження цього факту
не заявлялось, внаслідок чого суд
вважає за належне в задоволенні
позовних вимог - відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 207, 209, 212-215
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про скасування державного акта
на право приватної власності на землю
та скасування державної реєстрації
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана апеляційному суду
Дніпропетровської області через
Новомосковський міськрайонний суд
Дніпропетровської області протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Повний текст рішення суду складено 11
липня 2014 року.

Суддя
Д.О. Парфьонов