Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді:
Гордійчук С.О.

суддів : Боймиструка
С.В., Буцяка З.І.

секретар судового
засідання:Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Рівному апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Сарненського
районного суду Рівненської області
від 27 березня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
відібрання дитини та визначення її
місця проживання.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
що з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги колегія суддів

в с т а н о в
и л а :

Рішенням Сарненського районного суду
Рівненської області від 27 березня 2014
року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
відібрання дитини та визначення її
місця проживання задоволено.

Відібрано малолітню дитину
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 від її матері -
ОСОБА_2, яка проживає в с. Варваровка
Флорештського району Республіки
Молдова і повернути дитину за
попереднім місцем проживання та
реєстрації в АДРЕСА_1, визначивши її
місце проживання з батьком ОСОБА_3.

В поданій на рішення апеляційній
скарзі відповідач вказує на його
незаконність, оскільки судом порушено
норми матеріального права, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи.

Просить рішення скасувати та ухвалити
нове про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, виходив з того, що
сторони в добровільному порядку
визначили місце постійного проживання
дочки в АДРЕСА_2, а відповідачка
самовільно змінила місце проживання
дитини та діяла всупереч інтересам
дитини, що є підставою для задоволення
позову.

Проте погодитись з такими висновком
суду не можна з огляду на наступне.

Згідно ст.155 ч.ч.1,2 СК України здійснення
батьками своїх прав та виконання
обов'язків мають ґрунтуватися на
повазі до прав дитини та її людської
гідності. Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Відповідно до положень ст. 157 СК України
питання виховання дитини вирішується
батьками спільно.

На підставі ст.141 СК України мати та
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини.

Судом встановлено, що з 07 червня 2003 року
по 13.07.2012 року сторони перебували у
шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована та
проживала у АДРЕСА_2.

У вересня 2012 року дитина виїхала до
Республіки Молдова разом із матір'ю,
відповідачем по справі, батьком дитини
був наданий дозвіл на вільний виїзд
доньки у супроводі матері. Строк дії
дозволу закінчився 31 грудня 2013 року.

Згідно ст.160 ч.1 СК України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

Ст. 161 ч.1 СК України встановлює, що якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким буде
проживати малолітня дитина, спір між
ними може вирішуватися органом опіки
та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця
проживання малолітньої дитини
беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення.

Згідно пункту 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім?ю
України» роз'яснено, що суди, вирішуючи
спори між батьками, які проживають
окремо про те, з ким із них і хто саме з
дітей залишається, суд, виходячи з
рівності прав та обов'язків батька й
матері щодо своїх дітей, повинен
ухвалити рішення, яке відповідало б
інтересам неповнолітніх. При цьому суд
ураховує, хто з батьків виявляє більшу
увагу до дітей і турботу про них, їхній
вік і прихильність до кожного з
батьків, особисті якості батьків,
можливість створення належних умов для
виховання, маючи на увазі, що перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України на
підтвердження наявності підстав для
відібрання дитини у матері та
визначення місця проживання з батьком
позивач суду не надав, а саме: не
доведено, що відповідачка не
забезпечує дитину матеріально та
недобросовісно ставиться до своїх
батьківських обов'язків.

Думку представника служби у справах
дітей Сарненської
райдержадміністрації, як органу опіки
та піклування, висловлену у судовому
засіданні місцевого та апеляційного
суду, колегія суддів до уваги не
приймає, оскільки письмовий висновок, з
обґрунтуванням своєї позиції, щодо
вирішення вказаного спору в матеріалах
справи відсутній.

Крім того, відповідно до принципу ст. 6
Декларації прав дитини, проголошеної
Генеральною Асамблеєю Організації
Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року
малолітню дитину не слід, крім тих
випадків, коли є виняткові обставини,
розлучати зі своєю матір'ю.

Виняткові обставини, які могли
бути підставою для розлучення
малолітньої дитини із матір'ю відсутні.

Ст.162 СК України передбачає
правові наслідки протиправної
поведінки одного з батьків або іншої
особи при визначенні місця проживання
малолітньої дитини.
Частина 1 цієї статті встановлює, що
якщо один з батьків або інша особа
самочинно, без згоди другого з батьків
чи інших осіб, з якими на підставі
закону або рішення суду проживала
малолітня дитина змінить її місце
проживання, у тому числі способом її
викрадання, суд за позовом
заінтересованої особи має право
негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання.

Для застосування правових наслідків,
передбачених ст.162 СК України,
необхідно встановити: по-перше
протиправну поведінку одного з
батьків, по-друге місце проживання
малолітньої дитини повинно бути
визначено на підставі закону рішення
органу опіки та піклування або за
рішенням суду.

Таким чином, законних підстав для
задоволення позовних вимог про
визначення місця проживання дитини
разом із батьком та відібрання дитини у
порядку ст.ст.161, 162 СК України немає.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Враховуючи те, що суд першої інстанції
не взяв до уваги наведені обставини та
норми закону, що регулюють встановлені
правовідносини, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК
України, ст..ст.161,162 СК України, колегія
суддів,

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду
Рівненської області від 27 березня 2014
року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про відібрання дитини та визначення її
місця проживання відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий:

Судді: