Справа №752/5410/14-ц
Провадження № 2/752/3239/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23.07.2014 року Голосіївський
районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді -
Колдіної О.О.

з участю секретаря -
Овдій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа
на стороні позивача: ОСОБА_3, 3-тя особа
на стороні відповідача: ОСОБА_2, яка діє
в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4,
про визнання права проживання,-

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2 про визнання за нею права
проживання в квартирі АДРЕСА_1

Позовні вимоги обгрунтовані
тим, що позивач з 2009 року проживає
постійно з ОСОБА_3 в зазначеній
квартирі. Дане житлове приміщення
належить на праві приватної власності
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних
частках. Рішенням Московського
районного суду м.Києві від 21.11.2000 р. та
додатковим рішенням від 26.01.2001 р. був
визначений порядок користування
житловим приміщенням між його
співвласниками.

Позивач посилається на те, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 фактично в квартирі не
зареєстровані та не проживають, однак
відповідач не надає свою згоду на
реєстрацію в АДРЕСА_1, в зв»язку з чим
вона не може зареєструвати фактичне
місце проживання, що порушує її права
на працевлаштування, медичне
обслуговування за фактичним місцем
проживання.

В ході судового розгляду
позивач підтримала позовні вимоги і
обґрунтування позову в повному обсязі
та просила суд позов задовольнити, з
підстав, зазначених в позовній заяві,
посилаючись на те, що в зв»язку з
відмовою відповідача надати згоду на
реєстрацію її фактичного місця
проживання вона не може у належний
спосіб реалізувати свої права.

Відповідач ОСОБА_2, яка також
виступає в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_4, та її представник заперечували
проти задоволення позову,
обґрунтовуючи тим, що право позивача на
проживання та користування АДРЕСА_1
ніхто не оспорює і не заперечує.
Остання фактично проживає та
користується даною квартирою з 2009 року.
Однак відповідач зазначила, що вона
заперечує проти реєстрації позивача в
даній квартирі, оскільки вважає, що в
цьому разі можуть бути порушені
майнові права її неповнолітньої
дитини, який є співвласником даного
житла та її майнові права.

Третя особа на стороні
позивача без самостійних вимог ОСОБА_3
підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 та
просив їх задовольнити.

Вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що позов
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 відповідно до
розпорядження Органу приватизації
Голосіївської районної в м.Києві
державної адміністрації від 05.05.1999 р. №
21951 була передана у приватну власність
ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, в рівних
частках.

Відповідно до рішення
Московського районного суду м.Києва
від 21.11.2000 р. та додаткового рішення
Московського районного суду м.Києва
від 26.01.2001 р. судом був визначений
порядок користування АДРЕСА_1
відповідно до якого ОСОБА_2 та
неповнолітньому ОСОБА_4 виділено у
користування кімнати площею 11,6 кв.м. та
11,7 кв.м., а ОСОБА_3 кімнату площею 17,4 кв.м.

На день розгляду справи в
квартирі зареєстрований ОСОБА_3

Інші співвласники за даною
адресою зареєстрованими не значаться.

Судом встановлено, що з 2009
року в спірній квартирі спільно з
ОСОБА_3 проживає ОСОБА_1

Звертаючись до суду з позовом
позивач посилається на те, що їй було
відмовлено у реєстрації за фактичним
її місцем проживання в зв»язку з
відсутністю згоди всіх власників
квартири.

Судом встановлено, що в грудні
2013 р. ОСОБА_1 звернулась до
Голосіївського районного відділу
Державної міграційної служби України у
м.Києві з заявою про реєстрацію її
місця проживання за адресою: АДРЕСА_1

При подачі даної заяви ОСОБА_3
надав свою згоду на проведення
реєстрації.

24.12.2013 р. ОСОБА_1 було
відмовлено у реєстрації місця
проживання на підставі ст.65 ЖК України.

Як зазначалось судом вище,
ОСОБА_1 проживає в даній квартирі з 2009 р.

В дану квартиру вона
вселилась за згодою ОСОБА_3, з яким
підтримувала фактичні шлюбні стосунки.

Письмової згоди всіх
повнолітніх співвласників квартири на
момент вселення позивач не отримувала.

Зігдно з ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним
у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок

користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку
(квартири) член його сім'ї вправі
вселяти в займане ним жиле приміщення
інших членів сім'ї. На вселення до
батьків їх неповнолітніх дітей згоди
власника не потрібно.

До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в частині другій статті 64
цього Кодексу. Припинення сімейних
відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування найманим приміщенням. У
разі відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст.64 ЖК України
члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення. Повнолітні
члени сім'ї несуть солідарну з
наймачем майнову відповідальність за
зобов'язаннями, що випливають із
зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство.

В ході судового розгляду було
встановлено, що відповідач не оспорює
право позивача на проживання та
користування АДРЕСА_1, хоча письмової
згоди на це і не надавала.

Позивач підтвердила зазначені
обставини, що будь-яких перешкоди у
проживанні і користуванні їй не
створюють, однак з боку відповідача їй
не надається згода на реєстрацію місця
проживання.

Норми ст.6 Закону України «про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні«
зобов»язують особу протягом десяти
днів після прибуття до нового місця
проживання зареєструвати місце
проживання.

Реєстрація місця проживання
особи здійснюється в день подання
особою документів.

Для реєстрації особа подає:
письмову заяву; документ. До якого
вносяться відомомсті про місце
проживання; квитанцію про сплату
державного мита або документ про
звільнення від його сплати; талон
зняття з реєстрації 9у разі зміни місця
проживання в межах України); документ,
що підтверджують право на проживання в
житлі.

Реєстрація місця проживання
особи є адміністративною дією, яка
встановлює додатковий зв»язок особи з
державою і не є обставиною, яка
підтверджує чи спростовує право особи
на користування житлом.

Реєстрація місця проживання є
лише фактом, підтверджуючим
місцезнаходження особи і ніяким чином
не може вплинути на володіння чи
користування нерухомим майном, право
на яке встановлюється увизначеному
законодавством порядку.

Оскільки факт реєстрації не
породжує будь-яких прав на нерухоме
майно, то і встановлення зазначеного
права з метою здійснення реєстрації
особи не узгоджується, на думку суду, з
вимогами чинного законодавства.

Крім того, суд бере до уваги, що
право проживання позивача з боку
відповідача не оспорюється.

Позивач посилається на те, що
відсутність реєстрації за фактичним
місцем проживання порушує її право на
працевлаштування, медичне
обслуговування за місцем проживання.

Однак на підтвердження
зазначених обставин суду не надається
жодних доказів в порушення вимог
ст..ст.10, 60 ЦПК України.

В силу положень ст.3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду за
захистом свого права позивач
пред»являє вимоги до відповідача
ОСОБА_2, однак будь-якого порушення
права позивача на проживання з боку
відповідача не встановлено в ході
судового розгляду.

На підстав ст..11 ЦПК України .суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

З огляду на викладені
обставини, беручи до уваги те, що в ході
судового розгляду будь-якого порушення
права позивача на проживання в АДРЕСА_1
з боку позивача не встановлено, суд
вважає заявлені вимоги
необґрунтованими, недоведеними, а тому
приходить до висновку, що позов не
підлягає задоволенню.

Питання щодо судових витрат суд
вирішує на підставі ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст..ст.3, 10, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК
України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
3-тя особа на стороні позивача: ОСОБА_3,
3-тя особа на стороні відповідача:
ОСОБА_2, яка діє в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, про визнання
права проживання - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана протягом 10 днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя