Номер провадження: 22-ц/785/3344/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого -
Вадовської Л.М.,

суддів -
Ващенко Л.Г.,

Плавич Н.Д.,

при секретарі -
Орловій С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу,
стягнення аліментів на утримання
дитини, визнання права особистої
приватної власності, поділ майна
подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 27 січня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 29 квітня 2013
року до суду з позовом про розірвання
шлюбу, вказала, що з ОСОБА_3 уклала шлюб
30 квітня 2011 року, в шлюбі народилася
дочка ОСОБА_5 Посилаючись на припинення
подружніх відносин, ОСОБА_3 просила
розірвати шлюб. В ході розгляду справи
ОСОБА_3 4 липня 2013 року доповнила позов
вимогами про визнання права особистої
приватної власності на набуте до шлюбу
нерухоме майно та про поділ набутого за
час шлюбу рухомого і нерухомого майна
подружжя, 5 листопада 2013 року
доповнила позов вимогами про стягнення
аліментів на утримання малолітньої
дитини. Уточнивши вимоги, ОСОБА_3
просила розірвати з ОСОБА_3 шлюб;
стягнути з ОСОБА_3 на свою користь на
утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
аліменти у твердій грошовій сумі,
рівній 3 000,00 грн., щомісячно, починаючи з
1 квітня 2013 року до повноліття
дитини; визнати за нею ОСОБА_3 право
особистої приватної власності на
квартиру АДРЕСА_1; поділити як майно
подружжя земельну ділянку та
транспортний засіб; в порядку поділу
майна подружжя визнати за нею ОСОБА_3
право особистої приватної власності на
земельну ділянку площею 0,050 га,
розташовану по АДРЕСА_2 області; в
порядку поділу майна подружжя визнати
за ОСОБА_3 право особистої приватної
власності на автомобіль марки «Nissan»,
модель X-Trail, 2008 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.1 а.с.2, 11-13,
73-75, 119-123, 181-182).

Відповідач ОСОБА_3 визнав позовні
вимоги про розірвання шлюбу, частково
визнав вимоги про стягнення аліментів
на утримання дитини та про поділ майна
подружжя, не визнав вимоги про визнання
права особистої приватної власності на
квартиру. Звернувшись 22 липня 2013 року
до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_3
після уточнення вимог просив поділити
як майно подружжя квартиру, земельну
ділянку та транспортний засіб; визнати
в порядку поділу майна подружжя за ним
ОСОБА_3 та ОСОБА_3 за кожним окремо право
приватної

власності на ? частку квартири АДРЕСА_1,
на ? частку земельної ділянки площею 0,050
га, розташованої по АДРЕСА_2 області, на
? частку автомобіля марки «Nissan», модель
X-Trail, 2008 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.1 а.с.86-88,
151-154,155-157).

Позивач ОСОБА_3 зустрічні позовні
вимоги визнала частково.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 27 січня 2014 року первісний
та зустрічний позови задоволено
частково; шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_3
розірвано; стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини в
розмірі 1500,00 грн. щомісячно, починаючи з
5 листопада 2013 року до повноліття
дитини; визнано за ОСОБА_3 право
особистої приватної власності на
квартиру АДРЕСА_1; поділено земельну
ділянку та транспортний засіб як майно
подружжя; визнано за ОСОБА_3 в порядку
поділу майна подружжя право власності
на земельну ділянку по АДРЕСА_2; визнано
за ОСОБА_3 в порядку поділу майна
подружжя право власності на автомобіль
марки «Nissan», модель X-Trail, реєстраційний
номер НОМЕР_1 (т.1 а.с.185-189).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення аліментів, визнання
права особистої приватної власності,
поділу майна подружжя скасувати,
ухвалити нове рішення про стягнення
аліментів у розмірі, не більшому
законодавчо визначеного прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
та про поділ майна подружжя відповідно
до вимог його зустрічного позову.

Неправильність рішення суду
апелянт мотивував порушенням норм
матеріального та процесуального
права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, заслухавши пояснення,
дослідивши докази, колегія суддів
дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги з
наступних підстав.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали шлюб 30 квітня
2011 року (т.1 а.с.3).

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.4).

Батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття (ст..180 СК
України).

Способи виконання батьками обов'язку
утримувати дитину визначаються за
домовленістю між ними. За рішенням суду
кошти на утримання дитини (аліменти)
присуджуються у частці від доходу її
матері, батька і (або) у твердій
грошовій сумі (ч.ч.1,3 ст.181 СК України).

