Ухвала

іменем україни

23 липня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Наумчука М.І.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Вінницької міської ради, третя
особа - Перша вінницька державна
нотаріальна контора, про скасування
рішень Вінницької міської ради,
визнання недійсним державного акта на
земельну ділянку, договору
купівлі-продажу та договору оренди
земельної ділянки, визнання права
власності на земельну ділянку та права
користування нею, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 11
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Вінницької області від 2 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2008 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Вінницької міської ради,
мотивуючи його тим, що на підставі
рішення виконавчого комітету
Вінницької міської ради від 28 вересня
2000 року ОСОБА_6 була передана у приватну
власність земельна ділянка площею 340
кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1. Також
зазначеним рішенням міської ради
ОСОБА_6 було надано в тимчасове
користування строком на 10 років
земельну ділянку площею 442 кв. м за цією
ж адресою. У вересні 2002 року ОСОБА_6
відчужив ОСОБА_7 земельну ділянку
площею 150 кв. м, інша частина
земельної ділянки площею 190 кв. м
залишилась у власності ОСОБА_6, також у
користуванні останнього залишилась
земельна ділянка площею 442 кв. м. У
травні 2005 року ОСОБА_6 помер, позивачка
є спадкоємцем останнього та прийняла
спадщину, яка складається з 1/25 частки
домоволодіння АДРЕСА_1. У 2008 році
позивач дізналась, що в 2002-2004 роках без
узгодження із ОСОБА_6 земельна ділянка
площею 442 кв. м на підставі рішення
Вінницької міської ради була вилучена
та передана ОСОБА_7 в оренду. В
подальшому ОСОБА_7 на підставі рішення
Вінницької міської ради отримала у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,0393 га та отримала на неї
державний акт. 3 листопада 2004 року
ОСОБА_7 відчужила спірну земельну
ділянку площею 0,0393 га ОСОБА_4

Вважає, що земельна ділянка площею 442
кв. м, яка була передана в користування
ОСОБА_6, вилучена у останнього з
порушенням положень земельного
законодавства. Посилаючись на
зазначене, позивач просила суд визнати
незаконним та скасувати рішення
Вінницької міської ради щодо вилучення
у ОСОБА_6 земельної ділянки площею 442 кв.
м, яка розташована по АДРЕСА_1; визнати
недійсним договір оренди земельної
ділянки від 13 серпня 2003 року, укладений
між Вінницькою міською радою та ОСОБА_7;
визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,0393 га, виданий на ім'я ОСОБА_7;
визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки від 3
листопада 2004 року, укладений між ОСОБА_7
та ОСОБА_4; поновити межі між земельною
ділянкою позивачки та ОСОБА_4; визнати
за нею право користування земельною
ділянкою площею 442 кв. м, розташованою
по АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 11 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 2 грудня 2013 року, в задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить суд
касаційної інстанції скасувати
рішення судів попередніх інстанцій та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суди виходили із того, що у
позивача, як спадкоємця ОСОБА_6,
відповідно до положень чинного
законодавства не виникло право
користування спірною земельною
ділянкою площею 442 кв. м. Належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що ОСОБА_6 набув право
користування спірною земельною
ділянкою і що ця земля була вилучена у
останнього всупереч його волі,
позивачем не надано та судами не
встановлено.

Зазначені висновки судів відповідають
вимогам матеріального та
процесуального закону та зроблені при
повному з'ясуванні всіх обставин
справи.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України
встановлено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Судами установлено, що рішенням
виконавчого комітету Вінницької
міської ради від 29 вересня 2000 року № 1364
«Про передачу і надання земельних
ділянок громадянам у приватну
власність» ОСОБА_6 передано у приватну
власність земельну ділянку площею 340
кв. м, а земельну ділянку площею 442 кв. м
надано в тимчасове довгострокове
користування строком на 10 років під
городництво. Зазначені земельні
ділянки розташовані за адресою:
АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 40).

15 липня 2002 року ОСОБА_6 отримав
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку площею
0,0340 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Із договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 14 вересня 2002 року
вбачається, що ОСОБА_6 відчужив ОСОБА_7
земельну ділянку площею 0,0150 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ( т. 2, а.
с. 42).

Інша частина земельної ділянки площею
190 кв. м залишилась у власності ОСОБА_6

10 лютого 2004 року ОСОБА_7 отримала
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку площею
0,0150 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1
(т. 1, а. с. 21).

На підставі рішення Вінницької міської
ради від 15 листопада 2002 року № 149
«Про передачу земельних ділянок»
ОСОБА_7 передано земельну ділянку
площею 393 кв. м, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, в короткострокову оренду
строком на 5 років під городництво (т. 2,
а. с. 39). Зазначене рішення міської ради
ОСОБА_6 оскаржено не було.

На виконання вищезазначеного рішення 13
серпня 2003 року між ОСОБА_7 та Вінницькою
міською радою було укладено договір
оренди спірної земельної ділянки (т. 2,
а. с. 70-72).

Із витягу з рішення Вінницької міської
ради від 21 червня 2004 року № 749
«Про затвердження проектів відведення
земельних ділянок та передачу
земельних ділянок в приватну власність
і оренду» вбачається, що ОСОБА_7
передано в приватну власність земельну
ділянку площею 393 кв. м,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т.
1, а. с.225).

3 серпня 2004 року ОСОБА_7 отримала
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку площею
0,393 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1
(т. 1, а.с. 20).

3 листопада 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4
були укладені договори купівлі-продажу
земельних ділянок площею 0,0150 га та 0,0393
га (т. 1, а. с. 22, 23).

17 березня 2005 року ОСОБА_4 отримала
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку площею
0,0543 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1
(т. 1, а. с. 6).

Із свідоцтва про право на спадщину за
законом від 28 січня 2008 року вбачається,
що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкове
майно, на яке видане свідоцтво,
складається з 1/25 частини домоволодіння
АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 42).

Спадкування здійснюється за заповітом
або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст.ст. 22, 24 ЗК
України (в редакції чинній на час
прийняття рішення Вінницькою міською
радою від 29 вересня 2000 року) право
власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Приступати до використання земельної
ділянки, в тому числі на умовах оренди,
до встановлення меж цієї ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує право
власності або право користування
землею, забороняється.

Право тимчасового користування землею,
в тому числі на умовах оренди,
оформляється договором.

Форма договору і порядок його
реєстрації встановлюються Кабінетом
Міністрів України.

Частиною 1 статті 124 ЗК України (в
редакції чинній на момент смерті
ОСОБА_6) передача в оренду земельних
ділянок, що перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки.

Право на оренду земельної ділянки
виникає після укладення договору
оренди і його державної реєстрації (ч. 2
ст. 125 ЗК України).

Відповідно до статті 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування (стаття 58 ЦПК України)

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суди обґрунтовано
виходили із того, що у ОСОБА_3, як
спадкоємця ОСОБА_6, не виникло
право користування спірною земельною
ділянкою, оскільки право на
користування земельною ділянкою
площею 442 кв. м відповідно до положень
ст. 1218 ЦК України не входило до складу
спадщини ОСОБА_6, який всупереч вимогам
24 ЗК України (в редакції чинній на час
прийняття рішення Вінницькою міською
радою від 29 вересня 2000 року про надання
ОСОБА_6 земельної ділянки в тимчасове
користування) договір тимчасового
користування землею з власником не
укладав та не реєстрував його, у зв'язку
з чим у нього не виникло право
користування цією земельною ділянкою.
Крім того, позивачем не було доведено
та з матеріалів справи не вбачається,
що за життя ОСОБА_6 оскаржував рішення
Вінницької міської ради щодо передачі
спірної земельної в оренду
ОСОБА_7, її подальшої приватизації та
відчуження.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що судами правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Установивши, що оскаржувані рішення
відповідають вимогам
статей 213-214 ЦПК України та керуючись
статтями 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 11 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 2 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. МартинюкГоловуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева М.І.
Наумчук В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін