УХВАЛА

іменем україни

23 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік
О.М.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Іваненко Ю.Г.,
Касьяна О.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Дніпропетровської міської ради, треті
особи: Комунальне підприємство
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради,
Восьма дніпропетровська державна
нотаріальна контора, про визнання
права власності за набувальною
давністю, за касаційною скаргою
Дніпропетровської міської ради на
повторне заочне рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
24 січня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 03
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
Дніпропетровської міської ради, треті
особи: КП «Дніпропетровське міжміське
бюро технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради,
Восьма дніпропетровська державна
нотаріальна контора, про визнання
права власності за набувальною
давністю, посилаючись на те, що їй на
підставі договору дарування від 06
січня 1995 року на праві приватної
власності належить 2/3 частини будинку
АДРЕСА_1 Інша 1/3 частини будинку
перейшла у порядку спадкування - по 1/6
частини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 26 червня 1986 року.

Співвласник 1/6 частини будинку - ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер.

19 травня 2001 року на підставі договору
купівлі-продажу частини будинку вона
купила у ОСОБА_4 1/6 частини будинку.
Таким чином, на підставі договору
дарування та договору купівлі-продажу
вона є власником 5/6 частини будинку
АДРЕСА_1 Інша 1/6 частини будинку, яка є
не відокремленою частиною, належить
ОСОБА_5, який помер у ІНФОРМАЦІЯ_1 році.

Протягом 17 років вона проживає та
зареєстрована у спірному будинку,
оплачує комунальні послуги, обробляє
земельну ділянку, на якій розташований
будинок, тобто відкрито та безперервно
володіє ним.

ОСОБА_5 був одинокою людиною, тому
спадкоємців, які б могли прийняти
спадщину після його смерті, немає.

Оскільки вона протягом майже 17 років
відкрито, безперервно володіє чужим
нерухомим майном, вважала, що набула
право власності на 1/6 частини, яка
належала ОСОБА_5

26 листопада 2012 року за заявою
представника позивача виконавчий
комітет Самарської районної у м.
Дніпропетровську ради було виключено
зі складу відповідачів.

06 грудня 2012 року в справі було ухвалено
заочне рішення, яким позовні вимоги
задоволено у повному обсязі.

За заявою міського голови
Дніпропетровської міської ради
вказане заочне рішення скасовано,
справу призначено до розгляду в
загальному порядку.

Повторним заочним рішенням
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 24 січня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 03 березня 2014 року, позов
задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності за
набувальною давністю на 1/6 частини
будинку АДРЕСА_1 що належала ОСОБА_5,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У поданій касаційній скарзі
Дніпропетровська міська рада просить
зазначені судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права,
та ухвалити нове рішення про відмову в
позові.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Судами встановлено, що на підставі
договору дарування від 06 січня 1995 року
ОСОБА_3 на праві приватної власності
належить 2/3 частини будинку АДРЕСА_1

Інша 1/3 частини будинку перейшла у
порядку спадкування - по 1/6 частини
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом від 26
червня 1986 року.

Співвласник 1/6 частини будинку - ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер, про що свідчить
довідка про смерть № 2796, яка була
надіслана на запит суду з відділу РАЦС
м. Томська.

19 травня 2001 року на підставі договору
купівлі-продажу частини будинку
позивач придбала у ОСОБА_4 1/6 частини
будинку.

Таким чином, на підставі договору
дарування від 06 січня 1995 року та
договору купівлі-продажу від 19 травня
2001 року позивач став власником 5/6
частини будинку.

Інша 1/6 частини будинку продовжує
належати ОСОБА_5, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер, та є не відокремленою частиною,
не складає окремої кімнати, вхід до
будинку один, про що свідчить копія
технічного паспорта.

Протягом майже 19 років позивач ОСОБА_3
проживає та зареєстрована у спірному
будинку, оплачує комунальні послуги,
обробляє земельну ділянку, на якій
розташований будинок, тобто відкрито
та безперервно володіє ним і протягом
цього часу жодних претензій щодо
володіння частиною будинку ні від кого
не надходило.

Спадкоємців після померлого ОСОБА_5
немає, спадкова справа після його
смерті не заводилась, про що свідчить
інформаційна довідка зі Спадкового
реєстру (а. с. 31).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
позивач протягом 19 років володіє
майном на підставах, не заборонених
законом, що узгоджується з приписами
ст. 328 ЦК України, згідно з якою право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом; у
судовому засіданні знайшли своє
підтвердження всі ознаки тривалого,
добросовісного, відкритого та
безперервного володіння майном з боку
ОСОБА_3 як своїм власним, тому з
урахуванням встановлених в судовому
засіданні обставин суд дійшов
висновку, що позивач відповідно до ч. 1
ст. 344 ЦК України набув право власності
на це майно, а саме: 1/6 частини, яка
належить ОСОБА_5, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер.

За висновком суду указаним рішенням
права та інтереси жодної особи не
будуть порушені, суд задовольняє позов
у заявлений позивачем спосіб також з
огляду на те, що відповідач -
Дніпропетровська міська рада з позовом
про визнання спадщини відумерлою також
не зверталась.

Наведені висновки є законними і
обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги щодо
недобросовісності володіння не варті
уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Володіння є добросовісним, якщо особа
при заволодінні чужим майном не знала і
не могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності.

Оскільки судами встановлено, що на
момент набуття позивачем права на 5/6
частини будинку належна ОСОБА_5 1/6
частини не була успадкована за
відсутністю спадкоємців, відумерлою
спадщина не визнавалась, відповідно
хто є власником спірної частки та про
відсутність підстав набуття права
власності позивач не знала та не могла
знати.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Дніпропетровської
міської ради відхилити.

Повторне заочне рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
24 січня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 03
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді: Є.П.
Євграфова

В.І.
Журавель

Ю.Г.
Іваненко

О.П. Касьян