Справа № 640/4900/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2014 року

Київський районний суд м. Харкова у
складі:

головуючого - судді Бородіної Н.М.,

за участю секретаря Медведєвої Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Науково-виробничого підприємства
«Хартрон-Ексспрес ЛТД» (Товариство з
обмеженою відповідальністю) про
поновлення на роботі,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_1, 28.03.2014р. звернувся у
суд з позовом до відповідача,НВП
«Хартрон-Експрес ЛТД» ТОВ, в якому,
після його уточнень прийнятих судом,
остаточно просить суд :

- визнати цивільно-правовий
договір № 20/05-13 від 23.05.2013р. укладений
між сторонами трудовим договором,
укладеним на невизначений строк
(безстроковим), а відносини за цим
договором - трудовими;

- визнати строковий трудовий
договір № 20 від 02.09.2013р. укладений між
сторонами в частині визначення строку
його дії недійсним та визнати вказаний
строковий трудовий договір укладеним
на невизначений строк (безстроковим);

- визнати незаконним в частині
підстав звільнення та скасувати наказ
№ 43-к від 12.03.2014р. про звільнення на
підставі п.2 ст.36 КЗпП України з посади
інженера 1 категорії у відділу
матеріально-технічного забезпечення
(МТЗ);

- зобов'язати відповідача змінити
запис у трудовій книжці (у судовому
засіданні позивачка зазначила, що
вимога стосується запису під №13);

- поновити її на посаді інженера 1
категорії у відділу
матеріально-технічного забезпечення;

- стягнути з відповідача середній
заробіток за період незаконного
звільнення з роботи з 13.03.2014р. до день
поновлення на роботі у розмірі 16777 гри.
24 коп.

- стягнути з відповідача моральну
шкоду у сумі 10 000,00 гри.

В обґрунтування своїх вимог зазначає,
що між нею та відповідачем спочатку був
укладений цивільно-правовий договір на
виконання робіт, потім строковий
трудовий договір, однак із самого
початку вона виконувала обов'язки
інженера 1 категорії по
матеріально-технічному забезпеченню,
підпорядковувалась режиму праці
підприємства, тобто фактично
перебувала у трудових відносинах з
відповідачем. Також, оскільки в її
заяві про укладання з нею строкового
трудового договору не вказані причини
укладання саме такого договору, то
фактично її інтерес в укладанні такого
договору відсутній. Крім того, вона
звільнена в період її тимчасової
непрацездатності, що є порушенням п.3
ст. 40 КЗпП України, тому підлягає
поновленню на роботі з виплатою
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу. Крім того, незаконним
звільненням їй спричинена моральна
шкода, яку вона просить сягнути з
роботодавця.

Відповідач - НВП «Хартрон-Експрес ЛТД»
ТОВ, у судовому засіданні через своїх
представників та у запереченнях,
позовні вимоги не визнав, при цьому
зазначивши, що прийняття позивачки на
роботу на посаду інженера за
строковим трудовим договором було
здійснено з урахуванням її інтересів,
що підтверджується заявою позивачки.
Звільнена вона була у зв'язку із
закінченням строку дії договору та
факт знаходження її на лікарняному не
перешкоджає її звільненню.

Також зазначив, що договір на надання
позивачкою послуг, укладений між ними
23.05.2014р. не є трудовим в розумінні ст. 21
КЗпП.

На підставі ст.267 ЦК України, ст. 233 КЗпП
України просив застосувати до
виниклих правовідносин строк позовної
давності.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представників відповідача, дослідивши
матеріали справи, вважає позов таким,
що задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

23 травня 2013р. між сторонами був
укладений цивільно-правовий договір
№ 20/05-13, згідно умов якого відповідач
доручає позивачці завдання
(замовлення, доручення) на виконання
робіт з матеріально-технічного
забезпечення виробництва
комплектуючими і матеріалами, а
позивачка зобов'язалась відповідно до
завдань замовника виконати ці роботи
(п.1.1 договору). Договором встановлена
оплата робіт позивачки.

Договір був укладений строком з 23.05.2013р.
по 10.07.2013р.

Додатковою угодою № 1 від 10.07.2013р. до
договору № 20/05-13 від 23.05.2013р. строк дії
було продовжено до 02.09.2013р.

Вказаний договір та додаткова угода
підписана сторонами .

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 837 ЦК України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові.

Відповідачем були надані позивачці
завдання на травень, червень , липень,
серпень 2013р. по договору № 20/05-13, які
позивачкою виконані, що
підтверджується актами
приймання-передачі робіт, які
підписані сторонами (а.с.160-181 ). Також в
актах вказаний час, витрачений
позивачкою на виконанні роботи за
договором, зокрема за липень 2013р. - 168
год., тоді як згідно наказу відповідача
від 26.06.2013р. №57 (а.с. 89) на червень 2013р.
встановлений режим роботи
підприємства 152 години.

Таким чином, умови договору, його
виконання, час виконання та оплата
свідчать про укладання договору
підряду між сторонами та відсутності
між ними трудових правовідносин.

В подальшому на підставі заяви
позивачки від 21.08.2013р. (про укладання
строкового трудового договору з
02.09.2013р.) між сторонами був укладений
строковий трудовий договір №20 від
02.09.2013р., (а.с. 15,109). Згідно п. 7.1. договору
строк його дії з 02.09.2013р. по 02.12.2013р.

Договір підписаний сторонами та
наказом ген. директора від 02.09.2013р. за
№244-К, позивачка прийнята на посаду
інженера І категорії у відділ
матеріально-технічного забезпечення з
02.09.2013р. по 02.12.2013р. З наказом позивачка
ознайомлена, що підтверджується її
підписом та не оспорюється (а.с.113).

В подальшому додатковими угодами № 1
від 02.12.2013р. та № 2 від 03.03.2014р. в п.7.1.
строкового трудового договору були
внесені зміни, зокрема в строк на який
укладений договір, а саме визначений
строк дії договору спочатку до 03.03.2014р.,
потім до 12.03.2014р.

Додаткові угоди укладені за згодою
позивачки, що підтверджується п.1 угод,
а також підписом позивачки в угодах.

На підставі вказаних додаткових
угод відповідачем прийняті накази
№315к. від 02.12.2013р. та №40-К від 03.03.2014р., з
якими позивачка ознайомлена під підпис
(а.с.114-115)

Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України
строковий трудовий договір
укладається у випадках, коли трудові
відносини не можуть бути встановлені
на невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

В даному випадку строковий трудовий
договір був укладений в інтересах
позивачки, що підтверджується
власноруч написаною заявою, підписами
у договорі та додаткових угодах, в
наказах без будь-яких зауважень.
Доказів примусу в написанні позивачкою
вказаної заяви суду не надано.

Не зазначення у заяві позивачкою, які
саме підстави спонукали її найматися
на роботу за строком трудовим
договором, не є підставою для визнання
його недійсним та укладеним на
невизначений строк.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
передбачено, що підставами припинення
трудового договору є закінчення строку
(пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків,
коли трудові відносини фактично
тривають і жодна з сторін не поставила
вимогу про їх припинення.

Таким чином, днем припинення трудового
договору, укладеного на певний строк, є
останній робочий день. В останній
робочий день позивачки, а саме 12
березня 2014 року відповідачем був
прийняти наказ № 43-к про звільнення її
у зв'язку із закінченням строку дії
трудового договору. З наказом
позивачка ознайомлена під підпис
24.03.2014р. та у цей же день отримала
трудову книжку, що нею не оспорюється.
Також при звільненні згідно із
реєстром №32 від 12.03.2014р. позивачці
перераховані на її рахунок усі належні
їй виплати.

Виходячи з наведено, підстави для
визнання трудового договору в частині
строку його дії недійсним та визнання
його укладеним на невизначений строк -
відсутні.

Порушень заповнення відповідачем
трудової книжки позивачки , судом не
встановлено.

На час прийняття наказу про звільнення
позивачка перебувала на лікарняному,
що підтверджується листом не
працездатності, виданому на період з
11.03.2014р. по 20.03.2014р. (а.с.86)

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за п. 5 цієї статті), а також у
період перебування працівника у
відпустці. Це правило не поширюється на
випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.
Аналогічні правила застосовуються і до
випадків звільнення працівника з
підстав, передбачених ст. 41 КЗпП
України (ч. 3 цієї норми).

У пункті 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» містяться
роз'яснення про недопустимість
звільнення працівника в період
тимчасової непрацездатності, а також у
період перебування у відпустці (ч. 3 ст.
40 КЗпП України), які стосуються як
передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України
випадків, так й інших випадків, коли
розірвання трудового договору
відповідно до чинного законодавства
провадиться з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. Разом з тим
зміст поняття «розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу» розкрито
законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до
якого віднесено лише звільнення з
підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП
України. Це виключає охоплення змістом
терміну «розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу» будь-якого
іншого звільнення, підстава якого не
зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або
яке законодавець спеціально не
визначив як розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного (а
не сутнісного) тлумачення пп. 2, 4 ст.
36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП
України та ураховуючи те, що між
сторонами виник спір із приводу
припинення трудового договору з
працівником з підстав, передбачених
строковим договором - п.2 ст. 36 КЗпП
України, а не у зв'язку зі звільненням
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст.
40 КЗпП України на ці правовідносини не
поширюються.

Оскільки встанолвено, що позивачка
звільнена з дотримання вимог закону,
суд не вбачає підстав для її поновлення
на роботі.

Також відсутні підстави передбачені
ст. 236 КЗпП України, для виплати
позивачці середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Доказів порушення відповідачем
законних прав позивача суду не
доведено, внаслідок чого позовні
вимоги в частині відшкодування
моральної шкоди, також задоволенню не
підлягають.

Підстави для застосування строку
позовної давності передбачені ст. 233
КЗпП України відсутні, оскільки
позивачка звернулась у суд з позовом
про поновлення її на роботі в місячник
строк з дня вручення їй копії наказу
про звільнення та трудової книжки.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 64, 88, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

вирішив:

В задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом

десяти днів з дня його проголошення,
через суд першої інстанції. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строків для подачі
апеляційної скарги.

Суддя
Бородіна Н.М.