При визначенні розміру аліментів суд
враховує стан здоров'я та матеріальне
становище як дитини так і платника
аліментів, наявність у платника
аліментів утриманців, інші обставини,
що мають значення для справи. При цьому
мінімальний розмір аліментів на дитину
не може бути менше 30% прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку
(ст.182 СК України).

ОСОБА_3 заявлено вимогу про щомісячне
стягнення з ОСОБА_3 аліментів у твердій
грошовій сумі, рівній 3 000,00 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог про
стягнення аліментів, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з
обов'язку батьків утримувати дитину до
досягнення нею повноліття та з
недосягнення сторонами домовленості
щодо способу виконання такого
обов'язку. Присуджуючи до стягнення
аліменти в розмірі 1 500,00 грн., суд
послався на валовий дохід ОСОБА_3 як
фізичної особи-підприємця за 2012 рік та 1
квартал 2013 року.

Апелянт ОСОБА_3 визнає свій обов'язок по
утриманню дитини, однак зазначає, що
розмір аліментів визначено без
врахування економічної ситуації в
країні, нестабільності доходів від
підприємницької діяльності, витрат з
доходів на придбання та доставку
товарів для здійснення
підприємницької діяльності, на сплату
з доходів обов'язкових зборів та
платежів, орендної плати, комунальних
послуг, тощо. Крім того, апелянт звертає
увагу на законодавчо визначений розмір
прожиткового мінімуму для дитини віком
до шести років та обов'язок ОСОБА_3 як
матері на рівні з ним утримувати
дитину.

Доводи апелянта є обгрунтованими з
огляду на наступне.

ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем,
підприємницьку діяльність в Україні
здійснює з 22 березня 2010 року,
займається роздрібною торгівлею
побутовими електротоварами в
спеціалізованих магазинах. Для
здійснення підприємницької діяльності
орендує павільйон в ПП «Торговий
центр «Старокінний». ОСОБА_3 є
платником єдиного податку та,
відповідно, декларує доходи від
підприємницької діяльності. З огляду
на вид діяльності, така потребує
постійних витрат на придбання та
доставку товарів, дохід від діяльності
залежить від економічної ситуації в
країні та платоспроможності громадян
(т.1 а.с.110, 143-148). Крім того, ОСОБА_3 має
забезпечити себе харчуванням і
елементарними умовами проживання та
побуту, що теж потребує витрат.

Законом України «Про державний бюджет
України на 2013 рік» прожитковий мінімум
для дитини віком до шести років був
встановлений з 1 грудня 2013 року в
розмірі 1032,00 грн., Законом України «Про
державний бюджет України на 2014 рік»
прожитковий мінімум для дитини віком
до шести років визначений на тому ж
рівні 1032,00 грн., для дитини віком від
шести років до вісімнадцяти років на
рівні 1286,00 грн.

Дитині на даний час більше двох років,
аліменти присуджуються на період до
повноліття дитини, відтак, з огляду на
прожитковий мінімум для дитини
відповідного віку, що постійно
змінюється в сторону збільшення, згоду
батька дитини сплачувати аліменти на
рівні прожиткового мінімуму для
дитини, зважаючи на обов'язок матері
утримувати дитину, від якого вона не
позбавлена, тощо аліменти підлягають
визначенню у твердій грошовій сумі,
рівній 1 200,00 грн., щомісячно, починаючи з
дня пред'явлення вимог до повноліття
дитини. Рішення суду першої інстанції в
частині вимог про стягнення аліментів
підлягає зміні.

Згідно договору №51 від 17 травня 2005 року
про дольову участь у будівництві житла,
укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп»
(підприємство) та ОСОБА_3 (після
реєстрації шлюбу ОСОБА_3) (пайщик),
остання як пайщик зобов'язалась
прийняти дольову участь у будівництві
житлового будинку, а підприємство
здійснити будівництво однокімнатної
квартири в житловому будинку,
розташованому в АДРЕСА_1 (п.2.1)
Договором вартість квартири загальною
площею 77,25 кв. м визначена рівною 209880,53
грн., еквівалентні 41560,50 доларам США по
курсу НБУ на момент укладення договору
5,05 грн. за 1 долар США, виходячи з ціни
2716,90 грн. (538 доларів США) за 1 кв. м
загальної проектної площі житла (п.п.3.1,
3.2). За умовами договору пайщик
зобов'язалася після підписання
договору внести 50% грошового внеску від
загальної вартості 77,25 кв. м в розмірі
104940,26 грн. та здійснити подальшу оплату
згідно з графіком (п.4.2.1) (т.1 а.с.19-27).

На виконання договору № 51 від 17 травня
2005 року про дольову участь у
будівництві житла ОСОБА_3 (до шлюбне
прізвище ОСОБА_3) внесла на рахунок ТОВ
«Берег-Будгруп»:

17 травня 2005 року 104 940,26 грн. ( квитанція
№ 18/1 ВАТ «МТБ»);

12 серпня 2005 року 20 780,25 грн. (квитанція №
50/1 ВАТ «МТБ»);

15 листопада 2005 року 207,80 грн. та 11 993,14
грн. (квитанція № 38/1, квитанція № 37/1 ВАТ
«МТБ»);

16 лютого 2006 року 11 993,14 грн. (квитанція №
17/1 ВАТ «МТБ»);

16 травня 2006 року 11993,14 грн. (квитанція №
5/1 ВАТ «МТБ»);

16 серпня 2006 року 11 993,14 грн. (квитанція №
8/1 ВАТ «МТБ»);

16 листопада 2006 року 11 993,14 грн.
(квитанція № 17-11200/1 ВАТ «МТБ»);

14 лютого 2007 року 11 993,14 грн. (квитанція №
9-1121Е/1 ВАТ «МТБ»);

15 травня 2007 року 11 993,14 грн. (квитанція №
5-1121F/1 ВАТ «МТБ»),

а всього за період з 17 травня 2005 року по
15 травня 2007 року внесла 209 880,53 грн. (т.1
а.с.28-35). Повна сплата вартості квартири
підтверджена також і довідкою ТОВ
«Берег-Будгруп» (т.1 а.с.129).

Відповідно до акту № 8 від 2 лютого
2009 року приймання-передачі будівельної
готовності квартири № 8 ТОВ
«Берег-Будгруп» передано ОСОБА_3
інвестовану по договору № 51 від 17
травня 2005 року про дольову участь у
будівництві житла квартиру АДРЕСА_1 (т.1
а.с.38).

Згідно додаткової угоди № 1 від 10
вересня 2010 року до договору № 51 від 17
травня 2005 року про дольову участь у
будівництві житла, укладеної між ТОВ
«Берег-Будгруп» (підприємством) та
ОСОБА_3 (пайщиком) (після реєстрації
шлюбу ОСОБА_3), у зв'язку з
переплануванням та зміною загальної
площі квартири внесено зміни в
п.2.5,3.1,3.2,4.2.1 договору № 51 від 17 травня 2005
року, відповідно до яких загальна площа
квартири визначена рівною 76,1 кв. м,
вартість 209 880,53 грн., еквівалентні 41 560,50
доларів США (т.1 а.с.36).

Згідно додаткової угоди № 2 від 9
серпня 2011 року до договору № 51 від 17
травня 2005 року про дольову участь у
будівництві житла, укладеної між ТОВ
«Берег-Будпроект» (підприємством) та
ОСОБА_3 (до шлюбне прізвище ОСОБА_3),
внесено зміни в найменування пайщика
«ОСОБА_3» на «ОСОБА_3» з підстав зміни
прізвища з реєстрацією шлюбу (т.1 а.с.37).

6 жовтня 2011 року Виконавчим комітетом
Одеської міської ради на підставі
договору № 51 від 17 травня 2005 року про
дольову участь у будівництві житла,
додаткової угоди № 1 від 10
вересня 2010 року, додаткової угоди № 2
від 9 серпня 2011 року, акту № 8 від 10
серпня 2011 року приймання-передачі
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 видано
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1. На підставі
вказаного свідоцтва 12 жовтня 2011 року
проведена державна реєстрація права
власності на нерухоме майно (а.с.39, 40).

Згідно виготовленого 26 серпня 2011 року
КП «ОМБТІ та РОН» технічного паспорту
квартира складається з житлової
кімнати площею 15,1 кв. м, кухні площею 32,3
кв. м, санвузла площею 5,8 кв. м, комори
площею 8,5 кв. м, лоджії площею 7,0 кв. м,
всього має загальну площу 76,8 кв. м,
житлову площу 15,1 кв. м, підсобну площу
54,7 кв. м, корисну площу 69,8 кв. м (т.1
а.с.41-42).

Відповідно до положень пункту 1 частини
1 статті 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (до шлюбне прізвище
ОСОБА_3) зареєстрували шлюб 30 квітня 2011
року. Квартиру АДРЕСА_1 набуто в порядку
інвестування у будівництво житла,
договір про дольову участь в
будівництві житла укладено 17 травня 2005
року ОСОБА_3 (ОСОБА_3), дольовий пай
(грошові кошти) виплачено повністю нею
ж у період з 17 травня 2005 року по 15
травня 2007 року в загальній сумі 209 880,53
грн., квартиру ОСОБА_3 (ОСОБА_3)
передано у 2009 році.

Таким чином, повна оплата об'єкту
інвестування проведена ОСОБА_3 до
шлюбу, відтак, квартира АДРЕСА_1 є
майном, набутим дружиною до шлюбу, що у
сенсі положень пункту 1 частини 1 статті
57 СК України вказує на належність
квартири ОСОБА_3 на праві особистої
приватної власності. Та обставина, що
свідоцтво про право власності на
квартиру видано 6 жовтня 2011 року,
державна реєстрація права власності
проведена 12 жовтня 2011 року, тобто після
укладення шлюбу, не є підставою для
визнання квартири спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
оскільки свідоцтво є документом, що
посвідчує право, саме ж право виникло з
повною сплатою грошового внеску за
об'єкт інвестування, а це мало місце
задовго до укладення шлюбу.

Суд першої інстанції правильно
встановив обставини щодо цього майна
та дійшов обґрунтованого висновку про
належність квартири АДРЕСА_1 на праві
особистої приватної власності ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги висновків
суду в цій частині вимог не
спростовують. Повна сплата грошового
внеску за об'єкт інвестування до шлюбу
виклює як таке право спільної сумісної
власності подружжя на збудований в
порядку інвестування об'єкт
нерухомості. Крім того, в справі наявна
розписка від 15 квітня 2013 року ОСОБА_3, зі
змісту якої ОСОБА_3 визнав право
особистої приватної власності ОСОБА_3
на квартиру та зазначав, що ніколи не
претендуватиме на таку (т.1 а.с.43). Вимоги
щодо відшкодування витрат на ремонт
об'єкту нерухомості не заявлялись,
відповідно, ці обставини не
досліджуються.

За час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 набули:

транспортний засіб автомобіль марки
«Nissan» X-Trail, 2008 року випуску, номер
кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер
НОМЕР_1, що згідно даних ДАІ
зареєстрований за ОСОБА_3 з видачею 29
травня 2012 року РЕВ №1 УДАІ ГУМВС
свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_5
(т.1 а.с.44);

земельну ділянку площею 0,0500 га,
кадастровий номер :02:011:0092, з
цільовим призначенням: для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибну ділянку), склад угідь: 0,0500
га - рілля. Земельна ділянка
розташована за адресою: АДРЕСА_2.
Земельну ділянку набуто на підставі
договору купівлі-продажу, укладеного
між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідченого 27
червня 2012 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, зареєстрованого в
реєстрі за № 595. Земельна ділянка
належала продавцю ОСОБА_8 згідно
державного акту на право власності на
земельну ділянку, виданого на підставі
рішення Таїровської селищної ради
Овідіопольського району Одеської
області № 306-УІ від 11 листопада 2011 року
(т.1 а.с.45-48).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку (доходу) (ст.60 СК України).

Набуття майна за час шлюбу створює
презумпцію виникнення права спільної
сумісної власності. Це означає, що ні
дружина, ні чоловік не зобов'язані
доводити наявність права спільної
сумісної власності на майно, набуте у
шлюбі, відповідно до статті 60 СК воно
вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбане під час шлюбу, то
реєстрація прав на нього лише на ім'я
одного з подружжя не спростовує
презумпції належності його до спільної
сумісної власності подружжя.

Таким чином, вказані рухоме майно
транспортний засіб та нерухоме майно
земельна ділянка як такі, що набуті за
час шлюбу, у сенсі положень статті 60 СК
України є спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_3 Сторони цю
обставину не заперечують, не зважаючи
на реєстрацію прав на транспортний
засіб на ім'я ОСОБА_3 та реєстрацію прав
на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3,
жоден зі сторін не заявляє про набуття
цього майна за особисті кошті.

