Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/4580/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Комісарчук
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді:
Гансецької І.А.

суддів:
Товянської О.В.,

Микитюк О.Ю.

при секретарі:
Гуковій О.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті
особи - друга Житомирська державна
нотаріальна контора, реєстраційна
служба Житомирського міського
управління юстиціїї, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину за заповітом,
скасування державної реєстрації,
відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Богунського районного суду
м.Житомира від 12 червня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з даним позовом. В обгрунтування
позовних вимог зазначила, що 15.05.1995 року
її мати ОСОБА_6 склала заповіт за яким 3/4
належного їй на праві власності
будинку по АДРЕСА_1 заповіла їй, а 1/4
вказаного будинку - заповіла брату
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. У
квітні 2010 року позивач дізналася, що її
брат ОСОБА_3 отримав 03.12.2008 року
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом. Вважаючи, що свідоцтво
видане останньому всупереч вимогам
чинного законодавства, просила визнати
його недійсним та скасувати державну
реєстрацію права власності на 1/4
частину житлового будинку за адресою
АДРЕСА_1 за ОСОБА_3

Під час розгляду справи позивач
збільшила позовні вимоги і просила
стягнути з відповідача на її користь
10000,00 грн. на відшкодування моральної
шкоди, завданої його неправомірними
діями.

Рішенням Богунського районного суду
м.Житомира від 12 червня 2014 року ОСОБА_2 в
позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги. Зазначає, що висновки
суду не відповідають фактичним
обставинам справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що мати
сторін, ОСОБА_6, 15.05.1995 року склала
заповіт за яким заповіла дочці ОСОБА_2
3/4 частини належного їй на праві
власності будинку АДРЕСА_1, а сину
ОСОБА_3 заповіла 1/4 частину вказаного
будинку. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла,
що підтверджується копією свідоцтва
про її смерть.

07.10.2004 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво
про право на спадщину за заповітом на 3/4
частини спадкового майна, що
складається з житлового будинку в
АДРЕСА_1.

03.12.2008 року свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на 1/4 частину
спадкового майна (житлового будинку по
АДРЕСА_1) отримав ОСОБА_3

Статтею 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що
діяла на час відкриття спадщини,
передбачено, що для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Прийнята спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину, ящо він
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном, або якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

У п. 211 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
чинної на час отримання відповідачем
свідоцтва про право на спадщину,
визначено, що свідоцтво про право на
спадщину видається спадкоємцям, що
прийняли спадщину, тобто тим, які
постійно проживали разом зі
спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу
про прийняття спадщини. Доказом
постійного проживання разом зі
спадкодавцем можуть бути: довідка
житлово-експлуатаційної організації,
правління житлово-будівельного
кооперативу, відповідного органу
місцевого самоврядування про те, що
спадкоємець безпосередньо перед
смертю спадкодавця проживав разом зі
спадкодавцем; копія рішення суду, що
набрало законної сили, про
встановлення факту своєчасного
прийняття спадщини; реєстраційний
запис у паспорті спадкоємця або в
будинковій книзі, який свідчить про те,
що спадкоємець постійно проживав разом
зі спадкодавцем на час відкриття
спадщини, та інші документи, що
підтверджують факт постійного
проживання разом зі спадкодавцем.

З довідки КВЖРЕП-14 від листопада 2008
року вбачається, що ОСОБА_3 був
зареєстрований АДРЕСА_1 разом з матір'ю
ОСОБА_6 на час її смерті та протягом
наступних шести місяців (а.с.82).

Крім зазначеного, в матеріалах
спадкової справи № 223/96 до майна
померлої ОСОБА_6 міститься: заява
ОСОБА_2 про прийняття спадщини після
померлої матері ОСОБА_6 від квітня 1996
року, в якій зазначено, що крім неї
спадкоємцем є ОСОБА_3, адреса якого їй
не відома; заява ОСОБА_2 від 27.10.2004 року
про прийняття спадщини, в якій вона
вказала, що спадкоємцем за заповітом є
ОСОБА_3, який спадщину прийняв; заява
ОСОБА_2 від жовтня 2005 року про видачу їй
свідоцтва про право на спадщину, в якій
вона також зазначила, що крім неї
спадкоємцем померлої ОСОБА_6 є ОСОБА_3,
який спадщину прийняв.

За таких обставин, відповідач
вважається таким, що прийняв спадщину.

Відповідно до положень ст. 1301 ЦК
України свідоцтво про право на
спадщину визнається недійсним за
рішенням суду, якщо буде встановлено,
що особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, а також в інших
випадках, встановлених законом.

Відповідно до п.27 постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 30.05.2008
року „Про судову практику у справах
про спадкування" відповідно до ст. 1301
ЦК свідоцтво про право на спадщину
може бути визнано недійсним не лише
тоді, коли особа, якій воно видане, не
мала права на спадкування, але й за
інших підстав, установлених законом.
Іншими підставами можуть бути:
визнання заповіту недійсним, визнання
відмови від спадщини недійсним,
порушення у звє'язку з видачею
свідоцтва про право на спадщину прав
інших осіб тощо.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_3 мав
право на спадкування за заповітом
після померлої матері та у
відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР
прийняв спадщину, суд першої інстанції
дійшов обгрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
вимог позивача про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, виданого 03.12.2008 року
державним нотаріусом другої
житомирської державної нотаріальної
контори на 1/4 частину спадкового майна.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
переоцінки доказів, зокрема, показань
свідків, що суд апеляційної інстанції
не вправі робити.

Посилання на те, що відповідач у
спірному будинку не проживав, не
заслуговують на увагу, оскільки
спадкодавець, мати відповідача, не
ставила питання про визнання сина
таким, що втратив право на житло та за
життя розпорядилась належним їй на
праві власності будинком на користь
обох дітей, склавши відповідний
заповіт.

Твердження стосовно подання
представником ОСОБА_3 до нотаріальної
контори заяви про прийняття спадщини є
безпідставним, оскільки ОСОБА_7, що діяв
від імені ОСОБА_3 за довіреністю, подав
у грудні 2008 року до другої житомирської
державної нотаріальної контори заяву
з проханням видати свідоцтво про право
на спадщину за заповітом на ім'я
довірителя, що не заборонено законом.

Приймаючи до уваги викладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з дотриманням норм
матеріального і процесуального права
на підставі наданих сторонами та
досліджених у судовому засіданні
доказів. Підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 308, 313-315,
317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду
м.Житомира від 12 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: