АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/5347/14
Справа: № 638/578/14-ц
Категорія: договірні
Доповідач: Швецова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Швецової Л.А.,

Суддів: Тичкової О.Ю., Костенко
Т.М.,

при секретарі: Каменській Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу

за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку «Приватбанк»

на рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 21 травня 2014 року

у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку «Приватбанк» до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українське фінансове агентство
«ВЕРУС», ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року позивач - ПАТ КБ
«Приватбанк» звернувся до суду з
вказаним позовом, у подальшому
уточненим, в якому просив стягнути на
свою користь з відповідачки ОСОБА_2
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 27 471,70 грн, стягнути солідарно
з відповідачів ОСОБА_2 та ТОВ «УФА
«ВЕРУС» 10 000,00 грн. та понесені
позивачем судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на те, що 07 жовтня 2006
року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2
було укладено договір кредиту
№HAGARX12690107, відповідно до якого остання
отримала кредит у розмірі 3215,30 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 12% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення 07.10.2007
року.

Зобов'язання ОСОБА_2 було забезпечено
Договором поруки, укладеним між ПАТ КБ
«Приватбанк» та ТОВ «УФА «ВЕРУС» в
особі філії ТОВ «УФА «ВЕРУС» у
Дзержинському районі м. Харкова 01
вересня 2010 року, відповідно до п.4 якого
останнє зобов'язалось відповідати
перед кредитором як солідарний
боржник, розмір відповідальності якого
встановлено у розмірі 10 000,00 грн.

Банк усі свої зобов'язання за кредитним
договором виконав у повному обсязі.
Проте, ОСОБА_2 свої кредитні
зобов'язання перед Банком не
виконувала, у зв'язку з чим утворилась
значна кредитна заборгованість.

Судовим наказом Московського
районного суду м. Харкова від 16.08.2007
року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ПАТ КБ «Приватбанк» суму
заборгованості за кредитним договором
№HAGARX12690107 від 07.10.2006 року в сумі 3706,33 грн.

В 2009-2010 році відповідачкою було
здійснено часткову сплату по кредиту,
проте на теперішній час зобов'язання по
кредитному договору не виконано.

Відповідачка ОСОБА_2 проти задоволення
позову заперечувала, посилаючись на
сплив позовної давності для його
пред'явлення. Крім того зазначила, що
при видачі Московським районним судом
м. Харкова судового наказу було суттєво
порушено її процесуальні права. Про
існування договору поруки, укладеного
між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «УФА
«ВЕРУС» вона взагалі не знала, не
давала згоди на його укладення, нічого
не підписувала, та взагалі не мала в
ньому жодної потреби.

Рішенням Дзержинського районного
суду м. Харкова від 21 травня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
«Приватбанк» - відмовлено.

Не погоджуючись з
зазначеним рішенням суду ПАТ КБ
«Приватбанк» звернулося на нього з
апеляційною скаргою, в якій, з
посиланням апелянта на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції з ухваленням нового,
яким позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, що сторонами були
заявлені у суді першої інстанції,
дослідивши матеріали справи, судова
колегія знаходить, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 07
жовтня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк»
та ОСОБА_2 було укладено договір
кредиту №HAGARX12690107, відповідно до якого
остання отримала кредит у розмірі 3215,30
грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 07.10.2007 року.

Зобов'язання ОСОБА_2 було забезпечено
Договором поруки, укладеним між ПАТ КБ
«Приватбанк» та ТОВ «УФА «ВЕРУС» в
особі філії ТОВ «УФА «ВЕРУС» у
Дзержинському районі м. Харкова 01
вересня 2010 року, відповідно до п.4 якого
останнє зобов'язалось відповідати
перед кредитором як солідарний
боржник, розмір відповідальності якого
встановлено у розмірі 10 000,00 грн.

Судовим наказом Московського
районного суду м. Харкова від 16.08.2007
року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ПАТ КБ «Приватбанк» суму
заборгованості за кредитним договором
№HAGARX12690107 від 07.10.2006 року в сумі 3706,33 грн.

Згідно з розрахунком
заборгованості, наданим банком,
заборгованість ОСОБА_2 за кредитним
договором від 07.10.2006 року станом на
25.11.2013 року склала 38478,78 грн., яка
складається з: заборгованості за
кредитом - 0 грн, заборгованості за
процентами за користування кредитом -
9697,56 грн. Крім того, нарахована комісія
354,15 грн, списана пеня 1257,47 грн.,
заборгованість по пені 26118,56 грн.

Із позовом про стягнення
заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося 20 січня 2014 року та надано
суду умови і правила надання
банківських послуг (а. с. 7-10).

Згідно з п. 5.5 Умов надання
споживчого кредиту термін позовної
давності за вимогами про стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, неустойки - пені,
штрафів за даним договором
встановлюються сторонами тривалістю 5
років.

Вказані Умови не підписані
відповідачем. Умови і правила надання
банківських послуг стосуються усього
спектру фінансових послуг, що
надавалися банком, але не мають підпису
позичальника, його реквізитів,
відсутня і дата їх складання або
підпису сторонами, а також жодної
ідентифікуючої ознаки на предмет їх
невід'ємності від заяви. У заяві не
зазначено, що неврегульовані у ній
питання регулюються відповідно до
Умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України
строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Разом з тим із настанням певної події,
що має юридичне значення, законодавець
пов'язує термін, який визначається
календарною датою або вказівкою на
подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст.
251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Відповідно до
ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Матеріали цивільної справи не
містять доказів того, що, підписуючи
заяву, відповідач знав та розумів
вказані Умови, у тому числі посилання
щодо погодження сторонами терміну
позовної давності тривалістю 5 років,
що є порушенням вимог ст. 259 ЦК України,
яка передбачає необхідність укладення
договору у письмовій формі про
збільшення строку позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Відповідно до ч. З ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Отже, законодавством чітко та
однозначно визначено, що підставою
застосування позовної давності є
виключно заява сторони у спорі під час
розгляду справи у суді першої
інстанції.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», згідно з яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку із ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Заборони пред'явлення окремих вимог у
зв'язку з пропуском позовної давності
при вирішенні таких спорів чинний ЦК
України не містить.

Заява про застосування строку позовної
давності подана відповідачем до суду
першої інстанції 13 лютого 2014 року (а. с.
39,40).

З матеріалів справи вбачається, що
19.02.2010 року було державним виконавцем
Московського ВДВС ХМУЮ було винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження за судовим наказом від
09.07.2007 року, виданого Московським
районним судом м. Харкова щодо
стягнення з ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «
Приватбанк» заборгованості у сумі 3706,33
грн.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що ПАТ КБ «
Приватбанк» було пропущено без
поважних причин строк звернення до
суду з відповідним позовом

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Посилання апелянта в апеляційній
скарзі на наявність умов надання
споживчого кредиту, з якими
відповідача був ознайомлений, судова
колегія вважає безпідставними
оскільки, в матеріалах справи відсутні
будь -які належні та допустимі докази
на підтвердження того, що саме ці умови
діяли на час укладення кредитного
договору та відповідач був з ними
ознайомлений.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
передбачається, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
свої вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у справі, виникає
спір.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| визнає, що| суд
першої інстанції ухвалив|постановивши|
рішення з додержанням| вимог|
матеріального і процесуального| права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку «Приватбанк» відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 21 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді