Справа № 203/2479/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

24 липня 2014 року
Кіровський районний
суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Маймур
Ф.Ф.,

при секретарі - Чередник І.О.

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя
особа - Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області, про
усунення перешкод у користуванні та
розпорядженні майном, про вселення, -

В С Т А Н О В И В:

10 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, про усунення перешкод у
користуванні та розпорядженні майном.
(а.с. 2-3)

12 червня 2014 року у судовому засіданні
ухвалою суду проголошеною без виходу
до нарадчої кімнати було долучено до
матеріалів та розгляду справи уточнена
позовна заява. (а.с. 46-47, 52)

Позивач у позовній заяві з урахуванням
уточнень та представник позивача у
судовому засіданні посилались на те, що
позивач є власником однокімнатної
квартири АДРЕСА_1. Дана квартира
належить позивачу на підставі
свідоцтва про право на спадщину. В 2000
році позивач на прохання свого сина
тимчасово зареєстрував у зазначеній
квартирі свою невістку, ОСОБА_3, так як у
них була відсутня реєстрація в м.
Дніпропетровську. З того ж року в
квартирі позивача стали проживати
відповідачі своєю сім'єю у складі трьох
осіб. З відповідачем та її сином -
ОСОБА_4, позивач домовився, що за першою
його вимогою, відповідач
зобов'язується добровільно знятися з
реєстрації в квартирі, а син виїхати з
квартири. Протягом 2011 року позивач
неодноразово звертався до
відповідачів з проханням про
добровільне зняття з реєстраційного
обліку та виселення, однак
неодноразово отримував тільки відмови.
З початку 2012 року відповідач
роз'їхалася зі своїм сином і не
проживає в квартирі позивача, оскільки
має постійне місце проживання за
адресою: АДРЕСА_2. На момент звернення
до суду, позивач як власник квартири
АДРЕСА_1 виявив бажання розпорядитися
своєю власністю на свій розсуд, а саме
продати вказану квартиру, однак
реалізувати повною мірою своє право на
розпорядження майном, позивач не може,
у зв'язку з тим, що відповідачі всіляко
перешкоджають йому в його реалізації.
Крім того, відповідачі перешкоджають
позивачу у проживанні у власній
квартирі, не пускають його в квартиру,
не дають ключі від квартири, тому
позивач звернувся до суду та просив суд
усунути перешкоди у користуванні та
розпорядженні майном шляхом зняття з
реєстраційного обліку ОСОБА_3 та
виселити ОСОБА_4 з вищезазначеної
квартири без надання іншого жилого
приміщення. (а.с. 46-47)

У судовому засіданні позивач та
представник позивача зазначили, що
заявлені позовні вимоги підтримують в
повному обсязі та наполягають на їх
задоволенні. (а.с. 74)

Відповідачі у судове засідання не
з'явились, про час та день розгляду
справи повідомлялись належним чином,
за таких обставин суд вважає можливим
розглянути дану цивільну справу у
заочному порядку відповідно до вимог
Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. (а.с. 17-18,
25, 27-30, 32, 38-41, 53, 56, 58-63, 68-70, )

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали даної цивільної
справи, суд приходить до наступного
висновку з таких підстав.

Судом встановлено, що 16 липня 1998 року
позивач отримав спадщину за заповітом,
яка складалася з квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується копією свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
16.07.1998 року, наявною в матеріалах
справи. (а.с. 6)

Встановлено, що за позивачем
зареєстровано право власності на
квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва
про право на спадщину від 16.07.1998 року
виданого П'ятою ДДНК, за реєстровим №
1-4536, що підтверджується копією
технічного паспорта від 19.06.1998 року та
копією листа КП «ДМБТІ» від 29.04.2014 року,
наявною в матеріалах справи. (а.с. 7-9, 31)

Судом під час дослідження матеріалів
справи встановлено, що відповідач
ОСОБА_3 проживає разом з донькою ОСОБА_5
за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується
довідкою ОК «ЖБК-40 «ПРАЦЯ» від 09.07.2013
року, наявною в матеріалах справи. (а.с.
10)

Крім того, встановлено, що 11.06.2014
року комісія членів ОК «ЖБК «ПРАЦЯ»
здійснила обстеження квартири АДРЕСА_1,
за результатами якого було
встановлено, що власником
вищезазначеної квартири є ОСОБА_1,
однак в квартирі зареєстровані ОСОБА_3
та її неповнолітня донька, а також в
квартирі проживає син власника без
реєстрації - ОСОБА_4, що
підтверджується копією акту про не
проживання від 11.06.2014 року, наявною в
матеріалах справи. (а.с. 48)

Правовідносини, які виникли між
сторонами урегульовані Конституцією
України, нормами Цивільного кодексу
України, Житлового кодексу Української
РСР та іншими нормативно-правовими
актами.

Згідно змісту ст. 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Відповідно до змісту ст. 47
Конституції України передбачено, що
кожен має право на житло. Ніхто не може
бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

У відповідності до змісту ст.ст.
316, 317, 319, 321 ЦК України встановлено, що
право власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном на власний
розсуд. Власник має право вчиняти щодо
майна будь-які дії, які не суперечать
закону. Право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права або обмежений
у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Згідно ст. 150 ЖК України РСР
встановлено, що громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК
України способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути припинення
дії, яка порушує право.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Згідно п. 1 ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в України» зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється на підставі: судового
рішення, яке набрало законної сили, про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, про виселення,
про визнання особи безвісно відсутньою
або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір, а також доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до п. 3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Підсумовуючи вищевикладене та
приймаючи до уваги, що викладені докази
не викликають у суду жодних сумнівів
щодо їх належності, допустимості,
об'єктивності та достатності для
вирішення справи по суті, враховуючи,
що за позивачем на підставі свідоцтва
про право на спадщину від 16.07.1998 року
виданого П'ятою ДДНК, за реєстровим №
1-4536, було визнано право власності на
квартиру АДРЕСА_1, а дії відповідачів
порушують права ОСОБА_1 на
безперешкодне користування своїм
майном, володіння і розпорядження ним
на власний розсуд, вчинення щодо нього
будь-яких угод, відповідно до закону за
своєю волею, незалежно від волі інших
осіб, крім того, право власності є
непорушним, ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права
або обмежений у його здійсненні, тому
суд приходить до висновку, що заявлені
позивачем вимоги щодо усунення
перешкод в здійсненні ОСОБА_1 права
власності на квартиру АДРЕСА_1,
підлягають частковому задоволенню
шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру
АДРЕСА_1.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК
України, враховуючи результат
вирішення справи, суд вважає за
необхідне судові витрати покласти на
відповідачів. (а.с. 1)

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції
України, ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391, ЦК
України, ст. 109, 116, 150 ЖК України РСР, п. 1
ст. 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в України», ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88,
212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Усунути перешкоди з боку ОСОБА_3,
ОСОБА_4, в здійсненні ОСОБА_1 права
власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом
вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) у рахунок
повернення судових витрат суму у
розмірі 243 грн. 60 коп.

ОСОБА_1 у задоволенні іншої
частини позовних вимог до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, про усунення перешкод у
користуванні та розпорядженні майном,
про вселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом за письмовою заявою відповідача
про перегляд заочного рішення, яка може
бути подана відповідачем протягом 10
днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути
оскаржено позивачем протягом 10 днів з
дня проголошення рішення шляхом
подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Кіровський районний суд
м. Дніпропетровська.

Суддя
Ф.Ф. Маймур