Справа № 335/3322/14-ц 2/335/1122/2014
Р І Ш Е Н Н Я І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 11
липня 2014 року

місто Запоріжжя Орджонікідзевський
районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді при секретаріБойка
О.Ю. Крижко Я.О. розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про стягнення грошових
коштів за договором позики, -
встановив: В березні 2014 року
представник позивача звернулася до
суду із зазначеним позовом в якому
просив стягнути з відповідача на
користь позивача: за договором позики
від 04.09.2005 року грошові кошти в розмірі
102000 грн. та проценти за користування у
розмірі 922843,09 грн., всього на суму 1024843,09
грн. та за договором позики від 20.11.2005
року грошові кошти у розмірі 15300 грн. та
проценти за користування у розмірі
174484,23 грн., всього на суму 189784,23 грн.

В травні 2014 року представник позивача
додатково просив стягнути з
відповідача на користь позивача 1500 грн.
понесених витрат на правову допомогу
та витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач двічі надав відповідачу
позику, так 04.09.2014 року відповідач
отримав від позивача 10000 доларів США (за
курсом НБУ, станом на 25.03.2014 року
становить - 102000 грн.) та 20.11.2005 року - 1500
доларів США (за курсом НБУ, станом на
25.03.2014 року становить - 15300 грн.).
Оскільки строк виконання зобов'язань
за двома договорами не зазначений,
позивач звернувся з письмовою вимогою
про повернення коштів. Незважаючи на
те, що вимога була отримана
відповідачем 15.02.2014 року зобов'язання
по договорах не були виконані, отримана
відповідачем позика не була повернута.

За користування коштами позивач,
згідно представленого розрахунку
просить стягнути з відповідача
відсотки в розмірі облікової ставки
НБУ, оскільки сторони про розмір
відсотків окремо не домовлялися.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позов, просив
задовольнити його в повному обсязі.
Представники відповідача не
заперечили, що відповідач отримував
від позивача кошти, згідно наданих
розписок, проте позов визнали частково
- в розмірі 1500 доларів США та в частині
пропорційного стягнення витрат на
компенсацію судового збору. В
задоволенні вимог по стягненню 10000
доларів США просили відмовити,
оскільки збіг строк позовної давності.
Оскільки сплата відсотків за
користування позикою не оговорена
сторонами, тому просили відмовити в
задоволенні позову в цій частині та в
частині стягнення витрат на правову
допомогу так, як представлені
розрахунки не містять відомостей про
затрачений адвокатом час на надання
правової допомоги.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

На підставі ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Заслухавши пояснення представників
сторін, з'ясувавши фактичні обставини,
що мають значення для справи,
перевіривши їх доказами з огляду на їх
достатність та взаємозв'язок, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це
встановлено судом та не оспорюється
сторонами, ОСОБА_3 передав ОСОБА_4
позику в розмірі 10000 дол. США та 1500 дол.
США., факт передачі та отримання коштів
підтверджений розписками від 04.09.2005
року та 20.11.2005 року відповідно.

З розписки 04.09.2005 року (а.с.15) вбачається,
що позика у розмірі 10000 дол. США надана
відповідачу строком на чотири місяці,
тобто до 05.01.2006 року. В зазначений
сторонами строк позика не була
повернута відповідачем.

Статтею 257 ЦК України встановлений
загальний строк позовної давності у
три роки, протягом яких позивач мав
право звернутися з відповідним
позовом, проте цього не зробив.
Поважності пропущення строку позовної
давності позивачем не зазначено, про
його поновлення сторона не клопоче.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки процесуальний строк
пропущений позивачем безпідставно, а
відповідач настоює на застосуванні
наслідків пропущення строку позовної
давності, суд доходить висновку про
необхідність відмовлення в
задоволенні позову в цій частині.

З розписки 20.11.2005 року (а.с.15) вбачається,
що ОСОБА_4 прийняв від ОСОБА_3 також 1500
дол. США в якості позики, яку
зобов'язався повернути на першу вимогу
позивача.

Така вимога направлялася відповідачу
(а.с.16-17), проте з моменту її отримання -
15.02.2014 року відповідач зобов'язання не
виконав, позику не повернув.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

На підставі ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК
України позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

З огляду на викладене, оскільки
розписка від 20.11.2005 року не містить
відомостей про строк виконання,
відповідно зобов'язання по поверненню
позики підлягало виконанню у строк
зазначений у вимозі позивача - протягом
30 днів з моменту її отримання, тобто до
15.03.2014 року.

Судом встановлено, що укладеними між
позивачем та відповідачем договором
позики від 20.11.2005 року його
безпроцентність не передбачена.
Оскільки цим договором не визначений
розмір процентів, відповідач
зобов'язаний сплатити позивачу
проценти в розмірі облікової ставки
Національного банку України за
відповідний період, яка становила:

з 10.08.2005 року - 9,5% річних (лист НБУ від
09.08.2005 р. №14-011/2644-7872);

з 10.06.2006 року - 8,5% річних (лист НБУ від
06.06.2006 р. №14-011/1373-6039);

з 01.06.2007 року - 8% річних (лист НБУ від
17.05.2007 р. №14-011/1150-5118);

з 01.01.2008 року - 10% річних (постанова НБУ
від 29.12.2007 р. №492);

з 30.04.2008 року - 12% річних (постанова НБУ
від 21.04.2008 р. №107);

з 16.02.2009 року - 12% річних (лист НБУ від
16.02.2009 р. №14-011/778-2395);

з 15.06.2009 року - 11% річних (постанова НБУ
від 12.06.2009 р. №343);

з 12.08.2009 року - 10,25% річних (постанова НБУ
від 10.08.2009 р. №468);

з 08.06.2010 року - 9,5% річних (постанова НБУ
від 07.06.2010 р. №259);

з 07.07.2010 року - 8,5% річних (постанова НБУ
від 07.07.2010 р. №320);

з 10.08.2010 року - 7,75% річних (постанова НБУ
від 09.08.2010 р. №377);

з 23.03.2012 року - 7,5% річних (постанова НБУ
від 21.03.2012 р. №102);

з 10.06.2013 року - 7% річних (постанова НБУ
від 06.06.2013 р. №209);

з 13.08.2013 року - 6,5% річних (постанова НБУ
від 09.08.2013 р. №315).

Суд не приймає як належний розрахунок,
здійснений представником позивача,
оскільки останнім річний розмір
облікової ставки НБУ, помилково
застосовано за кожен місяць
прострочення.

Згідно розрахунку суду, сума відсотків
за вказаний період склала:

Відсотокстрок нарахуваннястрок
розрахункукількість днівсума позики,
грн.відсотки, грн.1*Ставка
НБУ21.11.200528.03.30011263,25

Розрахунок відсотків здійснено за
формулою:

Розмір відсотків = сума боргу за період
x ОС НБУ х кількість днів прострочення :
100

Розглянувши дану цивільну справу за
участю усіх зацікавлених осіб, у рамках
заявлених вимог, на основі дотримання
принципів диспозитивності,
змагальності і справедливості
судочинства, всебічного та повного
дослідження обставин справи, перевірки
їх наданими сторонами доказами,
оцінивши їх у сукупності, виконавши
вимоги процесуального закону, суд
дійшов висновку, що позивач має право
на стягнення суми боргу по розписці
20.11.2005 року з нарахуванням відскоків за
користування коштами в розмірі
облікової ставки НБУ. Вимоги по
розписці від 04.09.2005 року через
пропущення позивачем строку позовної
давності задоволенню не підлягають.

Оскільки, витрати на правову допомогу у
судовому процесі фактично являють
собою матеріальну шкоду, що завдається
стороні, позиція якої є правомірною (а
це з'ясовується лише по завершенні
процесу). Саме тому ці витрати
підлягають справедливому
відшкодуванню, що і передбачено
законодавцем, адже у випадку, коли
обумовлені необхідністю участі у
судовому процесі витрати сторони, дії
якої визнані правомірними, залишаться
невідшкодованими, конституційне право
на судовий захист в жодному разі не
можна вважати належним чином
реалізованим.

Таким чином, разом з сумою
заборгованості підлягають стягненню з
відповідача, підтвердженні витрати
позивача на правову допомогу, які
складають 1500 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються стороні, на
користь якої ухвалено рішення з другої
сторони пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог. Процентна
частка з урахуванням мінімального
розміру судового збору, що підлягає
стягненню з відповідача складає 243,6
грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 218 ЦПК
України, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення
грошових коштів за договором позики -
задовольнити частково;

Стягнути ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 15300
грн. - основної заборгованості, 11263,25
грн. - відсотків за користування
коштами, 1500 грн. - витрат на правову
допомогу та 243,6 грн. - втрат на сплату
судового збору, а всього стягнути 28306,85
грн. (двадцять вісім тисяч триста шість
грн. 85 коп.);

В задоволені позовних вимог в частині
стягнення заборгованості за договором
позики від 04.09.2005 року - відмовити;

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку шляхом подання
апеляційної скарги до Апеляційного
суду Запорізької області через
Орджонікідзевський районний суд м.
Запоріжжя протягом десяти днів з дня
його проголошення. У разі якщо рішення
було ухвалено без участі особи, яка
його оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання його копії;

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
О.Ю.Бойко