Справа № 705/4164/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2014 року
Уманський міськрайонний суд

Черкаської області

в складі: головуючого-судді
Гончарука В.М.

при секретарі Шаповал
Н.В.

представника органу опіки та
піклування

Уманської районної державної
адміністрації Камінської О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Умані справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа: служба у справах дітей Уманської
районної державної адміністрації про
надання дозволу на виїзд дитини за межі
України без згоди батька, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_3, третя особа: служба у справах
дітей Уманської районної державної
адміністрації про надання дозволу на
виїзд дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за
межі України без згоди батька,
посилаючись на те, що вона 20 лютого 2009
року одружилась із ОСОБА_3, про що
Кіровським відділом реєстрації актів
цивільного стану Дніпропетровського
міського управління юстиції зроблено
відповідний актовий запис № 53.
ІНФОРМАЦІЯ_1 від даного шлюбу
народилась спільна дитина, син ОСОБА_4,
який проживає разом з нею, а 1 лютого 2012
року рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області шлюб укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 розірвано. Рішення не
оскаржувалось та набрало законної сили
13 лютого 2012 р.

Після розірвання шлюбу поведінка
ОСОБА_3 по відношенню до сина та неї
стала ще більше агресивною та зухвалою.
Відповідач порушував режим життя
малолітньої дитини, чинив неймовірний
психологічний тиск на дитину. Усі її
звернення до нього та прохання берегти
«психічний стан» сина від «подібних
розмов» лише ігнорувалися та його
поведінка по відношенню до їхньої з
сином сім'ї ще більше погіршувалася.

Відповідач безпідставно чинить їй
перешкоди у здійсненні заходів,
спрямованих на покращення здоров'я
сина, його фізичний, духовний та
моральний розвиток. Відмовляється
надати у передбаченому законодавством
України порядку дозвіл на виїзд
малолітнього ОСОБА_4 за кордон для
відпочинку та оздоровлення останнього,
знаючи що син потребує лікування, так
як часто хворіє застудними
захворюваннями, для лікування та
профілактики яких, за рекомендаціями
лікарів, необхідне періодичне
перебування дитини на морі, у
лікувально-оздоровчих санаторіях,
тощо.

Крім того, виїзд дитини за кордон
вочевидь сприятиме розширенню
світогляду дитини та добре позначиться
на його духовному та інтелектуальному
розвитку як особистості. Але
незважаючи на це відповідач
безпідставно не надає згоди на виїзд
дитини за межі України. При цьому
жодних вагомих аргументів, які б
пояснювали та обґрунтовували його
відмову, він не наводить. Вважає, що
така позиція батька неповнолітнього
сина ОСОБА_4, шкодить його інтересам та
не сприяє всебічному та гармонійному
розвитку, порушує право дитини на
повний та гармонійний розвиток його
особистості та вказує на зловживання
відповідачем своїми батьківськими
правами. До того ж, її обов'язком
піклування про духовний розвиток своєї
дитини, який полягає у розширенні її
духовного світу шляхом пізнання всіх
сфер оточуючої дійсності та свого
внутрішнього світу всіма доступними
законними засобами. Так, зараз вона має
достатню можливість для здійснення зі
своєю дитиною тимчасових поїздок за
кордон, зокрема в країни Європи,
Автономної Республіки Крим, Російської
Федерації, з метою відпочинку,
оздоровлення, поглиблення знань,
розвитку творчих здібностей та
розширення світогляду своєї дитини.
Такі спільні поїздки та дослідження
культури різних народів забезпечать
розвиток творчого потенціалу дитини,
розвиток його здібностей та інтересів;
формуватимуть особистісні якості
дитини, необхідні для позитивної
життєдіяльності; сприятимуть
адаптації дитини у суспільстві,
поглибленню знань, духовно-моральному
розвитку та залученню дитини до
цінностей культури і мистецтва. Також,
такі поїздки розвивають в дитині
допитливість та активно формують
світогляд, що позитивно позначається
на їхній підготовці до самостійного
життя в майбутньому.

В даний час їй не відомо де проживає
ОСОБА_3, оскільки останній постійно
змінює номери телефонів та місце свого
проживання. Під час їхньої останньої
розмови відповідач повідомляв, що
виїхав розвивати власний бізнес в м.
Умань Черкаської області та проживає в
передмісті м. Умані за адресою: АДРЕСА_1.
На сьогодні встановити місце його
проживання вона не має можливості
оскільки постійно проживає у м.
Дніпропетровську, тому у відповідності
до ч.9 ст.110 ЦПК України, згідно якої,
позови до відповідача, місце
реєстрації проживання або перебування
якого невідоме, пред'являються за
місцезнаходженням майна відповідача
чи за останнім відомим зареєстрованим
його місцем проживання або перебування
чи постійного його заняття (роботи),
позов подає до Уманського
міськрайонного суду за останнім
відомим місцем фактичного перебування
відповідача.

Позивачка в судове засідання не
з'явилася, подала заяву про розгляд
справи без її участі.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, причини неявки суду не
повідомив, про день, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином рекомендованим листом та через
оголошення у пресі.

Представник органу опіки і піклування
Уманської районної державної
адміністрації Камінська О.П. в судовому
засіданні позов визнала та не
заперечувала щодо його задоволення,
оскільки це не порушує прав дитини.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
третьої особи, суд вважає, що позов
обгрунтований, підтверджений доказами
та підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Судом встановлені факти та відповідні
їм правовідносини, що сторони у справі
є батьками малолітнього сина - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
актовим записом про народження № 1492
проведеного Бабушкінським відділом
РАЦС Дніпропетровського міського
управління юстиції від 20 листопада 2009
року.

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 1
лютого 2012 року шлюб, зареєстрований 20
лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
розірвано.

Після розірвання шлюбу дитина проживає
з матір'ю, даний факт підтверджується
актом обстеження умов проживання від 17
березня 2014 року.

У відповідності до наданих медичних
документів: епікризу від 10 січня 2014
року, довідки відділкової лікарні
станції Нижньодніпровськ-вузол
Придніпровської залізниці від 19 лютого
2014 року, висновку ЛКК № 26 від 21 травня
2014 року, малолітній ОСОБА_4, хворіє і в
зв'язку із захворюваннями потребує
санаторно-курортного лікування, тому
суд вважає, що позов пред'явлений
ОСОБА_2 в інтересах дитини, будь-які
права дитини не порушуються.

Конституцією України в ст. 9, визначено,
що чинні міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Згідно принципу 2 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року дитині
законом та іншими засобами повинен
бути забезпечений спеціальний захист
та надані можливості та сприятливі
умови, що дозволяли б їй розвиватися
фізично, розумово, духовно та у
соціальному відношенні здоровим та
нормальним шляхом та в умовах свободи
та гідності.

У відповідності до статті 3 Конвенції
про права дитини (ратифікована
Постановою Верховної ради України №
789-XII від 27.02.1991р.) в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов'язуються
забезпечити дитині такий захист і
піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, опікунів чи інших
осіб, які відповідають за неї за
законом, і з цією метою вживають всіх
відповідних законодавчих і
адміністративних заходів.

Відповідно до протоколу №4 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, який гарантує
деякі права і свободи, не передбачені в
Конвенції та у Першому протоколі до неї
зі змінами, внесеними Протоколом №11,
кожен, хто законно перебуває на
території будь-якої держави, має право
вільно пересуватися і вільно вибирати
місце проживання в межах цієї
території.

Кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною волею.
На здійснення цих прав не можуть бути
встановлені жодні обмеження, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

У відповідності до вимог ч.7. ст.7
Сімейного Кодексу України, дитина має
бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України, Конвенцією про
права дитини, іншими міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Статтями 150, 155 Сімейного Кодексу
України встановлено обов'язок батьків
піклуватись про здоров'я дитини,
фізичний, духовний та моральний
розвиток; батьки зобов'язані поважати
дитину, батьківські права не можуть
здійснюватись всупереч інтересам
дитини, здійснення батьками своїх прав
має ґрунтуватись на повазі до прав
дитини та її людської гідності.

Ч.2 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства»
встановлено, що виховання дитини має
спрямовуватися на розвиток її
особистості, поваги до прав, свобод
людини і громадянина, мови,
національних історичних і культурних
цінностей українського та інших
народів, підготовку дитини до
свідомого життя у суспільстві в дусі
взаєморозуміння, миру, милосердя,
забезпечення рівноправності всіх
членів суспільства, злагоди та дружби
між народами, етнічними, національними,
релігійними групами.

У статті 33 Конституції України кожному,
хто на законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування та право вільно
залишати територію України.

Статтею 313 Цивільного кодексу України
передбачено, що фізична особа, яка
досягла шістнадцяти років, має право на
вільний самостійний виїзд за межі
України. Фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» та ч.1 п.4
Правил перетинання державного кордону
громадянами України, затвердженими
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 р. N 57 виїзд за межі
України громадянина, який не досяг
16-річного віку, без згоди та супроводу
другого з батьків може бути дозволено
на підставі рішення суду.

В силу п.17 Правил оформлення і видачі
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон і проїзного документа
дитини, їх тимчасового затримання та
вилучення, затверджених Постановою
Кабінету Міністрів України від 31.03.1995
року № 231, відомості про дітей, які
їдуть за кордон разом з батьками
(законними представниками), вписуються
в паспорти батьків чи одного з батьків
(законних представників) на підставі
заяви громадянина, у чий паспорт
вписуються діти. У разі потреби
самостійного виїзду дитини, яка
постійно проживає в Україні, за кордон
оформляється проїзний документ, а у
випадках, передбачених пунктом 4 цих
Правил - паспорт.

Згідно п.18 зазначених Правил,
оформлення паспорта (проїзного
документа) здійснюється на підставі
заяви батьків (законних представників
батьків чи дітей), а у разі, коли батьки
не перебувають у шлюбі між собою, - того
з них, з ким проживає дитина,
справжність підпису яких засвідчено
нотаріально. За наявності заперечень
одного з батьків документ може бути
оформлено на підставі рішення суду.

В силу п.22 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених Постановою
Кабінету Міністрів України від 27.01.1995
року № 57 виїзд за межі України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
у супроводі одного з батьків або у
супроводі осіб, які уповноважені одним
з батьків за нотаріально посвідченою
згодою, здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо другий
з батьків не перебуває у пункті
пропуску через державний кордон; без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків у випадках, визначених цими
Правилами, або у разі пред'явлення
оригіналів документів або їх
нотаріально посвідчених копій,
зокрема, рішення суду про надання
дозволу на виїзд за межі України
громадянина, який не досяг 16-річного
віку, без згоди та супроводу другого з
батьків.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 150,
152, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст.
11, 12 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 4
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України», керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 84, 88,
212-215, 218, 224-228 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Надати дозвіл на виїзд за межі
території України у будь-яку країну
світу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без
нотаріальної згоди та супроводу батька
ОСОБА_3, у супроводі матері - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, до досягнення дитиною
повноліття.

Надати дозвіл ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на
виготовлення проїзного документу для
виїзду за кордон її сина - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку позивачем та
третьою особою до апеляційного суду
Черкаської області, протягом десяти
днів з дня його проголошення, шляхом
подачі апеляційної скарги через
Уманський міськрайонний суд
Черкаської області.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом за письмовою заявою відповідача,
поданою до Уманського міськрайонного
суду Черкаської області протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий