Справа №2-4069/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2014 року

м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у
складі:

головуючого судді Оксюти Т.Г., при
секретарі Горупа В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Києві
заяву представника відповідачів про
закриття провадження у цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Головного
управління Держземагенства в м. Києві,
Реєстраційна служба ГУЮ в м. Києві про
зняття з державної реєстрації та
визнання недійсними свідоцтв про право
власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з вказаною
позовною заявою до відповідачів.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 заявив
клопотання про закриття провадження у
даній цивільній справі, оскільки даний
спір має розглядатися в порядку
адміністративного судочинства
Окружним адміністративним судом м.
Києва.

Представники Головного управління
Держземагенства у м. Києві та
Реєстраційної служби ГУЮ в м. Києві в
судове засідання не з'явились, про дату
та час розгляду справи повідомлялися
належним чином.

В ході розгляду справи в іншому складі
суду представник Головного управління
Держземагенства у м. Києві заявляв
клопотання аналогічного змісту, а
представник Реєстраційної служби ГУЮ в
м. Києві його підтримав.

Позивач проти заявленого клопотання
заперечувала.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши
матеріали справи, дійшов до наступного
висновку.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі КАСУ) справа адміністративної
юрисдикції (далі - адміністративна
справа) - переданий на вирішення
публічно - правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень є
справою адміністративної юрисдикції.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАСУ
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема на спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

В роз'ясненнях Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року № 7 "Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ" (із змінами і
доповненнями, внесеними згідно з
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 19 березня 2010 року № 2),
зазначено: за загальним правилом
розмежування компетенції судів з
розгляду земельних та пов'язаних із
земельними відносинами майнових
спорів відбувається залежно від
суб'єктного складу їх учасників. Ті
земельні та пов'язані із земельними
відносинами майнові спори, сторонами в
яких є юридичні особи, а також
громадяни, що здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статус
суб'єкта підприємницької діяльності,
розглядаються господарськими судами, а
всі інші - в порядку цивільного
судочинства, крім спорів, зокрема, щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень при реалізації ними
управлінських функцій у сфері
земельних правовідносин, вирішення
яких згідно з пунктами 1, З частини
першої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства
віднесено до компетенції
адміністративних судів.

Окрім того, відповідно до Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про деякі питання
юрисдикції загальних судів та
визначення підсудності цивільних
справ» від 01.03.2013 № 3 судам надано такі
роз'яснення: вирішуючи питання про
відкриття провадження у справі, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного
судочинства суди розглядають справи
про захист порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин,
а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ
віднесено до компетенції
адміністративних, господарських судів,
до кримінального провадження чи до
провадження в справах про
адміністративні правопорушення.
Законом може бути передбачено розгляд
інших справ за правилами цивільного
судочинства.

Вбачається, що позивачем заявлено,
зокрема, вимогу до Головного
управління Держземагентства у м. Києві
про скасування державної реєстрації
земельної ділянки № 7 по вул.
Крутогірній в м. Києві, кадастровий
номер :72:414:0127, що належить
відповідачам.

Дана вимога заявлена до суб'єкта
владних повноважень та не стосується
приватних прав позивача, а усі
наступні вимоги є похідними і такими,
що також підлягають розгляду в порядку
КАС України виходячи з наступного.

Згідно Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру.

Відповідно до ст.ст. 9, 30 цього Закону
державний реєстратор є державним
службовцем, дії якого можуть бути
оскаржені до суду.

Постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
20.05.2013 року №8 «Про окремі питання
юрисдикції адміністративних судів»
встановлено, що суди повинні мати на
увазі, що під діями також слід розуміти
рішення, прийняті зазначеними
суб'єктами владних повноважень з
питань реєстрації.

Слід зазначити, що відповідно до п. 2, 3
Постанови Пленуму Вищого
Адміністративного Суду України №8 від
20.05.2013 року «Про окремі питання
юрисдикції адміністративних судів», за
змістом частини другої статті 4 Кодексу
адміністративного судочинства України
від 6 липня 2005 року №2747-IV юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

Законодавство не містить визначення
терміна «публічно-правовий спір». Для
розгляду спору адміністративним судом
необхідно встановити його
публічно-правовий зміст (характер). Для
з'ясування характеру спору суди
повинні враховувати, що протилежним за
змістом є приватноправовий спір. Це
означає, що в основі розмежування
спорів лежить поділ права на публічне
та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми
до публічного права, а спору до
публічно-правового, суди повинні
враховувати загальнотеоретичні та
законодавчі критерії. Зокрема, за
змістом пункту 1 частини першої статті 3
КАС України у публічно-правовому спорі,
як правило, хоча б однією стороною є
орган виконавчої влади, орган
місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа або інший
суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що
спір набуває ознак публічно-правового
за умов не лише наявності серед
суб'єктів спору публічного органу чи
посадової особи, а й здійснення ним
(ними) у цих відносинах владних
управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного
судочинства владну управлінську
функцію необхідно розуміти як
діяльність усіх суб'єктів владних
повноважень з виконання покладених на
них Конституцією чи законами України
завдань.

Стаття 15 ЦПК України передбачає
розгляд судами в порядку цивільного
судочинства справ про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в т.ч.
на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України
компетенція адміністративних судів
поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно - правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Відповідно до п.п. 9, 12 Постанови Пленуму
Вищого Адміністративного Суду України
№8 від 20.05.2013 року «Про окремі питання
юрисдикції адміністративних судів» за
змістом статті 126 Земельного кодексу
України від 25 жовтня 2001 року №2768-ІІІ,
статті 19 Закону №1952-IV (до внесення змін
згідно із Законом України від 7 липня 2011
року №3613-VI «Про Державний земельний
кадастр») державні акти на право
власності або постійного користування
на земельну ділянку у випадках,
встановлених законом, є підставою для
державної реєстрації цих прав. Ці акти
видаються спеціально уповноваженим
органом державної виконавчої влади у
галузі земельних ресурсів - Державним
агентством земельних ресурсів України.

Видача державних актів на право
власності або постійного користування
на земельну ділянку здійснювалася за
єдиною визначеною процедурою,
встановленою Інструкцією про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженою наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 4 травня 1999 року №43, зареєстрованою
в Міністерстві юстиції України 4 червня
1999 року за №354/3647.

Таким чином, ознаками цих державних
актів є:

видача органом виконавчої влади;

видача в межах процедури державної
реєстрації права власності,
користування, що виникло на підставі
правовстановлювального документа;

єдиний порядок оформлення;

фіксування факту державної реєстрації
права власності на землю або
користування землею.

Оскільки порядок видачі державних
актів на право власності або
постійного користування на земельну
ділянку перебуває у сфері
публічно-правових відносин, то спори
щодо дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень з приводу їх
видачі підлягають розгляду
адміністративними судами.

З аналізу норм статті 26 Закону №280/97-ВР,
статті 6 Закону України від 9 квітня 1999
року №586-XIV «Про місцеві державні
адміністрації», частини першої статті
116 Земельного кодексу України від 25
жовтня 2001 року №2768-III випливає, що
управління та розпорядження державним
і комунальним майном є
організаційно-правовою діяльністю
суб'єктів владних повноважень - органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, які здійснюють її
шляхом прийняття актів з дотриманням
встановленої процедури.

Відповідно до положень статей 13, 14
Конституції України, статей 177, 181, 324,
глави 30 Цивільного кодексу України від
16 січня 2003 року №435-IV, статті 148
Господарського кодексу України від 16
січня 2003 року №436-IV власниками землі є
держава, Автономна Республіка Крим та
територіальні громади. Конституційний
Суд України в Рішенні від 1 квітня 2010
року №10-рп/2010 у справі за
конституційним поданням Вищого
адміністративного суду України щодо
офіційного тлумачення положень
частини першої статті 143 Конституції
України, пунктів «а», «б», «в», «г»
статті 12 Земельного кодексу України,
пункту 1 частини першої статті 17 КАС
України вирішив, що органи місцевого
самоврядування у земельних відносинах
з громадянами та юридичними особами, в
тому числі щодо вирішення питань
розпорядження, передачі у власність, у
користування земельних ділянок, а
також їх вилучення, виступають
виключно як суб'єкти владних
повноважень.

Відповідно до статті 69 Закону України
від 16 жовтня 1996 року №422/96-ВР «Про
Конституційний Суд України» рішення і
висновки Конституційного Суду України
рівною мірою є обов'язковими до
виконання.

Окремо слід зазначити, що сторонами не
заперечувався той факт, що позивач
зверталась і до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
аналогічними вимогами і
адміністративним судом було відкрито
провадження, однак, згодом даний позову
було залишено без розгляду у зв'язку з
неявкою позивача.

Та обставина, що частина відповідачів є
суб'єктами владних повноважень змінює
правову природу спірних відносин і
робить даний спір публічно - правовим,
оскільки вимога позивача не стосується
захисту його прав, свобод та інтересів
у сфері цивільно - правових відносин.

Отже, дана справа є публічно - правовим
спором і підпадає під визначення
справи адміністративної юрисдикції
(адміністративна справа), яке наведено
у п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України. На цей спір
поширюється компетенція
адміністративних судів, встановлена
ст. 17 КАС України.

Необхідність закриття провадження у
даній справі, також підтверджується
позицією Вищого адміністративного
суду України та матеріалами судової
практики, щодо розмежування розгляду
подібних спорів в порядку КАС та ЦПК
України.

Враховуючи обставини викладені вище,
керуючись Постановою Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання юрисдикції
загальних судів та визначення
підсудності цивільних справ» від 01.03.2013
№ 3, Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" (із змінами і
доповненнями, внесеними згідно з
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 19 березня 2010 року № 2), ч.1 п.1
ст. 205 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Заяву задовольнити.

Закрити провадження у цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, Головного управління
Держземагенства в м. Києві,
Реєстраційна служба ГУЮ в м. Києві про
зняття з державної реєстрації та
визнання недійсними свідоцтв про право
власності на земельну ділянку.

Роз'яснити ОСОБА_1 право на звернення до
Окружного адміністративного суду м.
Києва в порядку адміністративного
судочинства.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду міста Києва через Солом'янський
районний суд міста Києва шляхом
подання апеляційної скарги в
п'ятиденний строк з дня наступного
після проголошення ухвали.

Суддя