Суд першої інстанції з правом спільної
сумісної власності подружжя на
транспортний засіб та земельну ділянку
визначився правильно, проте не
зазначив висновок про це в
резолютивній частині рішення та не
чітко сформулював висновок про
визнання права власності на майно, що є
підставою для зміни рішення суду в цій
частині вимог.

ОСОБА_3 заявлено вимоги про поділ
транспортного засобу та земельної
ділянки як спільного майна подружжя,
визнання в порядку поділу майна
подружжя за нею права власності на
земельну ділянку, за ОСОБА_3 права
власності на транспортний засіб.

ОСОБА_3 заявлено вимоги про поділ
транспортного засобу та земельної
ділянки як спільного майна подружжя,
визнання в порядку поділу майна
подружжя за ним та за ОСОБА_3 кожним
окремо права власності на ? ідеальну
частку земельної ділянки, ?
ідеальну частку транспортного засобу.

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (ч.1 ст.70 СК України).

Майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними (ч.1,2 ст.71 СК України).

Таким чином, кожен із подружжя заявляє
вимоги про поділ транспортного засобу
та земельної ділянки як майна подружжя,
сторони визнають рівність часток у
майні подружжя, будь-яка домовленість
між подружжям чи шлюбний договір із
визначенням інших часток у майні
подружжя відсутні, відтак,
обґрунтовано слід виходити з рівності
часток кожного з подружжя в

майні.

Транспортний засіб є неподільною
річчю, відповідно до положень частини 2
статті 71 СК України неподільна річ
присуджується одному з подружжя. Таким
чином, з огляду на неподільність
рухомої речі, позовну вимогу ОСОБА_3
присудити в порядку поділу майна
подружжя транспортний засіб ОСОБА_3,
відсутність позовної вимоги ОСОБА_3 про
присудження транспортного засобу
ОСОБА_3, обґрунтованим є в порядку
поділу майна присудження автомобіля
ОСОБА_3 та визнання за ним права
особистої приватної власності на
транспортний засіб.

Земельна ділянка має площу 0,050 га,
цільове призначення ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, земельна ділянка на
даний час не має забудови, не є
освоєною. Виходячи з вимог ДБН 360-92
«Містобудування, планування і забудова
міських і сільських поселень», розмір
ділянки 0,050 га є близький мінімальному,
що виділяється громадянам для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд. Поділ ділянки вплине
на можливість використання такої за
цільовим призначенням, оскільки
провести в подальшому забудову з
дотриманням будівельних норм та правил
на площі 0,0250 га буде проблемним. Таким
чином, зважаючи на те, що спірне
неподільне майно присуджено одному з
подружжя, що ОСОБА_3 заявлено позовну
вимогу про присудження в порядку
поділу майна подружжя земельної
ділянки їй, з огляду на відсутність
позовної вимоги ОСОБА_3 про присудження
земельної ділянки в цілому йому,
обґрунтованим є присудження іншого
майна як до ділянки другому з подружжя.
Доцільності визнання в порядку поділу
майна права власності за кожним з
подружжя на ? ідеальну частку земельної
ділянки з огляду на розмір ділянки та
неприязні стосунки між сторонами,
колегія суддів не вбачає.

Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням сторін, а
при недосягненні згоди, виходячи з
дійсної його вартості на час розгляду
справи.

Перевіряючи в апеляційному порядку
законність рішення суду та
обґрунтованість апеляційної скарги,
судом апеляційної інстанції на
виконання вимог частини 4 статті 10 ЦПК
України роз'яснено сторонам
необхідність встановлення дійсної
вартості, зокрема, транспортного
засобу та земельної ділянки.

Так, при зверненні до суду ОСОБА_3
вказала, вартість земельної ділянки
рівною 140000,00 грн., вартість
транспортного засобу рівною 140000,00 грн.

В нотаріально посвідченому 27 червня 2012
року договорі купівлі-продажу
земельної ділянки, вказано, що продаж
земельної ділянки вчинено за 140000,00 грн.
(т.1 а.с.98-101).

В порядку з'ясування вартості спірного
майна ОСОБА_3 суду апеляційної
інстанції надано підготовлений
Товарною біржею «Профі-Т» звіт про
експертну грошову оцінку земельної
ділянки площею 0,050 га, розташованої по
АДРЕСА_2, згідно якого експертна
грошова оцінка земельної ділянки
станом на 28 березня 2014 року визначена
рівною 187320,00 грн., еквівалентних 17260,00
доларів США по курсу НБУ 1085,02 грн. за 100
доларів США (т.2 а.с.32-62). Додатково до
цього в суді апеляційної інстанції за
клопотанням представника ОСОБА_3 було
призначено судову земельно-технічну
експертизу для визначення ринкової
вартості земельної ділянки, однак
висновок у такій не надано з посиланням
на відсутність технічної документації
по складанню правовстановлюючих
документів в повному обсязі (т.2 а.с.72-74,
83, 85). Судом апеляційної інстанції
вживались процесуальні дії щодо
забезпечення доказів, однак знайти
таку документацію та, відповідно,
провести судову експертизу, не
виявилось за можливе (т.2 а.с.105-106, 112). За
таких обставин, у визначенні вартості
земельної ділянки суд виходить з
доказів, що зібрані в справі.

В суді апеляційної інстанції за
клопотанням представників обох сторін
було призначено та проведено судову
автотоварознавчу експертизу
транспортного засобу автомобіля «Nissan»,
реєстраційний номер НОМЕР_1. Згідно
висновку № 1906 від 2 червня 2014 року
судової автотоварознавчої експертизи,
проведеної експертом Одеського
науково-дослідного інституту судових
експертиз, вартість транспортного
засобу станом на 2 червня 2014 року
визначена рівною 250874,00 грн. (т.2 а.с.72-74,
87-91).

Таким чином, наявні в справі докази
вказують на те, що вартість земельна
ділянка становить 187 320,00 грн., вартість
транспортного засобу становить 250 874,00
грн. Незважаючи на вказану вартість
спірного майна, ОСОБА_3 згодна виходити
з того, що земельна ділянка та
транспортний засіб є рівноцінними, на
стягненні грошової компенсації
різниці вартості у разі присудження
земельної ділянки їй, а транспортного
засобу ОСОБА_3, не наполягатиме. Апелянт
не довів, що вартість земельної ділянки
є більшою вартості транспортного
засобу. За таких обставин, колегія
суддів вважає, що права жодного з
подружжя при такому поділі спільного
майна порушені не будуть. Сторони не
підтримують подружніх стосунків, тому
поділ спільного майна має бути
проведено так, щоб в майбутньому
колишнє подружжя могло розпоряджатися
тим чи іншим майном незалежно один від
одного.

Рішення в частині розірвання шлюбу не
оскаржується, відповідно до положень
статті 303 ЦПК України законність і
обґрунтованість рішення суду в цій
частині вимог не перевіряється.

В порядку статті 88 ЦПК України з ОСОБА_4
в дохід держави до Спеціального фонду
Державного бюджету України підлягає
стягненню за подання вимог про
стягнення аліментів судовий збір в
сумі 229 грн. 00 коп.

Керуючись ст.303, п.3 ч.1 ст.307, п.п.3,4
ч.1 ст.307, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 27 січня 2014 року в
частині позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,
визнання права особистої приватної
власності, стягнення аліментів,
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про поділ майна подружжя - змінити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
народженого в Республіці Молдова, на
користь ОСОБА_3 на утримання дочки
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, народженої в м.
Одесі, аліменти у твердій грошовій
сумі, рівній 1 200 грн. 00 коп., щомісячно,
починаючи з 5 листопада 2013 року до
повноліття дочки, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3
року.

Визнати право особистої
приватної власності ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на
квартиру АДРЕСА_1, що складається з
житлової кімнати площею 15,1 кв. м, кухні
площею 32,3 кв. м, коридору площею 8,1 кв. м,
санвузла площею 5,8 кв. м, комори площею
8,5 кв. м.

Визнати спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3
автомобіль марки «Nissan X-Trail», 2008 року
випуску, кузов НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_1, та
земельну ділянку площею 0,0500 га,
кадастровий номер :02:011:0092, для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, розташовану по
АДРЕСА_2.

Поділити майно подружжя.

Визнати в порядку поділу майна
подружжя право особистої приватної
власності ОСОБА_4 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_4) на автомобіль марки «Nissan
X-Trail», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Визнати в порядку поділу майна
подружжя право особистої приватної
власності ОСОБА_3 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_3) на земельну ділянку
площею 0,0500 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибну ділянку), склад угідь: 0,0500
га - рілля, кадастровий номер
:02:011:0092, розташовану по АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави
до Спеціального фонду Державного
бюджету України судовий збір за
подання вимог про стягнення аліментів
в сумі 229 грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
Л.М.Вадовська

Судді
Л.Г.Ващенко

Н.Д.Плавич