АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№22-ц/791/1915/14
Головуючий в І інстанції: Скрипнік Л.А.
Доповідач: Слюсаренко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Херсонської області
у складі:

головуючого:Радченка
С.В.суддів:Вербицької Л.І. Слюсаренко
О.В. при секретарі:Грицак А.М.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Комсомольського
районного суду м. Херсона від 23 квітня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя,
витребування майна із чужого
незаконного домоволодіння та
зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5
про встановлення факту проживання
однією сім'єю та поділ спільного майна
подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із цивільним позовом до ОСОБА_6 про
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя та витребування
майна із чужого незаконного володіння.

Посилається на те, у шлюбі з
відповідачкою зробили капітальний
ремонт , газифікацію, благоустрій
будинку АДРЕСА_5, який належав матері
відповідачки - ОСОБА_7, і який вона
13.11.2007 року їй подарувала. Зазначає,
що вказані роботи по благоустрою
будинку приблизною вартістю 46820, 28 грн.
проводилися за кредитні кошти , які
отримувалися ним в банківських
установах.

Після розірвання шлюбу відповідачка
відмовляється визнати спірний
будинок спільною сумісною власністю
подружжя, не повертає його особисті
речі, які залишилися у цьому будинку.

Просив визнати домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_5 спільним майном
подружжя; виділити у його власність
пральну машинку вартістю 6 800,00 грн., та
газову плиту з духовкою вартістю 4 500,00
грн.; стягнути з ОСОБА_6 на його користь
грошову компенсацію в сумі 20 130,15 грн. в
рахунок вартості ? частки спільно
нажитого майна подружжя; витребувати у
ОСОБА_6 особисте майно позивача,
згідно доданого до позову додатку №2, а
також стягнути судові витрати у
розмірі 5 730,00 грн.

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5
про встановлення факту проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
реєстрації шлюбу та поділ спільного
майна подружжя.

Вимоги обґрунтовує тим, що з травня 2002
року почала проживати та вести спільне
господарство з ОСОБА_5 як чоловік та
жінка, а 27 грудня 2003 року вони
зареєстрували шлюб. 25 лютого 2003 року
сторонами спільно було придбано
чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 з
метою передачі її в оренду. Вказана
квартира була оформлена на ОСОБА_5 ,
проте є їх з відповідачем спільною
сумісною власністю .

Просила встановити факт проживання з
відповідачем з травня 2002 року до 27
грудня 2003 року однією сім'єю без шлюбу;
поділити набуте у шлюбі майно ,
виділити кожному із подружжя у
власність по ? частини квартири
АДРЕСА_2 та визнати за ними право
власності

Рішенням Комсомольського районного
суду м. Херсона від 23 квітня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 за
первісним позовом відмовлено .

Позовні вимоги ОСОБА_6 за зустрічним
позовом задоволено.

Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_6 з
31 травня 2002 року до 27 грудня 2003 року
проживала однією сім'єю із ОСОБА_5 без
реєстрації у встановленому законом
порядку шлюбу.

Поділено майно, набуте за час
проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 однією
сім'єю, виділено у власність ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 по ? частини квартири АДРЕСА_3
кожному.

Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_3 за кожним.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6
судові витрати в сумі 230,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове, яким позовні вимоги за первісним
позовом задовольнити, а зустрічний
позов ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Письмових заперечень на апеляційну
скаргу не надходило.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які з'явилися в судове засідання,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг та вимог,
заявлених у суді першої інстанції ,
колегія суддів вважає. що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Встановлено, що 25 лютого 2003 року за
договором куплі- продажу ОСОБА_5
придбав квартиру АДРЕСА_4.

27 грудня 2003 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6
зареєстрували шлюб, який рішенням
Комсомольського районного суду м.
Херсона від 15 червня 2012 року розірвано.

27 квітня 2005 року ОСОБА_7 подарувала
ОСОБА_6 будинок АДРЕСА_5

Вбачається, що роботи по газифікації
зазначеного будинку проводилися у
період , коли його власником була
ОСОБА_7

Відповідно до положень ст. 62 Сімейного
кодексу, якщо майно дружини, чоловіка
за час шлюбу істотно збільшилося у
своїй вартості внаслідок спільних
трудових чи грошових затрат або затрат
другого із подружжя , воно у разі спору
може бути визнане за рішенням суду
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення
підлягають з'ясуванню шляхом
порівняння станом на час вирішення
спору вартості об'єкта в стані, що
існував до поліпшення, та його вартості
після поліпшення; при цьому сам по собі
розмір грошових затрат подружжя чи
одного з них, а також і визначена на час
розгляду справи ринкова вартість
будинку не є тим фактором, який єдиний
безумовно свідчить про істотність
збільшення вартості майна як об'єкта.

З огляду на те, що ОСОБА_6 набула
спірний житловий будинок в дар, а
ОСОБА_5 не довів, що внаслідок його
трудових чи грошових затрат цінність
спірного будинку значно збільшилась,
колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про
відмову ОСОБА_5 у визнанні будинку
АДРЕСА_5 м. Херсона спільним майном
подружжя.

Погоджується колегія суддів і з
висновком суду першої інстанції про
відмову у задоволенні решти первісних
вимог ОСОБА_5, який, всупереч вимогам
ст. 10, 11, 60 ЦПК України не довів
належними та допустимими доказами
придбання у період шлюбу пральної
машинки, газової плити, їх наявність на
час розгляду справи, а також незаконне
володіння ОСОБА_6 його особистими
речами. Заявляючи вимогу про стягнення
грошової компенсації вартості ?
частини спільно нажитого майна
подружжя, ОСОБА_5 не зазначив ,
компенсацію якого саме майна він бажає
отримати, не довів придбання його у
шлюбі та неможливість його поділу між
подружжям в натурі.

Доводи апеляційної скарги не
підтвердженні належними доказами і не
спростовують висновків суду в цій
частині.

Разом із тим помилковим є висновок
суду першої інстанції про задоволення
зустрічних позовних вимог ОСОБА_6

Ухвалюючи рішення про встановлення
факту спільного проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання
права власності за ОСОБА_6 на ? частину
спірної квартири, суд першої
інстанції залишив поза увагою, що
спірні правовідносини між сторонами у
справі виникли до набрання чинності
Сімейним кодексом України , тобто до 1
січня 2004 року, а тому помилково
застосував положення ст. 74 та глави 8
Сімейного кодексу України .

Нормами чинного на час придбання
спірної квартири КпШС України не
передбачалося виникнення права
спільної сумісної власності чоловіка
та жінки, які проживають однією сім'єю
без реєстрації шлюбу.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в пункті 12 постанови Пленуму
Верховного суду України від 12 червня
1998 року № 16 " Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю"
(у редакції, яка була чинною на момент
придбання спірної квартири), спори про
поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, мають
вирішуватися згідно з пунктом 1 статті
17 Закону України "Про власність" ,
відповідних норм ЦК Української РСР та
з урахуванням пункту 5 постанови
Пленуму Верховного суду України від 22
грудня 1995 року № 20 " Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності".
Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в
цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17
Закону України " Про власність" який
був чинним на час виникнення спірних
правовідносин, майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК
Української РСР визначено, що
сумісною власністю є спільна власність
без визначення часток.

Отже, майно, набуте до 1 січня 2004 року
під час спільного проживання особами,
які не перебувають у зареєстрованому
шлюбі між собою, є об'єктом їхньої
спільної сумісної власності, якщо: 1)
майно придбане внаслідок спільної
праці таких осіб, як сім'ї (при цьому
спільною працею осіб слід вважати їх
спільні або індивідуальні трудові
зусилля, унаслідок яких вони одержали
спільні або особисті доходи, об'єднані
в майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення
спору щодо поділу майна, набутого
сім'єю, слід установити не лише
обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці.

Сам факт перебування у фактичних
шлюбних відносинах без установлення
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету не є підставою для визнання
права власності на половину майна за
кожною зі сторін.

Така правова позиція викладена у
постанові верховного суду України від
25 грудня 2013 року у справі № 6-135 цс/13 ,
яка відповідно до приписів ст. 360-7 ЦПК
України обов'язкова для всіх судів
України.

Висновок суду першої інстанції про
набуття у лютому 2003 року спірної
квартири за рахунок спільної праці
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які не перебували у
шлюбі, не ґрунтується на матеріалах
справи.

Висновок суду про те, що позивачкою
доведено її право на половину квартири
і, що таке право підтверджується
коштами , які зі слів свідків передала
ОСОБА_5 матір ОСОБА_6 , зроблений судом
з порушенням положень вищезазначених
правових норм.

ОСОБА_6 не довела, що отримала у
власність від матері будь - які кошти і
внесла їх як свою частку у придбання
квартири.

Не доведено нею і придбання квартири за
рахунок спільного із ОСОБА_5 бюджету.

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції в частині
задоволення зустрічних позовних вимог
ОСОБА_6, на підставі положень п. 2, 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню
з ухваленням в цій частині нового
рішення про відмову ОСОБА_6 у
задоволенні заявлених нею вимог.

Крім того належить скасувати рішення
суду в частині стягнення із ОСОБА_5
судового збору у розмірі 230 грн.

Підстав для скасування рішення в іншій
частині колегія суддів не вбачає,
оскільки воно ухвалене із дотримання
норм матеріального та процесуального
закону .

Керуючись ст. 303, 307, п. 2, 4 ч. 1 ст. 309 ,
ст. 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Комсомольського районного
суду м. Херсона від 23 квітня 2014 року в
частині встановлення юридичного факту
проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу , в частині
визнання за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 права
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_4 за кожним , та в частині
стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6
судового збору у розмірі 230 грн.
скасувати , ухвалити в цій частині нове
рішення, яким у задоволенні зазначених
зустрічних позовних вимог ОСОБА_6
відмовити.

В іншій частині зазначене рішення
залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення і з цього часу протягом 20
днів може бути оскаржене у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: