У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Закропивного О.В., Лесько А.О., Луспеника
Д.Д.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, Запорізької міської ради,
Головного управління Держземагенства
у Запорізькій області про скасування
рішення, визнання недійсним державного
акту на право власності на земельну
ділянку, анулювання запису, за
касаційними скаргами ОСОБА_5 та її
представника ОСОБА_6, на рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 26 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із указаним позовом, у якому з
урахуванням уточнень просив скасувати
рішення Запорізької міської ради від 24
березня 2010 року про надання
ОСОБА_5 у власність земельної ділянки
площею 27/50 часток від 0,1 га,
розташованої по АДРЕСА_1; визнати
недійсним державний акт про право
власності на земельну ділянку, виданий
ОСОБА_5; анулювати запис в «Книзі
запису реєстрації державних актів про
право власності на землю та право
постійного користування землею,
договорів оренди землі» про реєстрацію
державного акту, виданого ОСОБА_5 01
липня 2010 року; зобов'язати ОСОБА_5
знести самочинну прибудову літ. а2 за
свій рахунок та стягнути з неї судові
витрати.

В обґрунтування позову зазначав, що
йому та ОСОБА_5 в рівних частках
належить будинок АДРЕСА_1. Відповідач
придбала належну їй частину будинку у
його колишньої дружини, ОСОБА_7
Після їх розлучення, за рішенням суду
від 28 жовтня 1999 року будинок було
поділено та визначено порядок
користування земельною ділянкою між
ними. У липні 2010 року ОСОБА_5 без його
згоди отримала державний акт на право
власності на 27/50 частин земельної
ділянки на підставі рішення
Запорізької міської ради від 24 березня
2010 року № 54, а у 2011 році на
земельній ділянці, яка вказаним вище
рішенням суду залишена сторонам в
загальне користування, самочинно
побудувала прибудову літ. а2. Зазначав,
що такими діями відповідач порушила
його права, оскільки акт погодження меж
земельної ділянки він не підписував,
йому чиняться перешкоди у під'їзді до
своєї частини будинку.

Ураховуючи викладене, просив
задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 26 березня
2014 року рішення місцевого суду в
частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій
частині нове рішення, яким позов ОСОБА_4
частково задоволено. Скасовано рішення
Запорізької міської ради від 24 березня
2010 року № 54 в частині передання ОСОБА_5
у власність 27/50 частин земельної
ділянки площею 0,1000 га, розташованої по
АДРЕСА_1. Скасовано державний акт на
право власності на земельну ділянку,
виданий ОСОБА_5 1 липня 2010 року на 27/50
частин указаної земельної ділянки. В
решті рішення місцевого суду залишено
без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_5 та її
представник ОСОБА_6, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просять
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції,
перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду, на підставі належним чином
оцінених доказів, поданих сторонами
(ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного
висновку про те, що позов ОСОБА_4
підлягає частковому задоволенню,
керуючись при цьому нормами ст. ст. 81, 116,
118, 126 ЗК України, ст. 328 ЦК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційні скарги і залишити судове
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та її
представника ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 26 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник