У х в а л а

іменем україни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення аліментів за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 10 квітня 2014
року та рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 27 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 19 вересня 1992 року по 06 вересня
2006 року перебувала із ОСОБА_4 у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
трьох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1;
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3 народження. 25 серпня 2004
року відповідач взяв на себе
зобов'язання зі сплати аліментів на
утримання дітей у розмірі 300 доларів
США щомісячно, про що написав розписку.
Посилаючись на те, що з вересня 2013 року
він припинив виплату аліментів,
позивачка просила стягнути з
відповідача аліменти у твердій
грошовій формі на утримання
неповнолітніх дітей у розмірі 1 500 грн.
на кожну дитину, аліменти на утримання
повнолітньої дитини, яка продовжує
навчання у розмірі 2 000 грн. щомісячно, а
також заборгованість зі сплати
аліментів з серпня 2013 року по січень 2014
року у розмірі 9 591 грн. 60 коп.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 10 квітня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на
утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 в твердій грошовій
сумі 2 тис. грн. щомісячно, починаючи з 16
січня 2014 року і до досягнення старшою
дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 аліменти на
утримання повнолітньої доньки ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в
розмірі 850 грн. щомісячно, починаючи з 16
січня 2014 року і до припинення нею
навчання, але не більше 23-х річного
віку. В іншій частині позову
відмовлено. Розподілено судові
витрати.

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 27 травня 2014
року рішення районного суду в частині
стягнення аліментів на повнолітню
дитину скасовано. У задоволенні позову
в цій частині відмовлено. Рішення
районного суду в частині стягнення
аліментів на утримання неповнолітніх
дітей змінено шляхом зменшення суми
стягнення аліментів з 1 тис. грн. до 500
грн. на кожну дитину. Розподілено
судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із
матеріального стану відповідача та
дітей, його спроможності сплачувати
аліменти на їх утримання, а також із
того, що повнолітня дитина продовжує
навчання у вищому навчальному закладі
за контрактом на денній формі навчання
і у зв'язку з цим потребує матеріальної
допомоги. При цьому, відмовляючи у
задоволенні позову про стягнення з
відповідача заборгованості за
аліментами, районний суд виходив із
того, що позивачка не довела факту
вжиття заходів для одержання аліментів
від відповідача за спірний період.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
та зменшуючи розмір аліментів на
утримання неповнолітніх дітей,
апеляційний суд виходив із того, що
відповідач має на утриманні
неповнолітню дитину від другого шлюбу
та кредитні зобов'язання перед банком,
а також із зниження доходів від
підприємницької діяльності.
Відмовляючи у задоволенні позову про
стягнення з відповідача аліментів на
утримання повнолітньої дитини, яка
продовжує навчання, суд апеляційної
інстанції послався на те, що позивачка
не довела наявності щомісячних витрат
повнолітньої доньки, про які зазначала
позивачка.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 19 вересня 1992
року по 06 вересня 2006 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому
шлюбі, від якого мають трьох доньок:
повнолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
неповнолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 й
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження. Після
розірвання їхнього шлюбу діти
залишились проживати з матір'ю.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при
визначенні розміру аліментів суд
враховує: стан здоров'я та матеріальне
становище дитини; стан здоров'я та
матеріальне становище платника
аліментів; наявність у платника
аліментів інших дітей, непрацездатних
чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
інші обставини, що мають істотне
значення.

Апеляційний суд порушення зазначених
норм права та вимог ст. 212 ЦПК України
дійшов до помилкового висновку про
зменшення розміру аліментів на
утримання неповнолітніх дітей до 500
грн. на кожну дитину, оскільки не
врахував того, що відповідач має дохід
не лише від підприємницької
діяльності, належним чином не
спростував встановлених судом першої
інстанції обставин щодо спроможності
відповідача, у силу його матеріального
становища та наявності інших видів
доходів, сплачувати аліменти у розмірі
1 тис. грн. на кожну неповнолітню дитину.

Так, у власності ОСОБА_4 перебувають
нежитлові приміщення, загальною площею
155,4 кв. м, а в судовому засіданні він
підтвердив перебування у його
власності квартири, котеджу та двох
автомобілів.

Суд апеляційної інстанції помилково
виходив із того, що позивачка також
займається підприємницькою
діяльністю, оскільки, хоча вона й
зареєстрована фізичною
особою-підприємцем, проте
підприємницької діяльності не
здійснює, доходів не отримує, про що
свідчить довідка Тернопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції від 25 березня 2014 року (а.с. 39).

Висновок апеляційного суду про те, що
після розлучення ОСОБА_4 подарував
дітям квартиру АДРЕСА_1 не підтверджені
належними та допустимими доказами, а,
відтак, ґрунтуються на припущеннях, що
заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, та не
може бути підставою для зменшення
розміру аліментів, які стягуються саме
для утримання дітей.

Суд першої інстанції врахував усі
наведені вище обставини справи,
дослідив майновий стан відповідача та,
врахувавши наявність на його утриманні
неповнолітньої дитини від другого
шлюбу, правильно встановив розмір
аліментів на утримання неповнолітніх
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 1 тис. грн.
щомісячно.

Крім того, пред'являючи позов про
стягнення з відповідача аліментів на
утримання повнолітньої доньки, яка
продовжує навчання, ОСОБА_3 посилалась
на те, що їхня донька є студенткою
третього курсу денної платної форми
навчання Київського національного
університету будівництва і
архітектури. При цьому вона сплачує 20
тис. грн. за навчання щорічно та 3 449 грн.
88 коп. за проживання у гуртожитку.

Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено,
якщо повнолітні дочка, син продовжують
навчання і у зв'язку з цим потребують
матеріальної допомоги, батьки
зобов'язані утримувати їх до
досягнення двадцяти трьох років за
умови, що вони можуть надавати
матеріальну допомогу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 15 травня 2006 року № 3
«Про застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» судам роз'яснено,
що обов'язок батьків утримувати
повнолітніх дочку, сина, які
продовжують навчатися після
досягнення повноліття незалежно від
форми навчання), виникає за
обов'язкової сукупності таких
юридичних фактів: досягнення дочкою,
сином віку, який перевищує 18, але є
меншим 23 років; продовження ними
навчання; потреба у зв'язку з цим у
матеріальній допомозі; наявність у
батьків можливості надавати таку
допомогу.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає
розмір аліментів на повнолітніх дочку,
сина у твердій грошовій сумі і (або) у
частці від заробітку (доходу) платника
аліментів з урахуванням обставин,
зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При
визначенні розміру аліментів з одного
з батьків суд бере до уваги можливість
надання утримання другим з батьків,
своїми дружиною, чоловіком та
повнолітніми дочкою, сином.

Апеляційний суд дійшов помилкового
висновку про відсутність у матеріалах
справи доказів на підтвердження витрат
позивачки на навчання доньки, ОСОБА_5,
оскільки до позовної заяви додано
копії договору про навчання, довідки з
навчального закладу та квитанцій,
якими підтверджено оплату за
проживання у гуртожитку та часткову
оплату за навчання (а.с. 8-9).

Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати те, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК
України).

Проте суд апеляційної інстанції,
відхиляючи зазначені вище докази, не
мотивував свого висновку про їх
неналежність чи недопустимість.

Районний суд правильно встановив
наявність та доведеність витрат
позивачки на навчання повнолітньої
доньки й дійшов обґрунтованого
висновку про стягнення з відповідача
аліментів на її утримання у розмірі 850
грн. щомісячно.

Також суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відмову у
задоволенні позову в частині стягнення
аліментів за минулий час, оскільки
позивачка не довела факту вжиття
заходів для одержання від відповідача
аліментів та його ухилення від їх
сплати, як того вимагає ч. 2 ст. 191 СК
України.

Враховуючи викладене, колегія судів
приходить до висновку, що під час
встановлення фактичних обставин
справи судом першої інстанції
дотримані норми процесуального права,
рішення суду відповідає вимогам
матеріального права, а тому скасовано
апеляційним судом помилково.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 27 травня 2014
року скасувати, рішення
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 10 квітня 2014
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська