У Х В А Л А

іменем україни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дем'яносова М.В.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Укрспецторг Групп», відділу державної
виконавчої служби Кривоозерського
районного управління юстиції
Миколаївської області, ОСОБА_4 про
визнання прилюдних торгів такими, що не
відбулися, скасування свідоцтва про
придбання нерухомого майна за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Кривоозерського районного суду
Миколаївської області від 30 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 05 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 30 червня 2006 року уклав із
публічним акціонерним товариством
«Державний ощадний банк України» (далі
- ПАТ «Державний ощадний банк України»)
кредитний договір, відповідно до умов
якого отримав кредитні кошти у розмірі
28 800 грн. На забезпечення виконання умов
кредитного договору банк того ж дня
уклав із ним договір іпотеки, предметом
якого є житловий будинок АДРЕСА_1.
Заочним рішенням Кривоозерського
районного суду Миколаївської області
від 28 січня 2011 року з нього на користь
банка було стягнуто кредитну
заборгованість у розмірі 26 907 грн. Під
час виконання рішення суду державний
виконавець склав акт опису й арешту
зазначеного житлового будинку, а 30
липня 2012 року реалізував його на
прилюдних торгах, переможцем яких
визнано ОСОБА_4

Посилаючись на те, що державний
виконавець не повідомив його про
проведення опису й накладення арешту
на житловий будинок та склав акт опису
й арешту майна за його відсутності, а
також на порушення умов та порядку
проведення прилюдних торгів, позивач
просив: визнати ці прилюдні торги
такими, що не відбулися; визнати
свідоцтво про придбання нерухомого
майна з прилюдних торгів, видане на ім'я
ОСОБА_4, незаконним; заборонити відділу
Держземагентства у Кривоозерському
районі та ОСОБА_4 вчиняти дії щодо
нотаріального переоформлення майнових
прав на житловий будинок та земельні
ділянки.

Рішенням Кривоозерського районного
суду Миколаївської області від 30
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 05 березня 2014
року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано прилюдні торги із реалізації
житлового будинку АДРЕСА_1, які
проведені 30 липня 2012 року, такими, що не
відбулися. Визнано свідоцтво про
придбання нерухомого майна, видане 25
вересня 2012 року на ім'я ОСОБА_4,
недійсним. В іншій частині позову
відмовлено. Розподілено судові
витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
треті прилюдні торги були проведені
менше, ніж через місяць з часу
проведення других прилюдних торгів,
які через відсутність учасників не
відбулися, що є порушенням п. 4.6
Тимчасового положення про порядок
проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна. Крім того, ТОВ «Укрспецторг
Групп» не надіслало ідпотекодавцю
нотаріально посвідчену копію акта про
реалізацію предмета іпотеки, чим
порушило вимоги ст. 47 Закону України
«Про іпотеку».

Апеляційний суд погодився із мотивами
та висновками районного суду, вказавши
також на відсутність рішення суду про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, що унеможливлювало проведення
прилюдних торгів житлового будинку,
обтяженого іпотекою.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що 30 червня 2006 року
ОСОБА_3 уклав із ПАТ «Державний ощадний
банк України» кредитний договір,
відповідно до умов якого отримав
кредитні кошти у розмірі 28 800 грн. На
забезпечення виконання умов
кредитного договору сторони того ж дня
уклали договір іпотеки, предметом
якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Кривоозерського
районного суду Миколаївської області
від 28 січня 2011 року з нього на користь
банка було стягнуто кредитну
заборгованість у розмірі 26 907 грн.

Під час виконання рішення суду
державний виконавець склав акт опису й
арешту зазначеного житлового будинку,
який 30 липня 2012 року був реалізований
на прилюдних торгах, переможцем яких
визнано ОСОБА_4

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що державний виконавець не
повідомив його про проведення опису й
накладення арешту на житловий будинок
та склав акт опису й арешту майна за
його відсутності, а також на порушення
умов та порядку проведення прилюдних
торгів.

Умови та порядок вчинення виконавчих
дій, визначають Закон України «Про
виконавче провадження» (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), Інструкція про
проведення виконавчих дій, затверджена
наказом Міністерства юстиції України
від 15 грудня 1999 року № 74/5 (далі -
Інструкція), Тимчасове положення про
порядок проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 27
жовтня 1999 року № 68/5 (далі - Тимчасове
положення).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 62 Закону
України «Про виконавче провадження» не
реалізоване на прилюдних торгах,
аукціонах або на комісійних умовах
протягом двох місяців майно підлягає
уцінці державним виконавцем, що
проводиться в десятиденний строк з дня
визнання прилюдних торгів чи аукціону
такими, що не відбулися, або закінчення
двомісячного строку реалізації майна
на комісійних умовах. Майно може бути
уцінене не більш як на 30 відсотків. У
разі нереалізації майна в місячний
строк з дня проведення уцінки воно
повторно уцінюється в такому самому
порядку, але не більш як на 50 відсотків
початкової вартості майна.

У разі якщо в місячний строк з дня
проведення повторної уцінки майно не
реалізовано на прилюдних торгах,
аукціонах або на комісійних умовах,
державний виконавець повідомляє про це
стягувачу і пропонує йому вирішити
питання про залишення за собою
нереалізованого майна, крім майна,
конфіскованого за рішенням суду.

Якщо передане торгівельним
організаціям майно не буде продане
протягом двох місяців, то воно підлягає
переоцінці у термін не більше 10 днів.
Якщо в місячний строк після переоцінки
майно не буде продано торгівельною
організацією, то державний виконавець
повідомляє про це стягувача і пропонує
йому визначитися щодо залишення за
собою непроданого майна (абз. 3 п. 5.12.2
Інструкції).

З системного аналізу наведених норм
матеріального права вбачається, що
майно має бути виставлено на треті
прилюдні торги в межах місячного
строку після його повторної уцінки.

Наведеного суди не врахували та дійшли
до передчасного висновку про
неправомірність призначення третіх
прилюдних торгів на 30 липня 2012 року.

Крім того, будь-яке порушення при
торгах суди повинні оцінювати на
предмет того, як ці порушення вплинули
на результат торгів. Таких висновків
суди не зробили.

Також суди дійшли до помилкового
висновку про порушення ТОВ
«Укрспецторг Групп» ст. 47 Закону
України «Про іпотеку» щодо надіслання
іпотекодавцю нотаріально посвідченої
копії акта про реалізацію предмета
іпотеки, оскільки реалізація спірного
майна відбулась в межах виконавчого
провадження про стягнення з ОСОБА_3
кредитної заборгованості, а не
звернення стягнення на предмет
іпотеки, що унеможливлює застосування
наведеної норми Закону до спірних
правовідносин.

При цьому суд апеляційної інстанції
помилково виходив із того, що
реалізація предмета іпотеки має
провадитись після ухвалення рішення
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, а, оскільки рішення суду про
звернення стягнення на предмет іпотеки
не приймалось, то й реалізація предмета
іпотеки є незаконною.

Проте апеляційний суд не звернув уваги
на таке.

Відповідно до п. п. 1 та 6 ст. 52 Закону
України «Про виконавче провадження»
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації. Стягнення на
майно боржника звертається в розмірі і
обсязі, необхідних для виконання за
виконавчим документом, з урахуванням
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій, штрафів,
накладених на боржника під час
виконавчого провадження. У разі якщо
боржник володіє майном спільно з
іншими особами, стягнення звертається
на його частку, що визначається судом
за поданням державного виконавця.

Відповідно до п. 1 ст. 54 цього Закону
звернення стягнення на заставлене
майно в порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя.

Отже, у межах Закону України «Про
виконавче провадження» виконувалось
рішення суду про стягнення з позивача
кредитної заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ
«Державний ощадний банк України»
одночасно є іпотекодержателем і
стягувачем, тобто у державного
виконавця не було перешкод для
складання акта опису й арешту майна, що
є предметом іпотеки та реалізації
цього майна з прилюдних торгів. При
цьому іпотекодержатель не тільки не
заперечував проти реалізації предмета
іпотеки, а й наполягав на цьому для
виконання рішення суду про стягнення
на його користь заборгованості за
кредитом.

Крім того, суди не визначились із тим,
чи належний спосіб захисту порушеного
права обрав позивач, оскільки аналіз
правової природи процедури реалізації
майна на прилюдних торгах, яка полягає
в продажу майна, складання за
результатами їх проведення акта про
проведення торгів є оформленням
договірних відносин купівлі-продажу
майна на публічних торгах, а, отже, є
правочином.

Відтак, ураховуючи, що відчуження майна
з прилюдних торгів відноситься до угод
купівлі-продажу, така угода може
визнаватись недійсною в судовому
порядку з підстав недодержання в
момент її вчинення вимог, які
встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК
України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Разом з
тим позивач пред'явив позов не про
визнання прилюдних торгів недійсними,
а про визнання прилюдних торгів такими,
що не відбулися.

Отже, суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315
ЦПК України доводів сторін по суті
позовних вимог належним чином не
перевірили; фактичні обставини справи,
від яких залежить правильне вирішення
спору, належним чином не встановили; не
визначились які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин, не
дали оцінки тому, чи вплинули
порушення, на які вони посилались, на
результат торгів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Кривоозерського районного
суду Миколаївської області від 30
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Миколаївської області від 05
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська