Провадження №2/761/290/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 серпня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Гайдук С.В.

при секретарі Ляпкало Н.В.,
Савенко О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя,

в с т а н о в и в:

В травні 2013 р. позивач ОСОБА_1 звернувся
до Шевченківського районного суду м.
Києва з позовом до відповідачки ОСОБА_2,
третя особа ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя. Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 09.12.1989 р. між ним та
ОСОБА_2 було укладено шлюб. Від шлюбу
мають повнолітнього сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 На підставі рішення
Ленінського районного суду м. Мінська
від 15.11.2011 року шлюб між ними було
розірвано. За час шлюбу за спільні
кошти ними було придбано квартиру
АДРЕСА_1. Згідно свідоцтва про право
власності ? частини квартири була
зареєстрована за відповідачкою ОСОБА_2
і ? частини квартири за їх спільним
сином. Угоди щодо добровільного поділу
майна між ними не досягнуто, а тому
позивач за захистом свої прав
вимушений звернутись до суду. В порядку
поділу майна просив суд визнати за ним
право власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1.

В процесі розгляду справи позивач
через свого представника 12.05.2014р.
замінив третю особу ОСОБА_3 на
відповідача та збільшив позовні
вимоги, в яких просив суд визнати за ним
право власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1 з урахуванням того, що на час
придбання квартири сину було 6 років і
він не мав самостійного доходу.Тому
квартира підлягає поліду між подружжям
по 1/2 частині.

В судовому засіданні представник
позивача позов та заяву про збільшення
позовних вимог підтримав в повному
обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилась, про розгляд справи
повідомлялась належним чином, причин
неявки суду не повідомила,
представника до суду не направила.

В порядку судового доручення
відповідачка ОСОБА_2 була допитана
Ленінським районним судом м. Мінськ. В
поясненнях зазначила, що позовні
вимоги не визнає. Вказала, що спірна
квартира була куплена за її кошти
виручені від продажу її квартири в м.
Мінську та кошти її батьків. В м. Мінськ
вона продала квартиру за 10000,00 доларів
США, які були витрачені на купівлю
квартири в м. Києві та її ремонт. В м.
Києві квартиру купили за 15,500 грн., що
становить 3.500 доларів США і право
власності на квартиру було оформлено в
рівних частках на неї та спільного
сина.

Допитаний в порядку судового доручення
як третя особа ОСОБА_3 зазначив, що
позовні вимоги не визнає і підтримує
пояснення матері ОСОБА_2

Суд ухвалив провести розгляд справи у
відсутності відповідачів, на підставі
наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши надані докази,
встановив наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Перевіряючи обставини у справі судом
встановлено, що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 9 грудня 1989
року, який на підставі рішення
Ленінського районного суду м. Мінська
було розірвано 15 листопада 2011 року
(а.с.20).

Від шлюбу сторони мають повнолітнього
сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 що
підтверджується свідоцтвом про
народження (а.с.19).

В період зареєстрованого шлюбу
сторонами набуто нерухоме майно, а
саме: квартиру АДРЕСА_1 згідно Договору
купівлі-продажу квартири від 26.04.2000
року вартістю 15250 грн. (а.с.93-94).

Згідно п. 1 Договору ОСОБА_4 та ОСОБА_5
продали належну їм на праві власності,
а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 купили в рівних
долях кожний квартиру АДРЕСА_1.

Суд вважає, що правовий режим спірного
майна має визначатись за нормами КпШС
України, оскільки СК України не має
зворотної сили і поширюється на
відносини, що виникли після введення
його в дію, а джерело та час придбання
спільно нажитого подружжям майна має
враховуватись при вирішенні спору про
поділ майна подружжя.

У зв'язку з викладеним, порядок набуття
спільного майна та його правовий режим
по даному спору має визначатися
нормами КпШС України, а поділ майна
подружжя за правилами, які передбачені
СК України.

Так, згідно зі ст. 22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Згідно ч. ч.1, 2 ст. 60 СК України, майно
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України,
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

При цьому право на спільне майно, яке
виникає у подружжя в період шлюбу, не
припиняє своє існування після його
розірвання або фактичного припинення
шлюбу. Розпорядження, користування та
володіння об'єктами права спільної
сумісної власності здійснюється
подружжям з рівними правами та
обов'язками, якщо інше не встановлено
домовленості між ними.

У відповідності до вимог п.п.23-24
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно, судам
необхідно встановлювати обсяг
спільного нажитого майна, наявного на
час припинення ведення господарства,
з'ясувати джерело і час його придбання.

За правилами ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України,
який діяв на момент придбання майна,
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю,
частки якого між подружжям визнаються
рівними.

Згідно положень ст. 175 СК України майно,
набуте батьками і дітьми за рахунок
їхньої спільної праці чи спільних
коштів, належить їм на праві спільної
сумісної власності.

З наведеного вище вбачається, що ?
частини квартири АДРЕСА_1 на праві
власності належить сину позивача
ОСОБА_3, а інша ? частини квартири є
спільною сумісною власністю подружжя в
рівних частках та підлягає розподілу
між ними.

Тому, встановивши, що придбання
квартири АДРЕСА_1 відбулось на праві
спільної сумісної власності батьків та
дітей із визначенням рівності часток у
цьому майні по ? частини лише за матір'ю
відповідачкою ОСОБА_2 та сином ОСОБА_3,
суд вирішуючи спір, дійшов висновку, що
спільним майном подружжя є лише ?
частини спірного об'єкту, в якому має
бути визнано за кожною зі сторін право
власності на зазначене майно в рівних
частках - по 1/4 його частині без його
поділу в натурі.

При цьому суд виходив з роз'яснень, які
містяться в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», що
вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Виходячи з того, що сторони не
порушували питання про припинення
права іншого співвласника на частку в
спільному майні, про спосіб поділу
спільного майна згоди не досягли та
попередньо не внесли на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
сума, тому суд вважає необхідним без
поділу майна в натурі лише визнати
ідеальні частки подружжя в цьому майні,
яке є спільною сумісною власністю
подружжя і частки якого за сторонами
визнаються рівними, та змінити режим
спільної сумісної власності подружжя
на ці об'єкти на режим спільної
часткової власності.

Суд не приймає до уваги доводи сторони
відповідача, що спірна квартира була
куплена за кошти відповідачки виручені
за куплену нею до шлюбу з позивачем
квартиру та за кошти батьків, оскільки
такі доводи не підтверджені належними
та допустимими доказами.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини
справи, оцінивши докази, які є у
матеріалах справи, суд приходить до
висновку, що суд повинен обмежитись
лише визначенням ідеальних часток
подружжя у праві спільної власності на
? частину квартири спільної сумісної
власності подружжя, а в іншій частині
позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати пропорційно до розміру
задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 179, 208, 209,
212-215, 218, 293 ЦПК України; ст.ст. 60, 61, 70,71 СК
України, суд -,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
поділ майна подружжя - задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу
майна подружжя право власності на 1/4
частину квартири АДРЕСА_1 без реального
поділу в натурі.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 3441,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: