інстанції: Пушкарчук В.П. Провадження №
22-ц/773/1114/14 Категорія: 59 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Мудренко Л. І.,

суддів - Русинчука М. М., Матвійчук Л. В.,

при секретарі - Лимар Р. С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника третьої особи на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Реєстраційної служби Луцького
міського управління юстиції, третя
особа на стороні відповідача, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - ОСОБА_2, про
зобов'язання вчинити певні дії за
апеляційною скаргою третьої особи на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_2 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 04 червня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Луцького
міськрайонного суду Волинської
області з позовом до Реєстраційної
служби Луцького міського управління
юстиції, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_2, про зобов'язання вчинити певні
дії.

Просила суд зобов'язати Реєстраційну
службу Луцького міського управління
юстиції вилучити з Державного реєстру
прав власності на нерухоме майно та їх
обтяжень запис про державну реєстрацію
права власності на 2/3 частини квартири
в АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (згідно зі
свідоцтвом про право на спадщину за
законом від 27 грудня 2002 року ВАС № 233283,
посвідчений державним нотаріусом
Першої Луцької державної нотаріальної
контори).

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 29.04.2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Волинської області
від 24.07.2013 року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ від
23.10.2013 року було задоволено позовну
заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та визнано
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом, видане 27.12.2002 року
ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 на 2/3 частин
квартири АДРЕСА_1. На сьогоднішній день
вона є єдиним живим співвласником
вищевказаної квартири. ОСОБА_5 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2. Саме після смерті своєї
бабусі ОСОБА_4 ОСОБА_2 оформила майнові
права на нібито належні покійній 2/3
частини квартири АДРЕСА_1, отримала
свідоцтво про право на спадщину за
законом та в подальшому зареєструвала
його у КП "Волинське обласне Бюро
технічної інвентаризації". Після
отримання рішень судів про визнання
недійсним вказаного свідоцтва, вона
звернулась до КП "Волинське обласне
Бюро технічної інвентаризації" з метою
скасування його державної реєстрації,
однак там повідомили, що оскільки, у
зв'язку з запровадженням на
сьогоднішній день Державного реєстру
прав на нерухоме майно відповідно
єдиним органом, який уповноважений
вносити будь-які зміни, в тому числі
скасування державної реєстрації права
власності на квартиру є державний
реєстратор, а саме Реєстраційна служба
Луцького міського управління юстиції,
і їй слід звернутись саме до цієї
установи. Коли вона звернулась до
Реєстраційної служби Луцького
міського управління юстиції там
повідомили, що оскільки первинним
реєстратором вказаного свідоцтва було
КП "Волинське обласне Бюро технічної
інвентаризації", то відповідно саме ця
установа зобов'язана подавати заяву
про скасування реєстрації. Отже, не
зважаючи на набрання рішенням суду про
визнання недійсним вказаного
свідоцтва законної сили, державна
реєстрація цього свідоцтва є чинною та
не скасованою, а тому юридично ОСОБА_2
продовжує залишатись співвласником
житла. Вважає таку відмову відповідача
незаконною та такою, що порушує її
права як власника даного помешкання.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 04 червня 2014 року
позов задоволено та зобов'язано
Реєстраційну службу Луцького міського
управління юстиції вилучити з
Державного реєстру прав власності на
нерухоме майно та їх обтяжень запис про
державну реєстрацію права власності на
2/3 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2
(згідно зі свідоцтвом про право на
спадщину за законом від 27 грудня 2002
року ВАС № 233283, посвідчений державним
нотаріусом Першої Луцької державної
нотаріальної контори).

Не погоджуючись з рішенням суду третя
особа на стороні відповідача, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору ОСОБА_2, подала
апеляційну скаргу в якій просить
вказане рішення суду скасувати у
зв'язку з порушенням судом норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення, яким провадження у даній
справі закрити з підстав, передбачених
п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

В судовому засіданні представник
третьої особи на стороні відповідача,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору ОСОБА_2 - ОСОБА_3
підтримав апеляційну скаргу та просив
її задовольнити, в той час як позивач
ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала та
просили її відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Інші особи в судове засідання не
з'явились.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, законність і обґрунтованість
рішення суду, колегія суддів приходить
до висновку, що апеляційну скаргу
третьої особи на стороні відповідача,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору ОСОБА_2 слід
задовольнити, а рішення суду першої
інстанції скасувати з наступних
підстав.

Суд першої інстанції розглянув по суті
вказану справу.

Однак, відповідно до положень ч. 1 ст. 15
ЦПК України та роз'яснень, викладених в
абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12червня 2009 року №2 "Про
застосування, норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої інстанції'
вирішуючи питання про відкриття
провадження у справі, суд повинен
виходити з того, що згідно зі ст. 124
Конституції України юрисдикція
загальних судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі,
а за частинами першою і другою ст.15 ЦПК
України у порядку цивільного
судочинства суди розглядають справи
про захист порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин,
а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ за
Кодексом адміністративного
судочинства України (ст.17) або
Господарським процесуальним кодексом
України (ст. ст. 1, 12) віднесено до
компетенції адміністративних чи
господарських судів. Законом може бути
передбачено розгляд інших справ за
правилами цивільного судочинства.

Частинами 1 та 2 статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) передбачено, що
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму. Юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори, зокрема: 1)
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності; 2) спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби; 3) спори між суб'єктами владних
повноважень з приводу реалізації
їхньої компетенції у сфері управління,
у тому числі делегованих повноважень; 4)
спори, що виникають з приводу
укладання, виконання, припинення,
скасування чи визнання нечинними
адміністративних договорів; 5) спори за
зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
Конституцією та законами України; 6)
спори щодо правовідносин, пов'язаних з
виборчим процесом чи процесом
референдуму.

Пленум Вищого адміністративного суду
України у пункті 8 Постанови від 20
травня 2013 року № 8 "Про окремі питання
юрисдикції адміністративних судів"
визначив наступне: Відповідно до
абзацу другого частини першої статті 2
Закону України від 1 липня 2004 року №
1952-IV "Про державну реєстрацію речових
прав на нерухоме майно та їх обтяжень"
(далі - Закон № 1952-IV) державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно - це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно. За змістом
статті 9 цього Закону державний
реєстратор є державним службовцем,
крім випадку, коли державним
реєстратором є нотаріус як спеціальний
суб'єкт, на якого покладаються
(делегуються) функції державного
реєстратора прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини другої статті 30
цього Закону дії або бездіяльність
державного реєстратора, державного
кадастрового реєстратора, нотаріуса,
державного виконавця можуть бути
оскаржені до суду. Суди повинні мати на
увазі, що під діями також слід розуміти
рішення, прийняті зазначеними
суб'єктами владних повноважень з
питань реєстрації. Спори, які виникають
у цих відносинах, підлягають розгляду в
порядку адміністративного
судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України
визначено, що суд своєю ухвалою
закриває провадження у справі, якщо
справа не підлягає розгляду в порядку
цивільного судочинства.

На підставі викладеного, із змісту
позовних вимог встановлено, що спір
виник з приводу зобов'язання
Реєстраційної служби Луцького
міського управління юстиції скасувати
запис про державну реєстрацію права
власності з Державного реєстру прав
власності на нерухоме майно та їх
обтяжень, яке здійснюється органом
державної влади, тобто має місце
публічно-правовий спір, а тому справа
не підлягає розгляду в порядку
цивільного судочинства, оскільки даний
спір підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Вирішуючи спір в порядку цивільного
судочинства, суд першої інстанції
зазначені положення процесуального
закону не врахував.

За таких обставин оскаржуване рішення
підлягає скасуванню як таке, що
ухвалене з порушенням норм
процесуального права, а провадження у
справі закриттю згідно з п. 1 ч. 1 ст. 205
ЦПК України, оскільки справа не
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства.

Керуючись ст.ст. 205, 303, 307, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу третьої особи на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 04 червня 2014 року
скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1
до Реєстраційної служби Луцького
міського управління юстиції, третя
особа на стороні відповідача, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - ОСОБА_2, про
зобов'язання вчинити певні дії -
закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: