Номер провадження: 22-ц/785/6064/14
Головуючий у першій інстанції Поліщук
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Оверіної О.В., Журавльова О.Г.,

за участю секретаря судового
засідання Счастлівцевої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення
грошових коштів за користування
приватною земельною ділянкою, зайнятою
із застосуванням насильства, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Малиновського районного суду міста
Одеси від 15.05.2014 року,

встановила:

22 квітня 2009 року ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, Управління
змелених ресурсів Виконавчого
комітету Одеської Міськради про
визнання державного акту на землю,
виданого на ім'я ОСОБА_3 недійсним,
посилаючись на те, що вони - позивачі є
сусідами відповідачів, та всі мешкають
у АДРЕСА_1. ОСОБА_4 мешкає у будинку № 60,
ОСОБА_9 у будинку № 58, ОСОБА_5 у будинку
№ 64, ОСОБА_6 у будинку № 66, ОСОБА_7 у
будинку № 85. Відповідачі проживають у
будинку АДРЕСА_1. У 2002 році ОСОБА_2, діючи
за довіреністю від ОСОБА_3 без згоди
сусідів, звернувся від імені ОСОБА_3, до
Управління земельних ресурсів із
заявою про визнання права власності на
земельну ділянку. Для отримання
державного акту на землю, ОСОБА_3 та її
представнику необхідно було отримати
згоду всіх сусідів, однак посварившись
з ними, вони звернулися до Приморського
районного суду міста Одеси, який
зобов'язав управління земельних
ресурсів видати на ім'я ОСОБА_3,
державний акт на землю без їхньої
згоди. До участі у справі позивачів не
залучали. Оскільки у теперішній час,
проведена будівельно-технічна
експертиза, і їм стало відомо, що
розмірі земельної ділянки ОСОБА_3,
зазначені у державному акті не
відповідають дійсності, що свідчить
про те, що ОСОБА_3 захопила частку
їхньої землі, вони вимушені звернутися
з наступним позовом до суду, в якому
просять визнати недійсним державний
акт РІ 3467160 від 31.12.2002 року на право
власності на земельну ділянку,
розташовану за адресою : АДРЕСА_1,
виданий на ім'я ОСОБА_3. 23.11.2009 року,
ОСОБА_3 не погоджуючись з позовом
ОСОБА_4 та інших про визнання
державного акут на землю недійним,
подала до суду пояснення на поданий
ними позов та пред'явила свої зустрічні
вимоги про стягнення з кожного з
позивачів по справі по 200 000 гривень, в
якості орендної плати за користування
земельною ділянкою належної їй на
праві приватної власності. В своєму
зустрічному позові ОСОБА_3 вказувала,
що позов поданий ОСОБА_4 та іншими з
метою заволодіння її землями. З 1994 року
по 2004 рік вказані особи, декілька разів
ініціювали позов до суду до ОСОБА_3, до
Виконкому Одеської міськради з
вимогами скасувати рішення про
передачу у власність ОСОБА_3, земельної
ділянки площею 634 кв.м., по АДРЕСА_1,
однак по всім позовам їм було
відмовлено. Далі позивачка вказує, що
позовна заява про визнання державного
акту на землю недійсним, по своїй суті
переконливо свідчить про чергову
спробу позивачів нахабно привласнити
землі ОСОБА_3 через суд в межах площі 280
кв.м., якими вони користуються
безкоштовно тривалий час. Саме з цих
обставин ОСОБА_3 змушена пред'явити
зустрічні вимоги до позивачів про
стягнення грошової суми за
користування власними землями ОСОБА_3
Згідно з законом про оренду № 2536 від
03.07.1992 року використання землі в
Україні є платним. З огляду наведених
обставин ОСОБА_3 вважає, що має право на
свій розсуд встановити орендну плату
за користування її власною земельною
ділянкою, тому просила суд стягнути з
відповідачів з кожного по 200000 гривень.
05.01.2011 року ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 подали
до суду уточнення до зустрічного
позову про стягнення грошової суми за
користування приватною земельною
ділянкою, зайнятою із застосуванням
насильства, в якій вказують, що вони з
вини відповідачів втратили 280
квадратних метрів власної земельної
ділянки, яка протиправно
використовується ОСОБА_4 та іншими
громадянами, які звернулися першими з
позовом до них. Разом з тим, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 вказували, що для них земельна
ділянка є єдиним джерелом доходів на
якій вони проводові календарного року
отримують два врожаю, зокрема: з 1-го
січня по 15 квітня - врожай квітів
«Геоцінти» , з 15 квітня по 15 листопада -
врожай помідор «Мікада». Дохід від
вирощування квітів «Геоцінти» за
їхніми підрахунками за рік становить -
34160 гривень, дохід з продажу помідор
«Мікада» становить за рік - 23520 гривень,
а загальний дохід складає суму:
34160+23520=57780 гривень. Крім того, згідно з
Правилами оплати за водопостачання,
землі, які не забудовані
землевласником вважаються поливними
на які нараховується полив у розмірі 1,10
гривень за один кв.м., тоді як на 280 кв.м.
землі нараховується полив у розмірі
1,10х 280 = 280 гривень на місяць, або 3400
гривень на один рік. З урахуванням
поливу збитки складають за один рік -
60000 гривень, за п'ять років - 300000 гривень.
Тому з зазначених вище підстав ОСОБА_3
та ОСОБА_2 просили стягнути з кожного
відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_9,
ОСОБА_5,ОСОБА_6, ОСОБА_10 по 60000 гривень на
їхню користь, на підставі статті 211-212 ЗК
України, ст.ст.1212,1214 ЦК України.

Ухвалою суду від 15 травня 2014 року
позовна заява ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2, Одеського
міського управління земельних
ресурсів Одеської міської Ради про
визнання державного акту на землю
недійсним - залишена без розгляду.

Позивач ОСОБА_2, приймаючи участь в
судових засіданнях від власного імені,
та як правонаступник ОСОБА_3, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2, просив суд задовольнити
позов поданий ним та ОСОБА_3 в редакції
від 05.01.2011 року. Просив стягнути на його
користь особисто та на його
користь як правонаступника ОСОБА_3 з
відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_7,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 грошову суму у розмірі
по 60000 гривень з кожного за
користування належної йому земельної
ділянки площею 280 квадратних метрів.

Рішенням Малиновського районного суду
міста Одеси від 15.05.2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2, діючого від
власного імені та в якості
правонаступника ОСОБА_3, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення районного
суду і ухвалити нове по суті позовних
вимог, посилаючись на порушення судом
першої інстанції при постановленні
оскаржуваного рішення норм
процесуального права та не правильне
застосування матеріального права.
Заслухавши
суддю-доповідача, доводи апеляційної
скарги та заперечень на неї,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.
Згідно ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
Законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
або заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.
Судом встановлено, що згідно
Свідоцтва про право особистої
власності на житловий будинок від 11
серпня 1994 року, виданого Виконавчим
комітетом Іллічівської районної Ради
народних депутатів, виданого на
підставі Рішення Виконавчого комітету
Іллічівської районної Ради народних
депутатів № 972 від 29 липня 1994 року,
власником житлового будинку із
належними до нього будівлями та
спорудами під номером АДРЕСА_1 являлася
ОСОБА_3. Право власності на відповідний
об'єкт нерухомого майна було належним
чином зареєстроване в Одеському
міжміському бюро технічної
інвентаризації за реєстровим номером
24571 в кн..240 стр.130, про що свідчить
реєстраційне посвідчення установи від
13 вересня 1994 року.

Відповідно до
державного акту на право приватної
власності на землю серії РІ № 467160 від 31
грудня 2002 року, виданого Одеською
міською Радою народних депутатів,
зареєстрованого в книзі записів
державних актів на право приватної
важності на землю за № 172/7733, ОСОБА_3
являється власником земельної ділянки,
загальною площею 0,0634 га в межах згідно
з планом, що розташована на території
АДРЕСА_1 - за цільовим призначенням для
будівництва та обслуговування жилого
будинку та господарських споруд.
На
виконання ухвали суду від 24.12.2013 року
Одеським міським управлінням
земельних ресурсів Одеської міської
ради, суду направлено посвідчену
належним чином копію технічної
документації по складанню державного
акту на право власності на земельну
ділянку ОСОБА_3 для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель за адресою:
АДРЕСА_1. Судом в ході розгляду справи
досліджувалися документи, що стали
підставою для видачі державного акту
на земельну ділянку, а саме: заява
ОСОБА_3, проживаючої у АДРЕСА_1 на ім'я
начальника Управління земельних
ресурсів Одеської міськради ОСОБА_11
датована 18 грудня 2001 року, в якій вона
просить на підставі рішення суду
Жовтневого району м.Одеси та рішення
Одеського МВК № 22 від 06.01.1994 року видати
їй державний акт на право постійного
користування земельною ділянкою
площею 634 кв.м., розташованого за
вищевказаною адресою. Заявниця вказує,
що до заяви надає копії необхідних
документів; лист підписаний
начальником управління земельних
ресурсів ОСОБА_12 адресований КП ЗКВ
вихідний номер 1433 від 19.12.2001 року,
згідно з яким дозволяється виконання
землевпорядних робіт по земельній
ділянці, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1. З листа випливає, що до початку
робіт виконавець повинен підготувати
технічне завдання та затвердити його в
управління земельних ресурсів.
Виконанні роботи підлягають прийому в
повному обсязі згідно з вимогами
еталону; копія паспорту громадянки
України ОСОБА_3, зареєстрованої за
адресою : АДРЕСА_1, довідка про
присвоєння ідентифікаційного номера
ОСОБА_3; рішення виконавчого комітету
Одеської міської Ради № 22 від 06.01.1994
року " про надання земельної ділянки
площею 634 м2 гр. ОСОБА_3 в постійне
користування для обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд по АДРЕСА_3; рішення Жовтневого
районного суду м. Одеси від 9 жовтня 2001
року про зобов'язання Управління
земельних ресурсів видати ОСОБА_3
державний акт на право постійного
користування земельною ділянкою
площею 634 кв.м.,розташованого в АДРЕСА_1,
на виконання пункту 2 рішення Одеського
МВК № 22 від 06 січня 1994 року та у
відповідності з виконаними УЗР
матеріалами по встановленню меж
земельної ділянки в натурі; ухвала
Жовтневого районного суду міста
Одеси від 22 березня 2002 року про зміну
способу та порядку виконання рішення
Жовтневого районного суду міста Одеси
від 09 жовтня 2001 року, якою зобов'язано
Управління земельних ресурсів видати
ОСОБА_3 Кирилівни Державний акт, що
являється правовстановлюючим
документом на земельну ділянку
загальною площею 634 кв.м.,розташованого
в АДРЕСА_1, з урахуванням змін у
законодавстві, пов'язаних з прийняттям
Земельного Кодексу України від 25.10.2001
року; ухвала Жовтневого районного суду
міста Одеси від червня 2002 року, якою
роз'яснено начальнику відділу
державної виконавчої служби
Жовтневого районного управління
юстиції м. Одеси, ухвала Жовтневого
районного суду м. Одеси від 22 березня 2002
року та визначено - зобов'язати
Управління земельних ресурсів видати
ОСОБА_3 державний акт, який є
правовстановлюючим документом на
земельну ділянку загальною площею 634
кв.м., розташованої в АДРЕСА_1, з
урахуванням змін в законодавстві,
пов'язаних з прийняттям Земельного
кодексу України від 25.10.2001 року,
зобов'язати Управління земельних
ресурсів видати ОСОБА_3 Державний акт
на право власності на земельну ділянку
площею 634 кв.м., розташовану в АДРЕСА_1;
акт від 18 листопада 2002 року
встановлення ( відновлення) та
узгодження в натурі меж земельної
ділянки; додаток до акта встановлення
натурі меж земельної ділянки від 18
листопада 2002 року; абрис земельної
ділянки ОСОБА_3,розташованої за
адресою: АДРЕСА_1; опис меж земельної
ділянки ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1;
каталог меж землекористування та
відомість вирахування площі;
кадастровий план земельної ділянки
ОСОБА_3 за адресою : АДРЕСА_1.

З мотивувальної частини рішення
Жовтневого районного суду м. Одеси від
09 жовтня 2001 року, судом встановлено, що
рішенням Іллічівського РВК № 1398 від
28.12.1990 року за ОСОБА_3 визнано право
власності на домоволодіння АДРЕСА_1 та
за домоволодінням закріплено земельну
ділянку загальною площею 634 кв.м..
Рішенням Виконавчого комітету
Одеського міської Ради народних
депутатів від 06.01.1994 року ОСОБА_3 надана
земельна ділянка площею 634 кв.м. в
постійне користування для
забезпечення житлового будинку та
господарських споруд, розташований в
АДРЕСА_1, відділу земельних ресурсів
наказано у встановленому законом
порядку видати ОСОБА_3 право
встановлювальні документи на земельну
ділянку. Згідно з даним рішенням в
загальну площу земельної ділянки
ОСОБА_3 входить проїзд довжиною 22
метрів та шириною 3,6 метрів. Рішення
виконавчого комітету Одеської міської
ради народних депутатів від 06.01.1994 року
являється обґрунтованим та законним,
винесено у відповідності з діючим
Земельним Кодексом України та до
наступного часу ніким не скасовано. У
відповідності до ст..23 ЗК України право
власності чи право постійного
користування землею посвідчується
державними актами, які видаються та
реєструються міськими Радами народних
депутатів. Враховуючи, що Рішення
Виконавчого комітету Одеської міської
Ради народних депутатів № 22 від 06.01.1994
року «Про надання земельної ділянки
площею 634 кв.м. в постійне користування
для обслуговування житлового будинку
та господарських споруд по АДРЕСА_1» до
наступного часу не виконано, вимоги
ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Відповідно постанови Президії
Одеського обласного суду від 22 грудня
2001 року, Президіум у складі: голови -
ОСОБА_13, членів президіуму - ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16,ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, за
участю заступника прокурора Одеської
області Несветайло І.В., по докладу
судді обласного суду Кузь В.М.
розглянувши протест заступника
прокурора Одеської області Несветайло
І.В. від 12 грудня 2001 року, встановили, що
09 жовтня 2001 року Жовтневий районний суд
м. Одеси задовольнив позовні вимоги
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, суд зобов'язав
управління земельних ресурсів видати
ОСОБА_3 державний акт на право
постійного користування земельною
ділянкою загальною площею 634 кв.м.,
розташованого в АДРЕСА_1, на виконання
п.2 рішення Виконкому Одеської міської
ради № 22 від 06.01.1994 року, та у
відповідності з виконаними
Управлінням земельних ресурсів
матеріалами по визначенню меж
зазначеної земельної ділянки в натурі.
В касаційному порядку рішення не
переглядалося. З мотивувальної частини
постанови вбачається, що зацікавлена
особа по справі - ОСОБА_4 в 1971 році на
самочинно зайнятої земельній ділянці
площею 109 кв.м., самочинно побудувала
жилий будинок. Спочатку та до 1991 року ,
даний жилий будинок ОСОБА_4
обслуговувався з АДРЕСА_1 через фасадну
частину її земельної ділянки шириною
6,70 метра, що підтверджується
інвентаризаційними відомостями ОМБТІ
та РОН від 26.03.1971 року на жилий будинок
та земельну ділянку площею 109 кв.м.
користувача - ОСОБА_23, розташованих в
АДРЕСА_1.

Скориставшись суміжним розташуванням
земельних ділянок ОСОБА_4 протиправно,
з застосуванням насильства та
самозахвату в 1987 році заволоділа
частиною земельної ділянки ОСОБА_3, в
тому числі і доріжкою - проїздом
довжиною 22 метрів і шириною 3,6 кв.м.,
через який обслуговується
домоволодіння ОСОБА_3 У зв'язку з цим
земельним спором ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
Виконком Одеської міської ради прийняв
рішення № 22 від 06.01.1994 року про передачу
ОСОБА_3 в постійне користування
земельної ділянки площею 634 кв.м.,
розташованої в АДРЕСА_1. При цьому
Виконком в рішенні зазначив, що в
загальну площу земельної ділянки
ОСОБА_3 входять спірні землі, втому
числі доріжка - проїзд довжиною 22 метри
та шириною 3,6 метри. Дане рішення ОСОБА_4
оскаржила до суду. 23.11.1994 року Жовтневим
районний суд м. Одеси постановив
рішення, яким визнав законним рішення
Виконкому Одеської міськради № 22 від
06.01.1994 року, Постановою Президії
Одеського Облсуду від 15.10.1995 року
рішення Жовтневого райсуду від 23.11.1994
року, набрало чинності. З матеріалів
справи вбачається , що Пунктом 2 рішення
Виконкому Одеської міськради № 22 від
06.01.1994 року, Виконком зобов'язав
підвідомчий йому орган земельних
ресурсів, видати ОСОБА_3 державний акт
на право постійного користування
земельною ділянкою загальною площею 634
кв.м. У відповідності з вимогами ст.ст.
22,23 Земельного кодексу України та на
виконання Пункту 2, рішення виконкому
Одеської міськради № 22 від 06.01.1994 року,
ОСОБА_3 замовила в Управлінні земельних
ресурсів технічну документацію на
виготовлення державного акту на право
постійного користування відведеної їй
земельної ділянки в межах площі 634 кв.м.
За дорученням Управління земельних
ресурсів, Земельно-кадастрове бюро при
Управлінні земельних ресурсів, 24.03.1998
року встановив в натурі на місцевості
межі даної земельної ділянки,
узгодивши їх з суміжними
землекористувачами. Однак, зазначений
державний акт тривалий час не
видавався землекористувачу ОСОБА_3 у
зв'язку з тим, що суміжний з ОСОБА_3
землекористувач ОСОБА_4 повторно
ініціювала земельний спір з ОСОБА_3 про
прядок користування проїздом довжиною
22 метри та шириною 3,6 кв.м. через який
обслуговується домоволодіння ОСОБА_3.
По заяві ОСОБА_4 16.02.2000 року та 14.09.2000
року відбулося засідання
Узгоджувальної комісії Одеської
міськради, на яких були прийняти
рішення «Про вилучення у ОСОБА_3
спірної земельної ділянки - проїзду
довжиною 22 метри та шириною - 3,6 метри та
передача його в спільне користування
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 За ініціативою
Управління земельних ресурсів та на
виконання зазначених рішень
Узгоджувальної комісії, 23.10.2000 року
Земельно-кадастрове бюро при
Управлінні земельних ресурсів,
повторно виконало комплекс
земельно-кадастрових робіт на
земельній ділянці ОСОБА_3, загальною
площею 634 кв.м., з метою вилучення у
ОСОБА_3 спірних земель. За результатами
даних вимірювань, Управління земельних
ресурсів підготувало проект рішення,
для розгляду його на сесії Одеської
міськради, про внесення змін до рішення
виконкому Одеської міськради № 22 від
06.01.1994 року» про вилучення у ОСОБА_3
земельної ділянки площею 95 кв.м., в тому
числі доріжки - проїзду довжиною 22
метрів та шириною 3,6 метрів та передача
її в загальне користування для ОСОБА_4
та ОСОБА_3 на тій підставі, що спірні
землі повністю забудовані
господарськими спорудами, належними
ОСОБА_4, які вона повинна обслуговувати.
У зв'язку з цими обставинами, ОСОБА_2, з
яким ОСОБА_3 уклала договір довічного
утримання, звернувся до суду на дані
рішення. 22.05.2000 року та 22.02.2001 року
Жовтневий райсуд двічі визнав
незаконним рішення Узгоджувальної
комісії від 16.02.2000 року та 14.09.2000 року як
такі, що протиречать земельному
законодавству та обмежують права
ОСОБА_3. Цим же рішенням суд зобов'язав
Одеську міську раду скасувати вказівку
рішення Узгоджувальної комісії. 16.08.2001
року Узгоджувальна комісія визнала
незаконними свої рішення від 16.02.2000
року та 14.09.2000 року та прийняла рішення
про їх скасування.

Однак, ОСОБА_4 продовжувала ініціювати
спір з ОСОБА_3 «про прядок користування
проїздом до домоволодіння ОСОБА_3», а
Управління земельних ресурсів не
виконувало пункт 2 рішення Виконкому
Одеської міськради № 22 від 06.01.1994 року
про видачу ОСОБА_3 державного акту на
право постійного користування
земельною ділянкою загальною площею 634
кв.м., що стало підставою для звернення
до суду ОСОБА_3 та ОСОБА_2. 09 жовтня 2001
року Жовтневий районний суд м. Одеси
постановив рішення, яким задовольнив
вимоги позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Суд
зобов'язав Управління земельних
ресурсів видати ОСОБА_3, Державний акт
на право постійного користування
земельною ділянкою загальною площею 634
кв.м., розташованого в АДРЕСА_1, на
виконання п.2 рішення Одеського МВК № 22
від 06.01.1994 року ату відповідності з
виконаними матеріалами по
встановленню меж зазначеної земельної
ділянки в натурі. З матеріалів справи
вбачається, що участь ОСОБА_4 при
розгляді даної справи не може вплинути
на результат оспорю вального рішення,
оскільки земельний спір між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 про порядок користування
земельною ділянкою - проїздом"
неодноразово розглядався судом на
користь ОСОБА_3, рішення яких набрали
чинності. За таких обставин, президія
вважає, що рішення Жовтневого райсуду
м. Одеси від 09 жовтня 2001 року відповідає
вимогам закону. За результатами
розгляду протесту заступника
прокурора Одеської області від 12
грудня 2001 року, президія прийняла
рішення про залишення протесту
заступника прокурора Одеської області
- без задоволення. Рішення Жовтневого
районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2001
року без змін.

В ході розгляду справи встановлено, що
спірна земельна ділянка, на законних
підставах передана у постійне
користування ОСОБА_3 з 1994 року, що
підтверджено рішенням Виконкому
Одеської міськради № 22 від 06.01.1994 року.
Пунктом 2 цього ж рішення виконком
зобов'язав підвідомчий йому орган
земельних ресурсів, видати ОСОБА_3
державний акт на право постійного
користування земельною ділянкою
загальною площею 634 кв.м. У 1994 році, на
час дії Земельного кодексу, введеного в
дію 15 березня 1991 року, зазначене
рішення Виконкому не виконувалося, що
стало приводом для звернення ОСОБА_3,
ОСОБА_2 до Жовтневого районного суду
міста Одеси у 2001 році з позовом до
Управління земельних ресурсів про
зобов'язання видати державний акт на
право постійного користування
земельною ділянкою. Рішення прийняте 09
жовтня 2001 року.

Таким чином перелічені вище документи
підтверджують той факт, що з 1992 року
триває конфлікт між позивачкою ОСОБА_4
та ОСОБА_3, померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 з
приводу користування частиною
земельної ділянки, а саме доріжки -
проїзду довжиною 22 метрів та шириною 3,6
метрів. Після укладення договору
довічного утримання з ОСОБА_3 стороною
даного конфлікту з боку ОСОБА_3 став
ОСОБА_2 Спірна земельна ділянка
частково перебуває у користуванні не
тільки ОСОБА_4, але і у користуванні
інших відповідачів - ОСОБА_9, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_10, що підтверджується
рішеннями суддів різних інстанцій і за
різні роки, а саме.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 09 грудня 2011 року прийнятого
в межах розгляду цивільної справи за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_6,
ОСОБА_24, за участю третьої особи -
Одеської міської ради, про повернення
самовільно зайнятої земельної ділянки,
приведення її у попередній, придатний
для використання стан, демонтажу
самовільно зведений на ній прибудов,
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,завданої порушеннями
земельного законодавства,за
апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_2
та ОСОБА_6, ОСОБА_24 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 21 червня 2011 року. Рішенням суду
встановлено, що доводи позивачів про
захоплення земельної ділянки є
обґрунтованими, зобов'язано ОСОБА_6,
повернути ОСОБА_3 самовільно зайняту
земельну ділянку, яка знаходиться за
адресою - АДРЕСА_1 в придатному для
використання за цільовим призначенням
стані, звільнивши її від насаджень,
металевих конструкцій та іншого майна;
відновити межу земельної ділянки по
межі Е-А згідно державного акту на
право приватної власності на землю,
виданого ОСОБА_3 31 грудня 2002 року та
зареєстрованого в книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 172/7733.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 12 липня 2011 року, прийнятого
в межах розгляду цивільної справи зав
позовом ОСОБА_3, до ОСОБА_7, про усунення
перешкод в користування власністю, за
апеляційного скаргою ОСОБА_3 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 12 січня 2011 року., яким встановлено,
що при здійсненні самочинного
будівництва ОСОБА_7 за фундамент
житлового будинку використала
належній ОСОБА_3 кам'яний паркан, який
перетворила у стіну будинку та
прорубала в ньому на сторону позивачки
два вікна. Крім того частина будинку
знаходиться над земельною ділянкою
позивачки. Зазначені обставини
свідчать про порушення прав позивачки
як власника жилого будинку так і
земельної ділянки.

Рішенням Центрального районного суду
м. Одеси від 12 листопада 2001 року,
прийнятого за результатами розгляду
цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_25, ОСОБА_25 про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою. Даним
рішенням зобов'язано відповідачів
привести у відповідність з Рішенням
Одеської міської ради № 22 від 06.01.1994
року, земельну ділянку АДРЕСА_1, довжина
та ширина якої складають відповідно 22
метри та 3,6 метри, а саме знести паркан,
встановлений в проїзді довжиною 22
метри та 3,6 метри вищезазначених
земельних ділянок, встановити розмежую
чий паркан, знести літню кухню,
розташовану по АДРЕСА_2, до відповідних
розмірів. Рішення набрало чинності
13.12.2001 року.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 10 грудня 2009 року,
постановленого межах розгляду
цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 , ОСОБА_26 про захист права
власності на земельну ділянку,
зобов'язання вчинити певні дії та
стягнення моральної шкоди. Суд прийняв
рішенням повернути ОСОБА_3 частину
земельної ділянки площею 0,063 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2 за
цільовим призначенням для
обслуговування та будівництва жилого
будинку та господарських будівель, а
саме двір-проїзд , площею 268 кв.м. шляхом
знесення(демонтування) : паркану що
відгороджує двір-проїзд площею 268 кв.м.
на користь ОСОБА_4. Рішення набрало
чинності на підставі ухвали
апеляційного суду Одеської області від
14 грудня 2011 року.

Заочним рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 02 лютого 2011
року, прийнятого по цивільний справі за
позовом Малиновської районної
адміністрації ОМР до ОСОБА_9 про
знесення самочинно забудованого майна.
Даним рішенням встановлено, що за час
проведення ОСОБА_9 побудови спірного
нерухомого майна ОСОБА_3, ОСОБА_2
проживаючі по АДРЕСА_1 неодноразово
зверталися до відповідних установ,
повідомляючи про порушення своїх прав,
з вимогою перевірити наявність дозволу
у відповідача на здійснення
будівельних робіт та заборонити їх
проведення. Позов МРА ОМР задоволено,
рішення набрало чинності 17.04.2011 року.

В ході розгляду даної справи ОСОБА_2
наполягав що жодне з рішень суду не
виконано, даний факт стороною
відповідачів не оспорювався.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції, приймаючи до уваги
вищезазначені рішення судів, якими
встановлено порушення прав на земельну
ділянку позивачів по справі, стосовно
позовних вимог ОСОБА_2, діючого від
власного імені, і в якості
правонаступника ОСОБА_3, заявлених до
ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про стягнення грошової суми за
користування приватною земельною
ділянкою, дійшов наступних висновків.
Як
випливає із уточнення до зустрічного
позову, та з особистих пояснень ОСОБА_2
в судових засіданнях, позивач вказує,
що втратив 280 кв.м. власної ділянки, а
інша сторона - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_9 протиправно утримують
земельну ділянку, з якої отримують
доходи, а він навпаки позбавлений
можливості отримати дохід від врожаю,
який би мав вирости на цій земельній
ділянці. ОСОБА_2 вважає, що на підставі
ст.156 ЗК України, ст. 211 ЗК України, він
має право вимагати від відповідачів
грошової компенсації за користування
приватною земельною ділянкою, яка
належить йому на праві власності.
Позивач вказує, що
статті 1212,1214 ЦК України прямо
передбачають загальні положення у
зв'язку набуттям майна без достатньої
правої підстави, зокрема це
відшкодування доходів від
безпідставного набуття спірною
ділянкою. ОСОБА_2 зазначає, що з
матеріалів справи вбачається, що
відповідачі набули ділянку площею 280
кв.м., шляхом колективного розбійного
нападу на садибу ОСОБА_3, ОСОБА_2,
самовільно забудували її
господарськими спорудами і
організували обслуговування своїх
житлових будинків через приватні землі
позивачів. Далі автори позову
зазначають, що земельна ділянка є
єдиним джерелом доходів на якій
землевласники, впродовж календарного
року отримують два врожаю зокрема: з1-го
січня по 15 квітня - врожай квітів типу
«Геоцінти», з 15 квітня по 15 листопада -
врожай помідор типу «Мікада». Дохід від
вирощування квітів «Геоцінти»на площі
280 кв.м. розрахований виходячи з
наступного: на одному квадратному
метрі висаджуються 16 цибулин квітів, на
280 кв.м. землі висаджуються (16х280=4880
цибулин). Кожна висаджена цибулина дає
врожай 1 бутон -квиток та 2-5 цибулин.
Ринкова вартість 1-го бутона 5 гривень,
ринкова вартість 1-ої цибулини - 2
гривні. Таким чином дохід з продажу
бутонів квітів складає 4880х5=24400 гривен,
дохід з продажу цибулин складає 4880х2= 9760
гривень. Сумарний дохід від квітів на
рік складає 24400+9760=34160 гривень. Дохід від
вирощування помідорів типу «Мікада»
розрахований таким чином: на 1-му кв.м.
землі висаджуються 4 кущі помідор, на 280
кв.м. землі висаджуються 4х280=1120 кущів.
Коже кущ помідорів дає врожай
приблизно 3кг., ринкова вартість 1-го кг
помідорів складає в середньому 7
гривень, врожай помідорів на площі 280
кв.м. - 3х1120 = 3360 кг. Таким чином дохід з
продажу помідорів складає - 3360х7=23520
гривень. За один рік дохід складає -
34160+23520= 57780 гривень. Крім того, згідно з
Правилами оплати за водопостачання,
землі, як і не забудовані
землевласником вважаються поливними
на які нараховується полив у розмірі 1,10
гривень за один кв.м., тоді як на 280 кв.м.
нараховується полив у розмірі 1,10 кв.м.
-280=280 гривень на місць або на один рік
-3400 гривень. З урахуванням поливу
збитки складають на рік 60000 гривень, за
п'ять років складають 300000 гривень. З
урахуванням вищевикладеного позивач
вважає, що має право вимагати від
відповідачів з кожного на його користь
особисто - 60000 гривень та на його
користь як правонаступника ОСОБА_3, по
60000 гривень з кожного, відповідно до
ст..211-212 ЗК України та ст.ст.1212, 1214 ЦК
України.

Згідно зі статтею 211 ЗК України
громадяни та юридичні особи несуть
цивільну, адміністративну або
кримінальну відповідальність до
законодавства за такі порушення: б)
самовільне зайняття земельних ділянок.
У цій статті ЗК України дано перелік
порушень земельного законодавства, за
вчинення яких настає юридична
відповідальність за
правилами,визначеними в інших актах
законодавства. Цивільно-правова
відповідальність настає за фатом
порушення земельного законодавства,
пов'язаного із заподіянням шкоди
землям, що охороняються законом, правам
та інтересам власників землі,
землекористувачів, в тому числі
орендарів, незалежно від притягнення
винних до інших видів правової
відповідальності. Згідно із ЗК України
збитки, заподіянні вилученням (викупом)
або тимчасовим зайняттям земельних
ділянок, а також обмеженням прав
власників землі й землекористувачів, у
тому числі орендарів, погіршенням
якості земель або приведенням їх у
непридатність для використання за
цільовим призначенням у разі
негативного впливу, спричиненого
діяльністю підприємств, установ,
організацій і громадян, підлягають
відшкодуванню у повному обсязі
власникам землі й землекористувачам, у
тому числі орендарям, які зазнали цих
збитків.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЗК України
самовільно зайняті земельні ділянки
підлягають поверненню власникам землі
або землекористувачам без
відшкодування затрат, понесених за час
незаконного користування ними. В
контексті даної статті, оскільки
повернення самовільно зайнятих
земельних ділянок саме по собі не
компенсує повною мірою шкоду,заподіяну
самовільним зайняттям, особа, винна у
використанні земельної ділянки, яка
йому не надавалася у визначеному
законом порядку, зобов'язаний передати
законному власнику чи
землекористувачеві вирощеній на цей
земельній ділянці врожай. Витрати
пов'язані з доглядом за посівами,
доглядом за культурами та збиранням
врожаю не мають враховуватися при
визначенні розміру понесених
власником землі (землекористувачів)
збитків. Адже особа, що самовільно
зайняла ділянку, не має законного права
на відшкодування понесених нею витрат
за весь час незаконного використання
землі. З метою правильного визначення
розміру збитків у справах про
повернення врожаю,зібраного із
самовільного зайнятої ділянки, у
кожному випадку слід з'ясувати, які
саме культури, на якій площі були
вирощені, яка середня врожайність цих
культур. Якщо повернути врожай в натурі
неможливо, законному землевласнику
(землекористувачеві) має бути
відшкодована його вартість за ринковою
ціною, що існує на даній місцевості на
момент пред'явлення позову.

З цих підстав суд зробив висновок про
те, що за правилами статей 211,212 ЗК
України власник земельної ділянки має
право на відшкодування вартості
вирощеного на це земельній ділянці
врожаю відповідачами, але сам позивач
не вказує, на те, що відповідачі
використовуючи його земельну ділянку
вирощували там врожай та отримували
дохід, навпаки сторона позивача вказує
на самочинну забудову відповідачами
частині їхньої земельної ділянки, тому
за правилами вищевказаних статей
Земельного кодексу України, позовні
вимоги задоволені бути не можуть.

Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України,
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте згодом -відпала.
Згідно зі ст.
1214 ЦК України особа, яка набула майно
або зберегла його у себе без достатньої
правової підстави, зобов'язана
відшкодувати всі доходи, які вона
одержала або могла одержати від цього
майна з часу, коли ця особа дізналася
або могла дізнатися про володіння цим
майном без достатньої правової
підстави. З цього часу вона відповідає
також за допущене нею погіршення цього
майна.
Враховуючи, що
предметом заявленого ОСОБА_2 та ОСОБА_3
позову є стягнення грошових коштів за
користування земельною ділянкою, а
підставою позову вказується,
неправомірне захоплення частини
приватної земельної ділянки, незаконна
її забудова відповідачами, судом не
вбачається однак безпідставно
набутого майна, тому до спірних
правовідносин, що виникли між
сторонами по справі, не можуть бути
застосовані вищезазначені правові
норми, врегульовані статями 1212, 1214 ЦК
України. Суд,
відмовляючи в задоволенні позову
простягнення грошових коштів за
користування земельною ділянкою,
врахував, що обставини, на які
посилаються позивачі в обґрунтування
своїх вимог простягання грошових
коштів (втрати доходу від неможливості
використання захопленої земельної
ділянки) повинні бути належним чином
доведені. Однак в
порушення, вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України,
позивачі не надали до суду доказів на
підтвердження обставин на які вони
посилаються, як на підставу своїх
вимог, і не довели, що мають право на
стягнення грошових коштів від доходу,
який мав бути обов'язково отриманий
ними від вирощених квітів та овочів, не
надали до суду документів
підтверджуючих розрахунок вартості
квітів та овочів. Судом враховується,
що стягнення грошових коштів від
втрати доходу від неможливості
використання земельної ділянки, тільки
на підставі заяви про втрату такого
доходу, діючим законодавством не
передбачено, тому суд вирішив
відмовити в задоволенні такого позову
в повному обсязі.
Колегія суду погоджується з такими
висновками районного суду. Оскільки,
суд першої інстанції, з'ясувавши
обставини справи та давши належну
оцінку зібраним доказам, дійшов до
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволення позову. Вказані висновки
суду відповідають зібраним у справі
доказам, яким судом дана належна
оцінка, правильно визначена юридична
природа правовідносин що виникли і
закон, який їх регулює.
Таким чином встановлено й це
вбачається з матеріалів справи, що
оскаржуване судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається
апелянт в скарзі, були предметом
дослідження судом першої інстанції та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

На підтвердження своєї позиції
апелент не подав жодного доказу, як в
суді першої так і апеляційної
інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених в
мотивувальної частині оскаржуваного
рішення.
Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.
Згідно ч. 1
ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції розглянув справу
відповідно до ст. 11 ЦПК України: за
зверненням фізичних осіб, в межах
заявлених ними вимог та на підставі
наданих ними доказів, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи.
Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо судом
першої інстанції постановлено рішення
з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК
України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Малиновського
районного суду міста Одеси від 15.05.2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Ю.І.Кравець

Судді

О.В.Оверіна

О.Г.Журавльова