22-ц/775/182/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Голуб Т.І.
Доповідач Гаврилова Г.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого судді Гаврилової
Г.Л.

суддів Баркової Л.Л., Ткаченко
Т.Б.

при секретарі Макаровій О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
майна спільної сумісною власністю та
розподіл майна в натурі та за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання
права власності за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Волноваського
районного суду Донецької області від 26
листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2007 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2
про визнання майна спільною сумісною
власністю та розподіл майна в натурі,
який неодноразово змінювала та
доповнювала і остаточно просила суд
розділити майно, придбане з
відповідачем під час шлюбу, а саме:
нежитлове приміщення АДРЕСА_5, визнавши
за нею право власності на 1/2 його
частину; визнати за нею право власності
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 ; на 1/2
частку земельної ділянки АДРЕСА_5
площею 0,0500 га та на 1/2 частину земельної
ділянки АДРЕСА_7 площею 0,3432 га, визнати
право власності на автомобіль ІЖ 2715; а
також просила визнати за нею право
власності на майно, придбане для
нежилого приміщення по вул.Леніна в
смт. Оленівка, а також меблі, техніку,
предмети побуту, придбані для
користування сім'єю; стягнути з
відповідача на її користь половину
витрат на поліпшення будинку АДРЕСА_7
в сумі 75 000 гр.

У грудні 2012 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
та ОСОБА_1 про визнання права власності,
пояснюючи, що у вересні 1994 року він за
власні кошти купив для проживання
квартиру АДРЕСА_6, але договір
купівлі-продажу був оформлений на
батька, ОСОБА_2, оскільки між ним та
дружиною часто виникали конфлікти. У
придбаній ним квартирі він постійно
проживає більше 18 років відкрито та
безперервно, утримує її, отже,
посилаючись на ст. 344 ЦК України
просить суд визнати за ним право
власності на дану квартиру за
набувальною давністю.

Справа неодноразово була предметом
розгляду судів різних інстанцій.

Рішенням Волноваського районного суду
Донецької області від 26 листопада 2013
року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання майна спільною сумісною
власністю та розподіл майна в натурі
задоволено частково.

Визнано право спільної сумісної
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на
автомобіль марки ІЖ-2715, державний номер
НОМЕР_1 та на рушницю моделі «МАВЕРИК» 88
12GA. Визнано право власності за ОСОБА_1
на автомобіль марки ІЖ-2715, державний
номер НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
половину вартості автомобіля ІЖ-2715,
державний номер НОМЕР_1 в сумі 3330 гр. 50
коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
половину вартості рушниці моделі
«МАВЕРИК» 88 12GA.в сумі-825 гр., залишивши
рушницю у власності ОСОБА_2

У задоволенні іншої частини позовних
вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
понесені судові витрати у розмірі 223
гр.38 коп.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про
визнання права власності задоволено.
Визнано право власності за ОСОБА_3 на
квартиру АДРЕСА_6. Стягнуто з ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у
розмірі 240 гр., а до спеціального фонду
Державного бюджету України стягнути з
них же 1043 гр. судового збору.

В апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_1,посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати
та постановити нове, яким задовольнити
її вимоги в повному обсязі.

Відповідно до положень ч.2 статті 305 ЦПК
України апеляційний суд розглядає
справу у відсутності позивача ОСОБА_3,
який надав заяву про слухання справи за
його відсутність. (а.с. 117том 4 )

Заслухавши суддю -
доповідача,пояснення позивача ОСОБА_1,
яка підтримала доводи апеляційної
скарги, просила її задовольнити,
позивача ОСОБА_3.( у судовому засіданні
01.07.2014 року) та відповідача ОСОБА_2,які
просили апеляційну скаргу відхилити,
рішення суду залишити без змін,
дослідивши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги у
відповідності до вимог частини 1 статті
303 ЦПК України і обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що з 16.07.1993 року по
15.05.2007 року ОСОБА_2 перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, від
шлюбу мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Подружжя проживало в будинку по
АДРЕСА_7, отриманому ОСОБА_2 за
договором дарування від 10 листопада 1987
року.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог ОСОБА_1 в частині стягнення
вартості проведених полишень подружжя
покращень будинку по АДРЕСА_7 суд
першої інстанції виходив з
недоведеності зазначених вимог.

Судова колегія погоджується з такими
висновками суду.

Згідно договору дарування від 10
листопада 1987р. ОСОБА_6 подарував
позивачу ОСОБА_2 житловий будинок,
розташований за адресою: Волноваський
район по АДРЕСА_7. (т.1 а.с.12). ОСОБА_1 з
16.03.1993року проживала у даному будинку
як квартирант, з 16.07.1993 року як член сім
її власника будинку; з січня 2007 року
ОСОБА_1 переїхала на постійне місце
проживання у м. Докучаєвськ.

Доводи апеляції про те, що у період
шлюбу з чоловіком вони за спільні кошти
зробили поліпшення у вказаному
будинку, а саме: самовільно побудували
другий поверх,сені, літню кухню, двір
вимостили плиткою, вирили колодязь,
басейн та інше, що збільшило його
вартість, не може вважатись підставою
для задоволення позову про визнання
права власності на 1/2 частини даного
будинку, оскільки даний будинок є
особистою власністю позивача, усі
прибудови, на які посилається ОСОБА_1, є
самочинним будівництвом( а.с. 63-66,139-140,
142 том 3). Відповідно до висновків
будівельно-технічної експертизи №3229/24
від 16.10.2013 року та довідки експерта
визначити ринкову вартість самовільно
побудованих елементів домоволодіння ,
а також окремих робіт по поліпшенню
будинку неможливо, оскільки вартість
вищезгаданого можливо визначити
тільки затратним підходом.( а.с. 85) У
свою чергу позивачка не надала суду
доказів, що поліпшення будинку
здійснено під час шлюбу з відповідачем
та не надала доказів щодо розміру
таких витрат. ОСОБА_2 пояснив, що усі
поліпшення будинку проводились за його
особисті кошти ще до сумісного
проживання з ОСОБА_1

Оскільки згідно державного акту на
право приватної власності на землю
серії ДН, виданого на підставі рішення
Андріївської сільської Ради від 10
березня 1995 року земельна ділянка
площею 0.3432 га надана ОСОБА_2 для
обслуговування жилого будинку по
АДРЕСА_7 ( а с. 16 том 4)- підстав для
визнання за позивачкою права власності
на ? частини даної земельної ділянки не
має.

Крім того, за змістом положень ст.ст.
81,116 ЗК України та Декрету Кабінету
Міністрів України від 26 грудня 1992 року
№ 15-92 «Про приватизацію земельних
ділянок» земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу з приватну
власність для будівництва та
обслуговування житлового будинку й
господарських будівель, ведення
особистого підсобного господарства,
садівництва, дачного і гаражного
будівництва, є його власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про майно, нажите
подружжям у шлюбі, а про одержану у
безоплатному порядку частку із
земельного фонду.

Відмовляючи в задоволенні позову про
визнання права власності на 1/2 частину
нежитлового приміщення АДРЕСА_5 , ?
частину земельної ділянки АДРЕСА_5
площею 0,0500 га ,суд першої інстанції
обґрунтовано виходив із того, що це
майно приватного підприємства «Софія»,
яке відповідно до положень статей 57,61
СК України, статті 52 ЦК України не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя.

Доказів, що дане майно придбано за
спільні кошти подружжя, суду не надано.
Не надано їх і суду апеляційної
інстанції.

Позивачка ОСОБА_1 пояснила,що доказом
того, що спірне нежиле приміщення
будувалось за кошти подружжя, вона
вважає правовстановлюючі документи.

Разом з цим, судом встановлено, що мале
підприємство «Софія» було
зареєстровано у 1992р. та засновано на
особистій власності громадян
(засновниками були члени підприємства
(т.1 а.с.185,186-188). При цьому згідно
протоколу загальних зборів
засновників МП «Софія» від 22.04.1992р.
єдиним засновником вказаного малого
підприємства був ОСОБА_6. (т.1 а.с.189).
Відповідач ОСОБА_2 був призначеним
директором МП «Софія»(а.с. 119 т.4).

У період 2003-2005років ОСОБА_1 засновником
підприємства не була, працювала у МП
«Софія» продавцем, за що отримувала
заробітну плату.

На підставі рішення Оленівської
сільської Ради народних депутатів від
13 травня 1993 року малому підприємству «
Софія» була виділена земельна ділянка
0,05 га із земель с. Оленівка під
будівництво магазину. ( а.с. 122 том 4)
Згідно державного акту,виданого 04
вересня 1996 року 1-ДН № 00751, право
постійного користування даною
земельною ділянкою площею 0,05 га
належить малому підприємству « Софія».
( а.с. 124 том 4)

Згідно проектної документації, виданої
23.05.1993 року головним управлінням
архітектури та містобудування
Донецького облвиконкому,забудовник
магазину на земельній ділянці, наданій
на підставі рішення Оленівської
сільської Ради народних депутатів від
13 травня 1993 року, є мале підприємство «
Софія».( а.с. 130-131том4) Право особистої
власності на магазин «Софія», який
розташований по АДРЕСА_5 згідно
рішення виконкому Оленівської
селищної ради №28 від 14.05.1997року та
свідоцтва про право власності на дане
нежиле приміщення від 21 травня 1997 року
належить малому підприємству
«Софія»(т.1 а.с.191, 192,том 4 а.с. 128,129).

Доводи апеляції, що позивачкою ( а.с. 62-65
т.1) надані квитанції та розрахункові
документи на ім'я ОСОБА_2 за період з
липня 1992 року по березень 2001 року на
підтвердження придбання будівельних
матеріалів не заслуговують на увагу,
оскільки дані накладні на придбання
мішків, кирпичу та сурік датовані 2001
роком, тоді як згідно акту державної
технічної комісії про готовність
закінченого будівництвом об'єкту до
експлуатації 10.06.1997 року магазин «
Софія» був вже прийнятий до
експлуатації. ( а.с. 194-195 т.1) Рахунок-
фактура від 17.11.1995 року містить
посилання на предоплату за 7 кілець
невизначеному покупцю. ( а.с.65 т1)

Отже, судова колегія погоджується з
висновками суду, що доказів того, що
нежиле приміщення АДРЕСА_5 є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя
ОСОБА_2, позивачкою не надано, та
фактично належить малому підприємству
«Софія», отже не має і підстав
визнавати право власності на ? частину
земельної ділянки, яка надана для
обслуговування магазину.

Відмовляючи в задоволенні позову про
поділ майна, яке було придбане для
обладнання приміщення магазину «
Софія» та меблі,техніку, предмети
побуту , суд обґрунтовано виходив з
того, що доказів наявності цього майна
в натурі, джерело і час його придбання
позивачкою не надано. Не надано таких
доказів і апеляційному суду.

Доводи ОСОБА_1, що суд безпідставно
визнав за нею право власності на
автомобіль марки ИЖ-2715, суперечать її
позовним вимогам , оскільки в
остаточній уточненій позовній заяві
(позивачка п'ять разів збільшувала та
уточнювала позовні вимоги) ОСОБА_1
просила визнати за нею право власності
на автомобіль ИЖ-2715( а.с. 136 том 3), отже
суд діяв в межах статті 11 ЦПК України.

Разом з цим, судове рішення в частині
відмови у визнанні права власності на ?
частку квартири АДРЕСА_6 та відповідно
задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 про визнання права власності на
дану квартиру в порядку набувальній
давності не відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно договору
купівлі - продажу від 27 вересня 1994 року,
посвідченого Четвертою Донецькою
державною нотаріальною конторою,
ОСОБА_2 придбав 23/100 частини жилого
будинку у АДРЕСА_6 ( а.с. 14 т. 2)

Відмовляючи в задоволенні позову у
визнанні за позивачкою права власності
на ? частини квартири АДРЕСА_6, суд
посилався на те, що ця квартира куплена
за кошти сина позивача ОСОБА_3 , який 18
років проживає її та утримує. Отже, із
посиланням на статтю 344 ЦК України суд
визнав право власності на дану
квартиру за ОСОБА_3

Проте з таким висновком суду
погодитись не можна.

Квартира придбана під час шлюбу сторін.
ОСОБА_3, син позивача, не дивлячись на
те, що з дня купівлі квартири пройшло
більше 10 років, своїх прав на квартиру
не заявляв. Розписка, згідно якої
ОСОБА_2 отримав від свого сина ОСОБА_3
гроші у розмірі 682500 карбованців для
придбання спірної квартири не може
слугувати належним доказом , оскільки
вона складена позивачем на користь
його сина -зацікавленої особи по
справі.( т. 2 а.с. 123) Інших, належних
доказів суду не надано.

Тому колегія суддів вважає, що спірна
квартира є спільною сумісною власністю
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та остання має право
на 1/2 частину даної квартири.

Крім того, відповідно до ст. 344 ЦК
України особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно, якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Право власності на нерухоме
майно, що підлягає державній
реєстрації, виникає за набувальною
давністю з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ст. 181 ЦК України до
нерухомих речей належать земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких є
неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення.

Отже, право право власності на
нерухоме майно, що підлягає державній
реєстрації, за набувальною давністю
виникає тільки з моменту державної
реєстрації.

Суд у порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
України на зазначені положення норм
матеріального права уваги не звернув, у
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що їх регулює, і
задовольнив позов на підставі ст. 344 ЦК
України, не з'ясувавши наявності
обставин та правових підстав для
набуття ОСОБА_3 права власності на
нерухоме майно за набувальною
давністю.

За таких обставин, судове рішення в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 про визнання права власності
підлягає скасуванню з відмовою у їх
задоволені.

У свою чергу, колегія суддів
вважає, що квартира АДРЕСА_6 є спільною
сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та
остання має право на 1/2 частину даної
квартири. Отже, судове рішення в
частині відмови у задоволені позову
ОСОБА_1 про визнання права власності на
дану квартиру підлягає задоволенню.

ОСОБА_1 сплачено судовий збір за
апеляційну скаргу у розмірі 850 гривень.
Враховуючи вимоги статті 88 ЦПК України
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає до
стягнення судовий збір у розмірі 139
грн. 40 коп.(16.4% від задоволених вимог)

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И
Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Волноваського районного суду
Донецької області від 26 листопада 2013
року в частині відмови у задоволені
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на частку квартири
АДРЕСА_6 та в частині задоволення
позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про
визнання права власності на дану
квартиру та в частині стягнення
судового збору в розмірі 240 гривень з
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 -
скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на ? частку
квартири АДРЕСА_6 - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частки квартири АДРЕСА_6.

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
та ОСОБА_1 про визнання права власності
на квартиру АДРЕСА_6 - відмовити.

В решті судове рішення залишити без
змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судовий збір у розмірі 139 грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді