НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

12 серпня 2014 рокуСправа № 322/481/14-ц

Новомиколаївський районний суд
Запорізької області у складі:

головуючого судді Гасанбекова С.С.,

при секретарі судового засідання Сірій
Т.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача адвоката
ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: ОСОБА_3

про: визнання права власності в порядку
спадкування.

09.07.2014 року до Новомиколаївського
районного суду Запорізької області
надійшов вищезазначений цивільний
позов, в якому позивачка просила суд
визнати за нею - ОСОБА_1, право власності
на будинок АДРЕСА_1, який перейшов їй в
порядку спадкування після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначила наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Після його смерті відкрилася спадщина
за адресою: АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_5 був сином ОСОБА_6 від
другого шлюбу. Від першого шлюбу у
ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_8 народилась донька
ОСОБА_8 - рідна сестра ОСОБА_5.

Відомості про шлюб батьків ОСОБА_5 -
ОСОБА_9 та ОСОБА_6 у державному архіві
Дніпропетровської області не
збереглися.

15.08.1953 ОСОБА_8 вийшла заміж за ОСОБА_10, та
узяла його прізвище.

Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_9 народилась
донька ОСОБА_1.

18.09.1971 ОСОБА_1 вийшла заміж за ОСОБА_12 та
узяла його прізвище.

ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_8 померла.

Таким чином, на думку позивачки, ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2 є племінницею ОСОБА_5 -
тобто на підставі ч. 3 ст. 1266 ЦК України є
спадкоємицею другої черги за правом
представлення.

У зв'язку з тим, що свідоцтво про шлюб
ОСОБА_9 з ОСОБА_6, що підтверджують
родинні відносини ОСОБА_5 з ОСОБА_1
втрачено, а також відсутні
правовстановлюючі документи на
спадкове майно, на думку позивачки, це
змушує її звернутися до суду із заявою
про визнання права власності на
спадкове майно в порядку спадкування,
так як постановою Шостої Запорізької
державної нотаріальної контори від
27.08.2013 їй було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину.

Позивачка зазначає, що у неї виник спір
про право з ОСОБА_3, який також
звернувся до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, як
особа, що проживала з спадкодавцем
однією сім'єю.

Виходячи з наведеного, посилаючись на
норми ст.ст. 392, 1216 - 1218, 1258 ЦК України,
позивачка просила задовольнити її
вимоги та підтримала їх у судовому
засіданні.

01.08.2014 судом були отримані заперечення
відповідача проти позову, обґрунтовані
наступним.

На думку відповідача, жоден з наданих
позивачкою документів не підтверджує
факту родинних відносин між нею та
ОСОБА_5, з огляду на наявні розбіжності
в написанні імен в цих документах.

Позивачка послалася на норму
матеріального права, а саме на ст. 392 ЦК
України, яка регулює виникли відносини.
Норма матеріального права передбачає
захист власника майна, проте
позивачкою не надано жодного
документу, що вона є власником майна і
таке право втратила з незалежних від
неї обставин.

На думку відповідача, підставою для
звернення позивачки до суду стала
необхідність створення йому перешкод у
оформленні спадщини.

Виходячи з наведеного, відповідач
вважає викладені в позовній заяві
обставини такими, що не відповідають
дійсності, у зв'язку з чим просив
відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні відповідач проти
позову заперечив.

Судовий розгляд справи розпочато
судом, за згодою осіб, які беруть участь
у справі, у судовому засіданні 05.08.2014.
Ухвалою суду, постановленою в судовому
засіданні 05.08.2014, в розгляді справи
оголошувалася перерва з метою надання
сторонам можливості подати суду
додаткові докази.

12.08.2014 судом отримано заяву
представника позивача про збільшення
позовних вимог, в якій додатково до
первісної вимоги про визнання права
власності заявлено вимогу про
встановлення факту родинних відносин
між фізичними особами, а саме того, що
померлий ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, що мешкав АДРЕСА_1, є
дядьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 ІПН НОМЕР_1,
яка є його племінницею.

У зв'язку з тим, що в зазначеній заяві
про збільшення позовних вимог
позивачка фактично змінила предмет
позову, заявивши додаткові вимоги
немайнового характеру про
встановлення факту родинних відносин,
та оскільки дана заява подана
представником позивача після початку
розгляду судом справи по суті, ухвалою
суду, постановленою в судовому
засіданні 12.08.2014, заява представника
позивача про збільшення позовних вимог
від 12.08.2014, залишена без розгляду на
підставі ч. 2 ст. 72 ЦПК України, як така,
що була подана з пропуском строку,
передбаченого ч. 2 ст. 31 ЦПК України.

В судовому засіданні 12.08.2014 судом було
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Суд, розглянувши матеріали і з'ясувавши
обставини цивільної справи, заслухавши
пояснення осіб, які беруть участь у
справі та дослідивши наявні в справі
докази в їх сукупності,

встановив:

Постановою про відмову у вчиненні
нотаріальної дії від 27 серпня 2013 року
ОСОБА_1 було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом після померлого ОСОБА_5, який
проживав за адресою: АДРЕСА_1. Постанова
мотивована тим, що ОСОБА_1 не були
надані ані заповіт, ані документи, які
підтверджують родинні чи шлюбні
стосунки між нею та ОСОБА_5

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_7, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_6 від 09.01.2013.

Рішенням Новомиколаївського
районного суду Запорізької області від
26 листопада 2013 року по справі № 322/1002/13-ц
(реєстраційний № у ЄДРСР 35727292),
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 25 червня 2014 року (реєстраційний № у
ЄДРСР 39526827), було встановлено факт
проживання відповідача по даній справі
однією сім'єю з ОСОБА_5 з 11.05.2005 по день
смерті останнього. Цим же рішенням суду
встановлено, що після смерті ОСОБА_5,
залишилася спадщина, до складу якої,
зокрема увійшов спірний будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Отже, згідно з вищезазначеним
рішенням Новомиколаївського районного
суду Запорізької області, відповідач,
відповідно до ст. 1264 ЦК України,
відноситься до спадкоємців четвертої
черги за законом після смерті ОСОБА_5

З наданих позивачкою документів
на підтвердження факту її родинних
відносин з померлим ОСОБА_5, а саме того,
що позивачка є його племінницею,
вбачається наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, (дошлюбне
прізвище ОСОБА_1) є донькою ОСОБА_10 та
ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом
про народження серії НОМЕР_2 від 20.08.1953,
свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3
від 18.09.1971.

ОСОБА_8, за твердженням позивачки,
є донькою ОСОБА_6. На підтвердження
цього факту позивачкою надано суду
свідоцтво про народження від 15 серпня
1930 року, свідоцтво про одруження від
15.08.1953 серії НОМЕР_4. Проте, із
зазначеного свідоцтва про народження
вбачається факт народження ОСОБА_8 та
при цьому ім'я матері цієї особи
зазначено як ОСОБА_8, а у свідоцтві про
одруження зазначена російською мовою
«ОСОБА_8», прізвище після реєстрації
одруження - «ОСОБА_1».

Стверджуючи, що ОСОБА_8 є рідною
сестрою спадкодавця ОСОБА_5, позивачка
послалась на посвідку про народження №
380445 від 18.08.1936. Із зазначеної посвідки
вбачається, що ОСОБА_5 був сином ОСОБА_9
та ОСОБА_6.

Таким чином, із зазначених
документів не вбачається того, що
ОСОБА_8, зазначена в свідоцтві про
народження ОСОБА_8 від ІНФОРМАЦІЯ_8, та
ОСОБА_6, зазначена у посвідці про
народження № 380445 від 18.08.1936, є однією і
тією самою особою, так само як не
вбачається і того факту, що однією і
тією самою особою є ОСОБА_8 і ОСОБА_8
(згідно зі свідоцтвом про смерть від
ІНФОРМАЦІЯ_10 серії НОМЕР_5 - ОСОБА_8).

Листом Державного архіву
Дніпропетровської області від 19.09.2013
підтверджується, що у частково
збережених книгах реєстрації актів
цивільного стану по Катеринівській
сільській раді Покровського району
Запорізького округу (нині
Дніпропетровської області) за період
1930-1935 роки актового запису про шлюб
ОСОБА_9 та ОСОБА_6 немає.

Вирішуючи питання про наявність
підстав для задоволення позову, суд
виходить з наступного.

За правилом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Позивачкою обрано такий спосіб
захисту права як визнання права, що
передбачений п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Суд визнає помилковим твердження
позивачки про те, що у неї виник спір
про право з відповідачем, внаслідок
чого обраний позивачкою спосіб захисту
права є неналежним з огляду на таке.

За визначенням, наведеним в ч. 1 ст.
1216 ЦК України, спадкуванням є перехід
прав та обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Спадкування здійснюється за
заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України
спадкоємцями за заповітом і за законом
можуть бути фізичні особи, які є живими
на час відкриття спадщини, а також
особи, які були зачаті за життя
спадкодавця і народжені живими після
відкриття спадщини.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що
право на спадкування мають особи,
визначені у заповіті. У разі
відсутності заповіту, визнання його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від її прийняття спадкоємцями
за заповітом, а також у разі не
охоплення заповітом усієї спадщини
право на спадкування за законом
одержують особи, визначені у статтях 1261
- 1265 цього Кодексу.

За правилами ст. 1258 ЦК України,
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених ст. 1259 цього
Кодексу, а саме зміни черговості
одержання права на спадкування за
договором чи за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Частиною п'ятою цієї
статті встановлено, що незалежно від
часу прийняття спадщини вона належить
спадкоємцеві з часу прийняття
спадщини.

Статтею 392 ЦК України, на яку
посилається позивачка, визначено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Виходячи з системного аналізу
наведених норм ЦК України, такий спосіб
захисту права як визнання права
власності в порядку спадкування може
бути застосовано судом лише за позовом
особи, яка є спадкоємцем або за
заповітом, або відповідно до ст.ст. 1261 -
1265 цього Кодексу, та яка прийняла
спадщину.

Належних та допустимих доказів того, що
позивачка є племінницею померлого
ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5, а відповідно і його
спадкоємцем другої черги за правом
представлення, суду не надано. При
цьому, суд зазначає, що доказування
такого факту у справі про визнання
права власності на спадкове майно не
може здійснюватися показаннями
свідків, про яких заявляла позивачка,
оскільки встановлення факту родинних
відносин не входить до предмету
доказування в даній справі.

Родинні відносини між фізичними
особами мають бути підтверджені
документами, виданими органами
реєстрації актів цивільного стану, а в
разі відсутності таких документів -
рішенням суду про встановлення факту
родинних відносин між фізичними
особами.

Що стосується показань свідків для
підтвердження факту родинних відносин
між фізичними особами, оцінка таких
показань надається судом при розгляді
справи про встановлення факту родинних
відносин. Позивачка зверталася до
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя із відповідною заявою про
встановлення факту родинних відносин
між нею та ОСОБА_5, проте ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 25.03.2014 (реєстраційний № у ЄДРСР
37810811) рішення суду першої інстанції
було скасовано, заяву залишено без
розгляду з роз'ясненням ОСОБА_1 її права
подати позов на загальних підставах.

З огляду на викладене, позивачка мала
звернутися до суду з позовом про
встановлення факту родинних відносин
між нею та ОСОБА_5, оскільки саме від
вирішення цього питання залежить
наявність чи відсутність її права на
спадкування. Лише в разі встановлення
судом факту родинних відносин
позивачки зі спадкодавцем вона, як
спадкоємець, може бути стороною у спорі
про право власності на спадкове майно.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
одночасне пред'явлення позовних вимог
про встановлення факту родинних
відносин і визнання права власності на
майно в порядку спадкування, що
позивачка мала намір зробити шляхом
подання заяви про збільшення позовних
вимог, у даному випадку є
неприпустимим, оскільки порушує
визначений ЦК України нотаріальний
порядок оформлення прав на спадщину. Як
зазначалося вище, підставою для
відмови позивачці у видачі свідоцтва
про право на спадщину стала лише
відсутність у неї документів, що
підтверджують факт її родинних чи
сімейних відносин із спадкодавцем. Про
неподання позивачкою
правовстановлюючих документів на
спадкове майно нотаріусом у постанові
від 27.08.2013 не зазначено. Отже, у разі
встановлення факту родинних відносин в
судовому порядку, позивачка спершу має
в порядку, передбаченому ст.ст. 1296 - 1298,
звернутися до нотаріуса за одержанням
свідоцтва про право на спадщину,
відтак, за необхідності, до суду.

Таким чином, позивачкою передчасно
пред'явлено позов про визнання права
власності на майно в порядку
спадкування, внаслідок чого суд визнає
позов необґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої
статті 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Документально підтверджені судові
витрати, понесені відповідачем, -
відсутні.

Враховуючи вищезазначене та керуючись
ст.ст. 88, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294, 296 ЦПК
України, суд

вирішив:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про визнання права власності в порядку
спадкування - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Запорізької області через
Новомиколаївський районний суд
Запорізької області.

Суддя С.С.
Гасанбеков