Провадження 2/0202/745/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 липня 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді Слюсар Л.П.

при секретарі Фісун К.П..

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду м.
Дніпропетровська цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи Орган опіки та піклування
Індустріальної районної у місті
Дніпропетровську ради, ОСОБА_3 про
визначення місця проживання
малолітніх дітей, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2013 року позивачка звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_2, третя
особа Орган опіки та піклування
Індустріальної районної у місті
Дніпропетровську ради про визначення
місця проживання малолітніх дітей. В
обґрунтування своїх позовних вимог
позивачка в позовній заяві посилалася
на те, що вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі із відповідачем
з 2001 року. В шлюбі народилося двоє
дітей: син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які
проживають разом з нею за адресою
АДРЕСА_1. Сумісне життя з відповідачем
не склалося. З 2010 року він проживає
окремо від сім'ї, фінансово дітей не
забезпечує. Вона переконана, що зможе
самотужки виховувати обох своїх дітей,
наполягає на тому, щоб вони проживали
разом з нею. Вона категорично проти
проживання дітей з батьком по тій
причині, що відповідач перебуває у
нестабільному психологічному стані,
часто виявляє агресію по відношенню до
неї та дітей, має нервові зриви, вживає
спиртні напої, що на її думку становить
загрозу для дітей. Відповідачеві на
праві приватної власності належить
квартира, в якій на даний час проживає
сім'я. Відповідач в ультимативній
формі примушує її виїхати із дітьми із
спільної квартири без надання родині
і неповнолітнім дітям будь-якого
іншого помешкання. Просила суд:
визначити місце проживання сина ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ОСОБА_1 за адресою:
АДРЕСА_1; визначити місце проживання
дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з
ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути
судові витрати із відповідача.

Ухвалою Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 16 квітня
2014 року в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійні вимоги на стороні
відповідача було залучено ОСОБА_3 .

В судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали
та просили суд позов задовольнити.

Відповідач та представник відповідача
на судове засідання з'явилися.
Заперечували проти задоволення позову.
Вказали, що вони не заперечують проти
проживання дітей з матір'ю, тому
відсутній предмет спору. Дійсно
відповідач та його батьки, які є
співвласниками квартири мають намір
вселитися в квартиру та проживати в
ній.

Представник третьої особи Органу
опіки та піклування Індустріальної
районної у м. Дніпропетровську ради в
судове засідання з'явився. Просив суд
позов задовольнити.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання
з'явилася. Заперечувала щодо
задоволення позовних вимог. Вказала,
що дійсно наразі стало питання щодо
продажу квартири в якій їх сім'я
проживає, так як є фінансові проблеми, а
тому вона разом з чоловіком та сином
після продажу квартири будуть
проживати в квартирі, яка належить їм
на праві власності, АДРЕСА_1, де на
сьогодні проживає позивачка з дітьми.

Свідок ОСОБА_6, батько позивачки,
вказав на те, що він разом з дружиною та
племінницею проживають в трикімнатній
кооперативній квартирі. Розповів про
те, що відповідач останній місяць
заплатив аліменти на дітей в розмірі 750
грн., він ніколи не купував продукти
дітям. Які б іграшки він не купляв
ОСОБА_4, вони залишаються у батька.
ОСОБА_4 батько забирав до себе 1-2 рази
на неділю. Його колишній зять
погрожував позивачці, що виселить її з
дітьми з квартири.

Суд, вислухавши сторони, допитавши
свідка ОСОБА_6, дослідивши матеріали
справи, вважає, що позовна заява не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено в ході судового
розгляду і підтверджується
матеріалами справи відповідно до
свідоцтва про право власності на житло
виданого 11 грудня 1998 року Виконкомом
міської ради народних депутатів на
підставі розпорядження від 11 грудня 1998
року №3/3960-98 квартира АДРЕСА_1 належить
на праві спільної сумісної власності
ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_2.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 21
липня 2001 року. В шлюбі народилося двоє
дітей: донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року
( а.с.7) та син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).
Відповідно до рішення Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
01 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 розірвано. При розгляді справи
встановлено, що сторони не підтримують
шлюбні відносини з 2010 року, з червня
2013 року сторони проживають окремо,
майнового спору між ними немає, діти
проживатимуть з матір'ю. Рішення
набрало законної сили ( а.с.50).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до довідки КП « Північне»
ДМР від 16.07.2014 року №1440 виданої ОСОБА_2
в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований він
та члени його сім'ї: син - ОСОБА_4, 2009 року
народження; донька - ОСОБА_5, 2003 року
народження; дружина - ОСОБА_1, 1980 року
народження.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, не визнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Стаття 14 Закону України « Про охорону
дитинства» передбачає: « Діти та батьки
не повинні розлучатися всупереч їх
волі, за винятком випадків, коли таке
розлучення необхідне в інтересах
дитини і цього вимагає рішення суду,
що набрало законної сили».

Відповідно до ст.160 СК України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла
десяти років, визначається за
спільною згодою батьків та самої
дитини.

Відповідно до ч. 1 ст.161 СК України якщо
мати та батько , які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
придатне для проживання в ньому (
гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи у
віці від десяти до чотирнадцяти років
є місце проживання її батьків (
усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я тощо, в
якому вона проживає, якщо інше місце
проживання не встановлено за згодою
між дитиною та батьками (
усиновлювачами, опікуном) або
організацією, яка виконує щодо неї
функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної
особи у віці від десяти до чотирнадцяти
років визначається органом опіки та
піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка
не досягла десяти років, є місце
проживання її батьків ( усиновлювачів)
або одного з них, з ким проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно з ч.4,5 ст.19 СК України при
розгляді судом спорів щодо місця
проживання дитини обов'язковою є
участь органу опіки та піклування.
Орган опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо роз'яснення
спору на підставі відомостей,
одержаних в результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її вихованні, а також на
підставі інших документів, які
стосуються справи.

Як показала в судовому засіданні
позивачка та її представник
відповідачеві на праві приватної
власності належить квартира, в якій
проживає позивачка та їх діти.
Відповідач в ультимативній формі
примушує позивачку виїхати разом із
дітьми зі спільної квартири без
надання родині будь якого іншого
місця помешкання.

Відповідач та представник відповідача
вказав на те, що він не заперечує щодо
проживання дітей з матір'ю, тобто між
сторонами відсутній предмет спору.

Сторони не заперечували що позивачка
проживає разом з дітьми, а відповідач
оплачує комунальні платежі за
користування квартирою та сплачує
аліменти.

Згідно до ч.2 ст.61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами по справі не
підлягають доказуванню.

Суд не може прийняти до уваги показання
свідка батька позивачки ОСОБА_6,
оскільки вони не стосуються предмету
спору.

Орган опіки та піклування
Індустріальної районної ради прийшов
до висновку про доцільність
визначення місця проживання
малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2
та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року за адресою:
АДРЕСА_1 ( а.с.61,62).

Даний висновок затверджений Рішенням
Виконавчого комітету Індустріальної
районної у місті Дніпропетровську ради
від 23.05.2014 року №122 ( а.с.59,60,63,64).

Суд не може прийняти до уваги висновок
Органу опіки та піклування, а також
взяти до уваги думку представника
Органу опіки та піклування
Індустріальної районної у місті ради,
висловлену в судовому засіданні,
оскільки даним висновком та думка
представника не вирішується спір про
місце проживання малолітніх дітей між
матір'ю - позивачкою та батьком -
відповідачем, та не визначається місце
проживання дітей з матір'ю чи батьком, а
встановлена доцільність проживання
дітей за конкретною адресою, а саме в
АДРЕСА_1 в якій і зареєстровані та
проживають діти з моменту народження
та сторони по справі. Тобто позивачем
та Органом опіки і піклування фактично
підмінено поняття щодо визнання місця
проживання дітей з одним із батьків в
разі наявності спору між батьками та
надано висновок, щодо проживання за
адресою, який суперечить Порядку
проведення органами опіки та
піклування діяльності, пов'язаної із
захистом прав дитини і Типового
положення про комісію з питань захисту
прав дитини, затверджених постановою
КМ України 24 вересня 2006 року №866.

Виходячи із вищевикладеного та
оцінюючи докази в їх сукупності суд
приходить до висновку, що метою даного
позову не є визначення місця
проживання малолітніх дітей разом з
матір'ю, оскільки вони проживають разом
з нею, про що не заперечує і відповідач,
а тому відсутній предмет спору, судом
також взято до уваги, що висновок
Органу опіки та піклування носить
формальних характер та не відповідає
дійсним обставинам справи, а тому суд
не вбачає законних підстав для
задоволення позовних вимог та
вимушений в позові відмовити.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України
оскільки позивачці відмовлено в
задоволені позовних вимог то судові
витрати не розподіляються.

Керуючись: ст.ст. 19,56,161 Сімейного
Кодексу України, ст. ст.3,7, 11,15, 30, 60,61,
88,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволені позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Орган
опіки та піклування Індустріальної
районної у місті Дніпропетровську
ради, ОСОБА_3 про визначення місця
проживання малолітніх дітей -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі протягом
десяти днів з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Л.П. Слюсар