АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1432/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 6 Ребрина К. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
Єльцов В. О. УХВАЛА
04 липня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоЄльцова В.
О.суддівПальонного В. С. , Бабенка В. М.
при секретаріБражнюк О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 09 квітня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третіх
осіб на стороні позивача: виконавчого
комітету Уманської міської ради та
інспекції ДАБК в Черкаській області
про усунення перешкод в користуванні
та знесення обєкта самочинного
Вивчивши матеріали справи,
колегія суддів, -
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_7, третіх осіб на стороні
позивача: виконавчого комітету
Уманської міської ради та інспекції
ДАБК в Черкаській області про усунення
перешкод в користуванні та знесення
об'єкта самочинного будівництва. Свої
позовні вимоги обґрунтувала тим, що
вона згідно договору дарування частини
будинку 16 вересня 2010 року отримала від
рідного батька ОСОБА_8 57/100 житлового
будинку АДРЕСА_1. Дана частина будинку
розташована в одноповерховому будинку
Рішенням Уманської міської ради №
2.6-30/24 від 16 квітня 2004 року для
обслуговування вказаної частини
житлового будинку її батьку - ОСОБА_8
було виділено в приватну власність
земельну ділянку 0,0283 га у межах згідно
з планом. На підставі названого рішення
12 липня 2004 року видано державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЧР № 128577. Дана земельна ділянка
була їй подарована разом з частиною
будинку та договір дарування
посвідчено нотаріусом Уманської
міської державної нотаріальної
контори Кравчук Т.І. 16 вересня 2010 року
за реєстром № 2-3775.

Поряд з належним їй будинком по АДРЕСА_2
розташована земельна ділянка та
будинковолодіння АДРЕСА_3, яке належить
ОСОБА_7 разом з нею у будинку проживав
її син ОСОБА_10.

ОСОБА_10 на межі між їхніми земельними
ділянками і таким чином на відстані 1,89
м від належного їй будинку в вересні
місяці 2011 року побудував одноповерхову
будівлю бані-сауни. При цьому
санітарних, будівельних, пожежних норм
витримано не було. Вона та її батьки
неодноразово просили ОСОБА_10 не
проводити дане будівництво, оскільки
вода з даху даної будівлі стікає прямо
під їхній житловий будинок, а баня
затіняє світло в кімнати їхнього
будинку.

Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
Черкаській області 01 листопада 2012 року
та 18 січня 2013 року після проведення
перевірки заяв ОСОБА_6 про порушення
власниками будинковолодіння АДРЕСА_2
будівельних норм повідомила позивачку,
що вказана нею господарська будівля
бані розмірами 4.5 м. х 14 м. є самочинним
будівництвом та їй рекомендовано для
поновлення її прав звертатись до суду.

Узимку року з покрівлі незаконно
побудованої споруди бані ОСОБА_7 на
належну їй територію навис з льоду та
снігу покров, який зробив взагалі
неможливим та небезпечним прохід до її
будинковолодіння. На її прохання
робітник з бані (оскільки баня
використовується громадянами для
найму) збивав звислий снігово-льодовий
покров.

Тому, просила суд зобов'язати ОСОБА_7
усунути перешкоди, які їй створено
самовільним будівництвом
господарської споруди (бані-сауни); за
рахунок ОСОБА_7 зобов'язати її
демонтувати самовільне будівництво
господарської споруди бані-сауни
розмірами 4.5 м. х 14 м. розташованої на
території будинковолодіння АДРЕСА_2 по
межі з належним їй будинковолодінням
АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_7 2000 грн.
моральної шкоди на її користь; понесені
нею збитки по виплаті судового збору та
за надання юридичної допомоги стягнути
з ОСОБА_7 в сумі 2065 грн. на її користь.

Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 09 квітня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6 було відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_6
просить рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 09 квітня 2014 року скасувати
та ухвалити нове, яким задовольнити її
позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обгрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка
правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Розглядаючи спірні правовідносини між
сторонами, суд першої інстанції повно
і всебічно дослідив та оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази та ухвалив правильне по суті
рішення.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Так судом встановлено, що позивачка
згідно договору дарування частини
будинку 16 вересня 2010 року отримала від
батька ОСОБА_8 57/100 житлового будинку
АДРЕСА_1. Дана частина будинку
розташована в одноповерховому будинку
садибного типу.

Рішенням Уманської міської ради №
2.6-30/24 від 16 квітня 2004 року для
обслуговування вказаної частини
житлового будинку її батьку - ОСОБА_8
було виділено в приватну власність
земельну ділянку 0,0283 га у межах згідно
з планом. На підставі названого рішення
12 липня 2004 року видано державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЧР № 128577. Дана земельна ділянка
була їй подарована разом з частиною
будинку та договір дарування
посвідчено нотаріусом Уманської
міської державної нотаріальної
контори Кравчук Т.І. 16 вересня 2010 року
за реєстром № 2-3775.

Поряд з належним їй будинком по АДРЕСА_2
розташована земельна ділянка та
будинковолодіння АДРЕСА_3, яке належить
ОСОБА_7 разом з нею у будинку проживав
її син ОСОБА_10.

ОСОБА_10 на межі між їхніми земельними
ділянками і таким чином на відстані 1,89
м від належного їй будинку в вересні
місяці 2011 року побудував одноповерхову
будівлю бані-сауни. При цьому
санітарних, будівельних, пожежних норм
витримано не було. Вона та її батьки
неодноразово просили ОСОБА_10 не
проводити дане будівництво, оскільки
вода з даху даної будівлі стікає прямо
під їхній житловий будинок, а баня
затіняє світло в кімнати їхнього
будинку.

Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
Черкаській області 01 листопада 2012 року
та 18 січня 2013 року після проведення
перевірки заяв ОСОБА_6 про порушення
власниками будинковолодіння АДРЕСА_2
будівельних норм повідомила позивачку,
що вказана нею господарська будівля
бані розмірами 4.5 м. х 14 м. є самочинним
будівництвом та їй рекомендовано для
поновлення її прав звертатись до суду.

Узимку року з покрівлі незаконно
побудованої споруди бані ОСОБА_7 на
належну їй територію навис з льоду та
снігу покров, який зробив взагалі
неможливим та небезпечним прохід до її
будинковолодіння. На її прохання
робітник з бані (оскільки баня
використовується громадянами для
найму) збивав звислий снігово-льодовий
покров.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
наступного.

Так, суд у своєму рішенні послався на
те, що позивачкою невірно визначено
норму матеріального закону - ст. 376 ЦК
України, відповідно до якої, а саме ч.7
цієї статті визначено, що у разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд лише за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
постановити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила або здійснює
будівництво, провести відповідну
перебудову. Ураховуючи те, що позивачка
не є має статусу наведених вище
суб'єктів, тому її суб'єктивне право не
підлягає захисту.

Проте, судом першої інстанції не
враховано положення п.5 Постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №6 «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» від 30 березня 2012 року у
якому визначено коло суб'єктів, які
мають право на звернення до суду з
позовом про знесення або перебудову
самочинного будівництва. Зокрема, у
наведеному пункті Постанови
передбачено, що відповідно до вимог
статті 376 ЦК України право на звернення
до суду з позовом про знесення або
перебудову самочинно збудованого
об'єкта нерухомості мають як органи
державної влади так і органи місцевого
самоврядування, а у випадках порушення
прав інших осіб право на звернення до
суду належить і таким особам за умови,
що вони доведуть наявність порушеного
права (стаття 391 ЦК України).

З позовної заяви ОСОБА_6 вбачається, що
вона внаслідок самочинно побудованої
бані, як суміжний користувач
домоволодіння, не може належним чином
користуватися своїм будинком. Так як,
побудована баня затіняє її будинок, а
зимою на даху бані утворюються нависи з
льодяного та снігового покровів на
належну їй територію, що робить
неможливим та небезпечним прохід до її
будинковолодіння. Тому, доводи
місцевого суду про те, що позивачкою не
доведено відповідно до статті 391 ЦК
України факту створення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження її майном є передчасним.

У свою чергу, постановою пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №6 «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» від 30
березня 2012 року, а саме п. 22 визначено,
що знесення самочинного будівництва є
крайньою мірою і можливе лише тоді,
коли використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності.

Вимоги відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування про зобов'язання особи,
яка, маючи дозвіл на будівництво
нерухомого майна, допустила при цьому
істотне відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, чи істотне
порушення будівельних норм і правил,
провести відповідну перебудову можуть
бути заявлені як у разі, коли ці
відхилення були допущені при
будівництві нерухомості, так і
внаслідок перебудови під час її
експлуатації (частина сьома статті 376
ЦК).

Під істотним порушенням будівельних
норм і правил слід розуміти, зокрема,
недодержання архітектурних,
санітарних, екологічних, протипожежних
та інших вимог і правил, а також зміну
окремих конструктивних елементів
житлового будинку, будівлі, споруди, що
впливає на їх міцність і безпечність.

Пунктом 24 вищенаведеної постанови
також визначено, що знесення
нерухомості, збудованої з істотним
відхиленням від проекту, що суперечить
суспільним інтересам або порушує права
інших осіб, істотним порушенням
будівельних норм і правил (у тому числі
за відсутності проекту), можливе лише
за умови, що неможлива перебудова
нерухомості відповідно до проекту або
відповідно до норм і правил, визначених
державними правилами та санітарними
нормами, або якщо особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від такої перебудови.

В інших випадках суд за позовом
відповідного державного органу чи
органу місцевого самоврядування може
на підставі частини сьомої статті 376 ЦК
зобов'язати забудовника здійснити
перебудову житлового будинку, будівлі,
споруди або іншого об'єкта нерухомості,
який побудовано чи будується з
істотними відхиленнями від проекту або
з істотним порушенням основних
будівельних норм і правил, у тому разі,
коли таке будівництво суперечить
суспільним інтересам, порушує права
інших осіб, коли порушення будівельних
норм і правил є істотним, а також є
технічна можливість виконати
перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд, незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
зазначених органів або особи, права чи
інтереси якої порушено таким
будівництвом, ухвалює рішення про
знесення житлового будинку або іншого
нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови
слід вважати як його заяву про це, так і
його дії чи бездіяльність щодо цього,
вчинені до або після ухвалення рішення
суду про зобов'язання здійснити
перебудову.

Погодження забудовника на перебудову
при розгляді справи про знесення
самочинного будівництва за можливості
перебудови, якщо це підтверджено, є
підставою для відмови в позові лише
тоді, коли рішення суду, яке набрало
законної сили, про зобов'язання
здійснити перебудову не виконано не з
вини забудовника, про що державним
виконавцем складено відповідний акт.

З матеріалів справи вбачається, що
інспекцією Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Черкаській області фактично не було
здійснено перевірку дотримання вимог
законодавства у сфері містобудівного
законодавства, оскільки під час
проведення перевірки відповідачки не
було вдома.

Рішення про знесення самочинного
будівництва може бути ухвалено на
підставі ст. 391 ЦК України в разі
доведеності ним відповідно до вимог ч.
З ст. 10 ЦПК України факту створення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном при неможливості усунення цих
перешкод в інший спосіб.

Позивачем та його представником не
надано ніяких обгрунтованих доказів
стосовно того, що зведена відповідачем
прибудова порушує її права та доказів
які б спростували вмотивовані висновки
районного суду. Крім того жодного
припису про знесення самочинного
будівництва відповідачу інспекцією
Державного архітектурно-будівельного
контролю у Черкаській області не
видавалося та він жодним чином не
притягався до відповідальності, даний
факт було підтверджено представником
ДАБК у Черкаській області, а тому
підстави для задоволення вимог
позивача відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
ретельно перевірені судом апеляційної
інстанції і є безпідставними та не
спростовують висновків суду першої
інстанції і не містять підстав для
скасування чи зміни правильного по
суті рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів судової палати,
-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 09 квітня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, третіх осіб на стороні
позивача: виконавчого комітету
Уманської міської ради та інспекції
ДАБК в Черкаській області про усунення
перешкод в користуванні та знесення
обєкта самочинного будівництва -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Головуючий :

Судді :