АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5124/14
Справа № 2010/2-1996/11
Головуючий 1 інст. - Остропілець Є.Р.
Доповідач - Бобровський
Р І ШЕ Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року судова колегія судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Харківської області в складі:

Головуючого Бобровського В.В.,

с у д д і в
Пономаренко Ю.А.,

Шевченко Н.Ф.,

при секретарі
Харченко М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Дергачівського районного суду
Харківської області від 20 лютого 2014
року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3, 3 тя особа Русько-Лозівська
селищна рада Дергачівського району
Харківської області, про поновлення
межі землекористування, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа
Русько-Лозівська сільська рада
Дергачівського району Харківської
області. про відновлення межі
землекористування суміжними
земельними ділянками по АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4
посилалась на те, що вона є власником
домоволодіння АДРЕСА_1 відповідно
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 28 грудня 2002 року,
відповідачу належить домоволодіння по
АДРЕСА_2.

Згідно довідки сільради від 9 жовтня 2007
року по господарської книги за ОСОБА_3
закріплена земельна ділянка площею 0,09
га за нею - 0,10 га.

Зазначивши, що відповідно рішення
сесії сільради, комісією на місцевості
наведено межу по двору між їх будинками
та складено акт від 1 вересня 2005 року
про встановлення межових знаків та те,
що рішенням виконкому сільради від 14
квітня 2009 року їй надано дозвіл на
встановлення по межі паркану, а
відповідачем знесена частина межових
знаків ОСОБА_4 просила суд встановити
межу у розмірах визначених актом
комісії від 1 вересня 2005 року та
рішенням сесії сільради від 18 жовтня 2005
року.

Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 20 лютого
2014 року позов ОСОБА_4, задоволено.

Виділено у користування ОСОБА_4
земельну ділянку площею 1249 кв.м без
місць загального користування по
АДРЕСА_1, ОСОБА_3 - земельну ділянку
площею 1120 кв.м по АДРЕСА_2 та визначено
межу по лініях, що запропоновані
висновком судової
будівельно-технічної експертизи
Харківського НДІСЕ ім..М.С.Бокаріуса
від 18 грудня 2013 року відповідно до
рішень сільської ради.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення районного суду скасувати, як
таке, що ухвалене в порушення норм
матеріального і процесуального права
та задовольнити його позовні вимоги і
визначити йому земельний сервітут для
користування частиною земельної
ділянки ОСОБА_4, для проїзду
автомобілем до його гаражу, у зв'язку з
незначною відстанню між їх будинками
та недопустимості встановлення
паркану.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
заперечення проти них, колегія
відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України
вирішила апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково, рішення
районного суду змінити з наступного.

За правилом ст..213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, таким, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства вирішив справу згідно із
законом.

Під час ухвалення рішення суд,за нормою
ч.1 ст.214 цього Кодексу, вирішує питання
про наявність обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються , які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено та не оспорюється по
справі те, що ОСОБА_4 належить житловий
будинок з надвірними спорудами та
будівлями по АДРЕСА_1 на підстав
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 28 грудня 2002 року, а ОСОБА_3
є власником за договором дарування
домоволодіння по АДРЕСА_2,
розташованого на суміжній земельній
ділянці.

Відповідно довідок сільської ради за
ОСОБА_4 обліковується земельна ділянка
площею 0,10 га, за ОСОБА_3 - 0,09га.

На підставі рішення сесії сільської
ради від 18 жовтня 2005 року виходом
комісії на місце земельних ділянок,
наведено їх межу на місцевості та
складені акти про встановлення межових
знаків, з визначенням розмірів та
конфігурації земельних ділянок, а
рішенням виконкому сільської ради від
14 квітня 2009 року ОСОБА_4 надано дозвіл
на встановлення паркану по лініях межі
земельних ділянок.

Вирішуючи справи з визначенням границі
розмежування ділянок з урахуванням
актів комісії сільської ради та у
відповідності до висновку судової
будівельно-технічної експертизи № 7611
від 18 грудня 2013 року експерта
Харківського НДІСЕ ім..Бокаріуса, суд
на підставі норм земельного
законодавства дійшов правильного
висновку про під ставність та
обґрунтованість позову ОСОБА_4 в цій
частині вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що
земельні ділянки перебувають у
комунальній власності сільської ради.

Відповідно до результатів геодезичної
зйомки земельних ділянок їх загальна
площа складає 2369 кв.м. При обстеженні
експертом земельних ділянок
встановлено, що межові знаки
збереглися частково з тильної стороні
ділянок, відсутні між житловими
будинками (територія двору). Розміри по
периметру ділянок фактично
співпадають з розмірами вказаних у
геодезичній зйомці.

Окрім цього із експертного висновку,
інших матеріалів справи вбачається. що
схема до акту обстеження земельної
ділянки від 1 вересня 2005 року про
встановлення межі земельних ділянок
виконана не в масштабі, розміри по
периметру не зазначені, відсутні
графічні креслення ділянок з площею 0,10
га та 0,09 га. Виявити за рахунок чого
відбулось збільшення земельних
ділянок неможливо.

Основою для відновлення меж за ст..107 ЗК
України є дані земельно-кадастрової
документації. У разі неможливості
виявлення дійсних меж, їх встановлення
здійснюється за фактичним
використовуванням земельної ділянки.
Якщо фактичне використання неможливо
встановити, то кожному виділяється
однакова за розміром частина спірної
ділянки. У випадках коли в такий спосіб
визначення меж не узгоджується з
виявленими обставинами, зокрема з
встановленнями розмірами земельних
ділянок, то межі визначаються з
урахуванням цих обставин.

При вирішення справи про відновлення,
встановленої комісією сільради
границі розмежування земельних
ділянок на території двору , суд з
дотриманням вимог ст..107 ЗК України
дійшов висновку про під ставність та
обґрунтованість заявленого ОСОБА_4,
цього позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, про
те, що він користується частиною
земельних ділянок між житловими
будинками для проїзду автомобілем до
гаражу колегія не приймає до уваги, як
безпідставні, враховуючи, що він не
оспорює рішення органу місцевого
самоврядування по розмежування
земельних ділянок, а його посилання на
необхідність встановлення земельного
сервітуту для використання частини
земельної ділянки ОСОБА_4 при проїзді
автомобілем, перебувають поза межами
судового провадження по даній справі.

Щодо встановлення порядку
користування земельними ділянками з
виділом ОСОБА_4 по фактичному
користуванню земельної ділянки площею
1249 кв.м по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 площею 1120
кв. м по АДРЕСА_2, з таким висновком у
зв'язку з порушенням та неправильним
застосуванням судом норм
матеріального права та вимог
процесуального права при вирішенні
справи в цій частині позовних вимог, не
обмежуючись доводами апеляційної
скарги за ч.3 ст.202 ЦПК України, колегія
вирішила в цій частині рішення суду
скасувати з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в цій
частині, судом до спірних
правовідносин, в порушення вимог п.4 ч.1
ст.214 ЦПК України застосовані норми
цивільного і земельного права. що
регулюють порядок виділу майна, яке
належить особам на праві спільної
власності.

Із матеріалів справи вбачається, що
сторони права власності на земельні
ділянки не мають, про безоплатне
передання у приватну власність ОСОБА_3
ділянки площею 0,09 га за рішенням
виконкому сільради від 23 лютого 1996 року
№ 22 ним у відповідності до ст..126 ЗК
України не реалізовано, в державному
реєстрі таке його право не
зареєстровано.

Окрім цього із висновку судової
будівельно-технічної експертизи
вбачається, що у фактичному
користуванні сторін перебувають
земельні ділянки площею більш ніж
надавались їм в користування,
рішеннями сільради.

З огляду на те, що чинним
законодавством не передбачено такого
способу захисту права на суміжні
земельні ділянки, як встановлення
порядку користування з виділом
користувачам земельної ділянки,
колегія вважає за необхідне частково
задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_3,
а рішення суду в частині виділу
земельних ділянок у користування
скасувати та у позові ОСОБА_4
відмовити, змінивши рішення суду в
цілому.

З огляду на викладене, керуючись ст..ст.
303, 304, 09, 313, 314 ЦПК України , колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Дергачівського районного суду
Харківської області від 20 лютого 2014
року змінити.

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3, про
встановлення порядку користування
земельними ділянками по АДРЕСА_1 та по
АДРЕСА_2 з виділом у користування
ОСОБА_4 1249 кв.м, ОСОБА_3 - 1120 кв. земельних
ділянок - відмовити.

В решті це рішення суду залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили після
проголошення але протягом двадцяти
днів може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді