УХВАЛА

іменем україни

09 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Іваненко Ю.Г.,

Касьяна О.П.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Комунального підприємства «Компанія
«Вода Донбасу», Волноваського
виробничого управління
водопроводно-каналізаційного
господарства Комунального
підприємства «Компанія «Вода Донбасу»,
третя особа - ОСОБА_4, про визнання
трудового договору укладеним,
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати та інших виплат,
відшкодування моральної шкоди,
зобов'язання виконати дії, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Волноваського районного суду
Донецької області від 17 лютого 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 24 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Комунального
підприємства «Компанія «Вода Донбасу»
(далі - КП «Компанія «Вода Донбасу»),
Волноваського виробничого управління
водопроводно-каналізаційного
господарства КП «Компанія «Вода
Донбасу», третя особа - ОСОБА_4, про
визнання трудового договору укладеним,
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати та інших виплат,
відшкодування моральної шкоди,
зобов'язання виконати дії.

ОСОБА_3 посилався на те, що 12 січня 1999
року був прийнятий на роботу до
Волноваського райводоканалу, який
перейменовано на Волноваський ВУВКГ,
інспектором з контролю за виконанням
доручень керівника підприємства
підлеглими, про що укладено
безстроковий трудовий договір.

У березні 2013 року він звернувся до
відповідача із заявою про видачу
довідки про роботу на підприємстві, яку
йому не видали; 27 березня 2013 року надали
відповідь, що між ними був укладений
договір цивільно-правового характеру.

З відповіддю він не згоден, оскільки
укладений 12 січня 1999 року договір має
всі ознаки трудового: договір був
оформлений згідно з КЗпП України, він
був застрахованим, підприємство
сплачувало обов'язкові внески та
податки тощо.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3
просив визнати укладений 12 січня 1999
року письмовий трудовий договір
безстроковим трудовим договором,
укладеним на невизначений строк;
поновити його на роботі; зобов'язати
відповідача оформити наказ про прийом
на роботу інспектором з контролю за
виконанням доручень керівника
підприємства підлеглими з 12 січня 1999
року; видати йому копію наказу; внести
записи до трудової книжки та видати
довідку про роботу на підприємстві із
зазначенням його спеціальності
(посади), часу роботи, розміру
заробітної плати; стягнути з
відповідача заборгованість із виплати
заробітної плати з лютого 1999 року в
сумі 93 025 грн, грошову компенсацію за
невикористані дні щорічної відпустки в
розмірі 9 264 грн; за всі інші премії,
заохочування, винагороди, виплати; за
втрату частини заробітної плати у
зв'язку з несвоєчасною її виплатою;
середній заробіток за весь час
затримки до дня фактичного розрахунку
у розмірі 220 458 грн, а також моральну
шкоду в сумі 6 090 грн, судові витрати в
сумі 2 708 грн 64 коп. та покласти
матеріальну відповідальність на
службову особу, винну в незаконному
його звільненні.

Рішенням Волноваського районного суду
Донецької області від 17 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 24 березня 2014 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3
просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права, та ухвали нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 12 січня 1999 року
між ОСОБА_3 та Волноваським
райводоканалом в особі начальника
ОСОБА_4 було укладено договір, згідно з
яким роботодавець доручив, а робітник
прийняв на себе зобов'язання
виконувати функції інспектора з
контролю за виконанням доручень
керівника підприємства підлеглими.

Сторони домовились, що ВУВКГ
зобов'язане виплачувати позивачу
заробітну плату в розмірі 200 грн на
місяць, а у січні 1999 року - 150 грн.

09 лютого 1999 року ОСОБА_3 надав
начальнику Волноваського
райводоканалу повідомлення, в якому
просив зупинити дію трудового договору
(а.с. 199-200, т.1).

11 лютого 1999 року начальник
Волноваського райводоканалу ОСОБА_4 у
відповідь на звернення ОСОБА_3
повідомив останнього про припинення
договірних відносин між сторонами у
зв'язку із відсутністю обсягу робіт та
запропонував отримати залишок
грошових коштів за договором (а.с. 139, т.
2).

Згідно з довідкою про виплату сум за
угодою від 12 січня 1999 року виплата сум
за даною угодою склала 260 грн, які
позивачем отримані.

Суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, дійшов
висновку про те, що укладений між
сторонами договір був
цивільно-правовим, оскільки після 09
лютого 1999 року правовідносини між
сторонами не поновлювалися, заяву про
прийом на роботу ОСОБА_3 не писав,
трудову книжку підприємству не давав,
згідно з книгою обліку руху трудових
книжок Волноваського райводоканалу за
період з 1997 року до 1999 року в ній
відсутні будь-які записи про ОСОБА_3,
про прийом його на роботу та одержання
трудової книжки (а.с. 255-230 т. 1), понад 10
років ОСОБА_3 за захистом своїх прав до
суду або інших інстанцій не звертався.

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна з таких підстав.

Кодексом законів про працю України
надано визначення трудового договору
як угоди між працівником і власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Сторонами трудового договору є
працівник та власник підприємства,
установи організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа.

Укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

Між тим трудовий договір вважається
укладеним і тоді, коли наказу чи
розпорядження не було видано, але
працівника фактично було допущено до
роботи.

Як вбачається із змісту укладеного 12
січня 1999 року «трудового договору»,
працівник прийняв на себе виконання
обов'язків інспектора з контролю
виконання доручень керівника
підприємства підлеглими, а
роботодавець прийняв на себе обов'язки,
зокрема, створити працівнику умови, що
необхідні для виконання його
обов'язків, відповідно до КЗпП України,
сплачувати заробітну плату в розмірі 200
грн на місяць.

Відповідно до змісту розділу 4 договору
останній набирає чинності з дня його
підписання та діє до його розірвання
(безстроковий договір) на підставі КЗпП
України або шляхом письмового
повідомлення однією із сторін іншої
про намір розірвати договір (без
зазначення причин) не менш ніж за один
місяць до розірвання.

Судом установлено, що за зазначеною
угодою від 12 січня 1999 року виплата сум
склала 260 грн.

Між тим, за матеріалами перевірки (а.с.
47-50 т. 2) із зазначених 260 грн
відрахування до Пенсійного фонду
склали 5 грн 20 коп., прибутковий податок
- 52 грн, відрахування до Центру
зайнятості - 1 грн 30 коп.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
змісту укладеного між сторонами
договору належної оцінки не надав;
обставин фактичного допуску
працівника до виконуваної роботи не
з'ясував; не врахував, що базою для
нарахування сум внесків до страхових
соціальних фондів є саме заробітна
плата, що нараховується (виплачується)
в межах трудового договору, на
наявність таких відрахувань в
структурі отриманої позивачем оплати
уваги не звернув та висновку про
цивільно-правовий характер відносин
між сторонами дійшов передчасно.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду
першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Волноваського районного суду
Донецької області від 17 лютого 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 24 березня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: Є.П.
Євграфова

Ю.Г.
Іваненко

О.П. Касьян

О.М. Ситнік