Ухвала

іменем україни

30 липня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Дем'яносова М.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства
«Кредитпромбанк» до ОСОБА_3, третя
особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення
на майно та визначення способу
реалізації майна за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
12 листопада 2013 року, додаткове рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 31 січня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 3
березня 2014 року,

встановила:

У травні 2008 року публічне акціонерне
товариство «Кредитпромбанк» (далі -
Банк) звернулося до суду з позовом до
ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про
звернення стягнення на майно та
визначення способу реалізації майна.

Позов мотивовано тим, що 13 лютого 2007
року між Банком та ОСОБА_4 укладено
кредитний договір, за умовами якого
останньому відкрито невідновлювальну
кредитну лінію у розмірі 18 000 грн зі
строком по 2 лютого 2012 року включно на
споживчі цілі.

Виконання умов вказаного кредитного
договору забезпечено договором
іпотеки, укладеним того ж дня між
Банком та ОСОБА_3, предметом якого є
будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка
площею 0,0554 га, яка розташована за цією ж
адресою.

У зв'язку з неналежним виконанням
ОСОБА_4 умов кредитного договору станом
на 27 травня 2009 року утворилась
заборгованість 29 740,44 грн, яка в
добровільному порядку сплачена не
була.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останнім рішенням Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
12 листопада 2013 року, доповненим
додатковим рішенням Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
31 січня 2014 року, які залишені без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 3
березня 2014 року, позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки:
будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку
площею 0,0554 га, яка знаходиться за
вказаною адресою, що належать
іпотекодавцю на праві власності для
задоволення вимог публічного
акціонерного товариства
«Кредитпромбанк» за кредитним
договором від

13 лютого 2007 року станом на 27 травня 2009
року в розмірі 29 740,44 грн, яка
складається із заборгованості за
кредитом у розмірі 16 561 грн
заборгованості по процентам у розмірі 7
167,83 грн, пені по простроченій
заборгованості за кредитом у розмірі 2
726,73 грн та пені по простроченій
заборгованості по відсотках у розмірі 3
284,88 грн, з визначенням способу
реалізації вказаних будинку та
земельної ділянки шляхом проведення
прилюдних торгів і початкової ціни
реалізації предмета іпотеки не нижче 90
відсотків його вартості, визначеної
шляхом його оцінки суб'єктом оціночної
діяльності.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що у
разі невиконання боржником своїх
зобов'язань за кредитним договором
(повернення кредиту та сплати
відсотків) банк на підставі ст. 33 Закону
України «Про іпотеку» має право
звернути стягнення на предмет іпотеки,
що забезпечує це кредитне зобов'язання.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Установлено, що 13 лютого 2007 року між
Банком та ОСОБА_4 було укладено
кредитний договір, за умовами якого
Банк відкрив позичальнику не
відновлювальну кредитну лінію у
розмірі 18 000 грн зі сплатою 22% річних
строком до 12 лютого 2012 року на споживчі
цілі.

У рахунок забезпечення виконання умов
зазначеного договору того ж дня між
Банком та та ОСОБА_3 був укладений
договір іпотеки, відповідно до якого
остання передала в іпотеку Банку
належні їй на праві власності будинок
АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0554
га за цією ж адресою.

Згідно із ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Пунктом 1.4 іпотечного договору
передбачено, що за домовленістю сторін
вартість предмета іпотеки складає 40 000
грн.

Як роз'яснено в п. 41 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні спору про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
дати оцінку співмірності суми
заборгованості за кредитом та вартості
іпотечного майна, якщо допущене
боржником або іпотекодавцем, якщо він є
відмінним від боржника, порушення
основного зобов'язання чи іпотечного
договору не завдає збитків
іпотекодержателю і не змінює обсяг
його прав. Оскільки вказане положення
закону є оціночним, то суд має належним
чином його мотивувати, співставити
обставини зі змістом цього поняття,
визначитись, чи не суперечить його
застосування загальному змісту та
призначенню права, яким урегульовано
конкретні відносини (зокрема, про право
на першочергове задоволення вимог за
рахунок предмета застави), та врахувати
загальні засади цивільного
законодавства - справедливість,
добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1
ст. 3 ЦК України).

Установлено, що заборгованість ОСОБА_4
за кредитним договором станом на 27
травня 2009 року становить 29 740,44 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у
порушення статей 212, 214 ЦПК України на
вказані положення закону уваги не
звернув, належним чином не оцінив
співмірність розміру заборгованості з
вартістю предмета іпотеки, не зазначив,
чому не взяв до уваги умови договору
іпотеки щодо вартості предмета
іпотеки. Крім того, в порушення ч. 4 ст. 10
ЦПК України суд не роз'яснив
відповідачеві його право заявляти
клопотання про призначення експертизи
з метою визначення дійсної вартості
предмету іпотеки.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної
інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК
України, в якій, зокрема, зазначаються:
узагальнені доводи та заперечення
осіб, які беруть участь у справі;
встановлені судом першої інстанції
обставини; мотиви, з яких апеляційний
суд виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, яким він керувався; у
разі відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
за певних обставин на дослідження
нових доказів та переоцінку доказів.

Не приймаючи до уваги надані ОСОБА_3
копії квитанцій про сплату спірної
заборгованості у 2011-2013 роках,
апеляційний суд посилався на те, що
вони не завірені належним чином,
частина їх нечитабельна і вони не були
представлені суду першої інстанції без
поважних причин.

При цьому у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315
ЦПК України апеляційний суд належним
чином не перевірив доводів скарги про
відсутність заборгованості.

Вище викладене свідчить про те, що суд
припустився порушень норм
процесуального права, котрі згідно з ч.
2 ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених у справі судових
рішень з направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 12 листопада 2013
року, додаткове рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
31 січня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 3
березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В. С. Висоцька

М.В.
Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська