Справа № 2-245/11 Головуючий у І
інстанції Тандир О.В.Провадження №
22-ц/780/2552/14 Доповідач у 2
інстанції ПриходькоКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

23 липня 2014 року колегія судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Малорода О.І.,
Олійника В.І.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому
судовому засіданні в місті Києві
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Макарівського
районного суду Київської області від 04
вересня 2013 року за первісним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Комунального
підприємства Київської обласної ради
«Макарівське бюро технічної
інвентаризації», Мотижинської
сільської ради Макарівського району
Київської області про захист права
власності, усунення перешкод у
користуванні майном, за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
права власності та усунення перешкод у
користуванні майном,-

встановила:

у червні 2010 року позивач звернулась до
суду із вказаним позовом.

Просила скасувати свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 15
квітня 2010 року, видане ОСОБА_3; визнати
недійсним договір дарування від 15
квітня 2010 року, укладений між ОСОБА_5, та
ОСОБА_3; скасувати свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 05
лютого 2010 року на ім»я ОСОБА_5;
скасувати державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЕ
№096321 площею 0,25га; скасувати державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯЕ №096322 площею 0,338га., та
визнати за нею право власності на 12
частину домоволодіння по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказала, що з 2001 року по кінець 2009 року
вона та ОСОБА_5 проживали однією сім»єю
без реєстрації шлюбу. 30 жовтня 2003 року
відповідач ОСОБА_5, подарував їй 1/2
частину домоволодіння, що знаходиться
в АДРЕСА_1 (далі - спірне домоволодіння).

31 жовтня 2003 року вона зареєструвала
своє право власності в Макарівському
бюро технічної інвентаризації на
частину спірного домоволодіння. Проте
30 березня 2010 року відповідачем ОСОБА_5,
було подано цивільний позов до неї про
позбавлення її права користування
новозбудованим будинком, як він
вказував, який він побудував на місці
зруйнованого.

Позивач з»ясувала, що відповідно до
державних актів на право власності на
земельні ділянки та свідоцтва про
право власності на нерухоме майно
власником земельних ділянок та будинку
є тільки ОСОБА_5

Вона не погоджується з цим, оскільки
подарований їй будинок не був
зруйнований, він був реконструйований,
реконструкція була почата у 2006 році і
закінчена у 2008 році. Старий будинок
опинився всередині нового будинку, а
тому вона має право на 1/2 частину
нового будинку.

Також, 15 квітня 2010 року відповідач
ОСОБА_5, подарував спірний будинок
своєму сину відповідачу ОСОБА_3, який
вже зареєстрував право власності на
подарований будинок та отримав
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно.

Вважає, що вказаний договір дарування
має бути визнаний недійсним, як
правочин, укладений внаслідок обману,
оскільки відповідач ОСОБА_5 укладаючи
договір дарування з своїм сином
замовчав той факт, що даний будинок є
спільною частковою власністю, а тому
просила суд скасувати свідоцтво про
право власності на нерухоме майно
видане ОСОБА_3, визнати недійсним
договір дарування від 15 квітня 2010 року,
скасувати свідоцтво про право
власності на нерухоме майно видане
ОСОБА_5 від 05 лютого 2010 року та визнати
за нею право власності на 1/2 частину
домоволодіння що знаходиться.

Так як позивач має право власності на 12
частину спірного будинку, відповідач
неправомірно приватизував земельні
ділянки, на яких він розташований, а
тому позивач спросила скасувати
державні акти на право власності на
земельні ділянки.

ОСОБА_3, звернувся до суду із зустрічним
позовом, в якому посилаючись на те, що
ОСОБА_2, не має законних прав на 1/2
частку спірного будинку та створює
йому перешкоди в користуванні майном,
просив суд визнати за ним право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1,
усунути перешкоди в користуванні
належним йому майном шляхом виселення
відповідача з будинку та зняття її з
реєстрації за вказаною адресою.

На обґрунтування своїх заперечень
проти позову вказав, що відсутні
підстави для визнання недійсним
договору дарування від 15 квітня 2010
року, укладеного між ОСОБА_5, та ОСОБА_3,
з підстав, передбачених ст.230 ЦК
України, оскільки ОСОБА_6, не є стороною
у вказаному договорі.

Також вказав, що житловий будинок, 1/2
частина якого належала ОСОБА_6, був
зруйнований, на його місці побудований
новий будинок, про що свідчить рішення
виконавчого комітету Мотижинської
сільської ради Макарівського району
Київської області від 30 червня 2009 року
№37 «Про знесення житлового будинку»,
від 27 жовтня 2009 року №65 «Про дозвіл на
будівництво житлового будинку», від 25
грудня 2009 року №76 «Про затвердження
акта вводу в експлуатацію від 30
листопада 2009 року та оформлення права
власності індивідуального
домоволодіння на ім»я ОСОБА_5».

ОСОБА_6, обрала неналежний спосіб
захисту порушеного права, оскільки не
підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, установленого ст.ст.215,216 ЦК
України. Захист прав особи, яка вважає
себе власником майна, у такому разі
можливий лише шляхом задоволення
індикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені ст.388 ЦК України, які дають
право витребувати майно у
добросовісного набувача. Щодо визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельні ділянки, вказав,
що виникнення права власності на
об»єкти нерухомості не є безумовною
підставою для укладення угоди щодо
земельної ділянки. Натомість
обов»язковою умовою передачі у
власність земельних ділянок, що
перебувають у державній чи комунальній
власності, є наявність позитивного
рішення сесії відповідної ради про
передачу ділянки у власність, яке
ОСОБА_6, не оскаржується.

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 04 вересня 2013 року
в задоволенні позовів відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на те, що рішення
необґрунтоване та ухвалене з
порушенням вимог чинного
законодавства України, просила
скасувати рішення Макарівського
районного суду Київської області від 04
вересня 2013 року та ухвалити нове, яким
визнати недійсним та скасувати
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, видане ОСОБА_3 серія ЯЯЯ
№576452 від 05 лютого 2010 року на підставі
рішення Мотижинської сільської ради
від 25 грудня 2009 року №75; визнати
недійсним договір дарування від 15
квітня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3,
згідно якого ОСОБА_3 прийняв у дар від
ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними
будівлями та спорудами, що в цілому
становить домоволодіння 26 (двадцять
шість), яке знаходиться в с. Мотижин,
Макарівського району Київської
області по вулиці Шевченка; взнати
недійсним та скасувати державний акт
на право власності на земельну ділянку
серія ЯЕ №096321 площею 0,250га.,
кадастровий номер :00:016:0031, виданий
на ім»я ОСОБА_5; визнати недійсним та
скасувати державний акт на право
власності на земельну ділянку серія ЯЕ
№096322 площею 0,388га., кадастровий номер
:00:016:0032, виданий на ім»я ОСОБА_5; у
зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2
відмовити.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 14 травня 2003 року
приватним нотаріусом Макарівського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_7, було
посвідчено договір дарування
житлового будинку за номером АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5. Право
власності за ОСОБА_5 на вказане
домоволодіння зареєстроване в
Макарівсьокму БТІ 15 липня 2003 року.

ОСОБА_5, став власником будинку
(позначений літерою А) загальною площею
80,0кв.м., житловою площею 38,2кв.м. та
споруд: літньої кухні - літера Б; сараю -
літера В; сараю - літера Г ; погрібу
літера Д, криниці - 1.

30 жовтня 2003 року приватним нотаріусом
Макарівського районного нотаріального
округу Київської області ОСОБА_7, було
посвідчено договір дарування 12 частини
вказаного вище домоволодіння, яке
складається з житлового будинку за
номером АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5
та ОСОБА_9. Як зазначено у договорі
дарування, за заявою власника було
відчужено 12 частина домоволодіння
(житловою площею 19,1кв.м., загальною
40кв.м.). З тексту договору дарування
слідує, що відбулось відчуження лише 12
частини житлового будинку, при цьому по
господарські споруди не відчужувались.

31 жовтня 2003 року позивач зареєструвала
своє право власності на 12 частину
домоволодіння по АДРЕСА_1 у органах БТІ
і отримала свідоцтво про право
власності.

Також судом встановлено, та не
заперечувалося позивачем, з заявою про
надання їй безоплатно у власність
земельної ділянки біля будинку АДРЕСА_1
до Мотижинської сільської ради вона не
зверталась.

Рішенням виконавчого комітету
Мотижинської сільської ради
Макарівського району Київської
області від 30 червня 2009 року №37 «Про
знесення житлового будинку» було
надано дозвіл на знесення житлового
будинку у АДРЕСА_1. Рішенням
виконавчого комітету Мотижинської
сільської ради Макарівського району
№65 від 27.10.2009 року ОСОБА_5 було надано
дозвіл на будівництво житлового
будинку у АДРЕСА_1. Рішенням
виконавчого комітету Мотижинської
сільської ради Макарівського району
№76 від 25.12.2009 року було вирішено
затвердити акт про закінчення
будівництва та впровадження в
експлуатацію індивідуального
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, від
30.11.2009 року та оформити право власності
на індивідуальне домоволодіння за
вказаною адресою за ОСОБА_5,
Макарівському БТІ видати свідоцтво про
право власності. Також до матеріалів
справи відповідачами було подано копії
свідоцтва на забудову індивідуальної
садиби від 26.11.2009 року та акт
розпланування земельної ділянки
виносу вісей житлового будинку та
господарських споруд від квітня 2010
року.

Рішенням виконавчого комітету
Мотижинської сільської ради
Макарівського району № 75 від 25.12.2009
року ОСОБА_5, було видано свідоцтво про
право власності на нерухоме майно
серії ЯЯЯ №576452.

Згідно вказаного свідоцтва,
домоволодіння складається з
побудованого в 2009 році з піноблоку
житлового будинку літера А, загальною
площею 220,4кв.м., житловою площею 108,7кв.м.
(Акт вводу в експлуатацію від 30.11.2009
року). До домоволодіння належать : гараж
«Е» , баня «З»; літня кухня «И» ;
накриття над басейном «К» ; погріб «Д» ;
басейн «к» ; криниця 1; огорожа 4-7,
інженерний колодязь 8, вигрібна яма 9-11.

На підставі рішення Мотижинської
сільської ради Макарівського району
Київської області №123-18-IV від 27.04.2005
року ОСОБА_5, було передано у власність
земельні ділянки площею 0,388га. з
цільовим призначенням ведення
особистого селянського господарства,
та площею 0,25га. для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд, що розташовані в
АДРЕСА_1, на підставі чого ним було
отримано державний акт на право
власності на земельну ділянку серії
ЯЕ№096322, та серії ЯЕ№096321.

15 квітня 2010 року відповідач ОСОБА_5,
подарував своєму сину ОСОБА_3,
домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі
договору дарування, посвідченого
приватним нотаріусом Макарівського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_10 З тексту
вказаного договору дарування слідує,
що домоволодіння складається з
побудованого в 2009 році з піноблоку
житлового будинку літера А, загальною
площею 220,4 кв.м., житловою площею 108,7кв.м.
До домоволодіння належать : гараж «Е» ,
баня «З»; літня кухня «И» ; накриття над
басейном «К» ;погріб «Д» ; басейн «к» ;
криниця 1; огорожа 4-7, інженерний
колодязь 8, вигрібна яма 9-11.

Право власності на домоволодіння по
АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, зареєстровано 13
травня 2010 року, про що свідчить
відповідний витяг про реєстрацію права
на нерухоме майно.

15 квітня 2010 року між ОСОБА_5, та ОСОБА_3,
був укладений договір купівлі продажу,
за яким останній набув у власність
земельну ділянку площею 0,388га., для
ведення особистого селянського
господарства, кадастровий номер
:00:016:0032, по АДРЕСА_1.

15 квітня 2010 року між ОСОБА_5, та ОСОБА_3,
був укладений договір купівлі продажу,
за яким останній набув у власність
земельну ділянку площею 0,25га., для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
споруд, кадастровий номер :00:016:0031,
по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1.

На випадок своєї смерті ОСОБА_5, склав
заповіт від 26 жовтня 2009 року, згідно
якого все своє майно заповідав ОСОБА_11,
ОСОБА_3

Як вбачається із рішення Мотижинської
сільської ради від 17 грудня 2012 року №
172-21-УІ «Про скасування рішень
виконавчого комітету», скасовано
рішення виконавчого комітету
Мотижинської сільської ради
Макарівського району Київської
області від 30 червня 2009 року №37 «Про
знесення житлового будинку» в частині
надання дозволу на знесення житлового
будинку в АДРЕСА_1, рішенням
виконавчого комітету №65 від 27 жовтня
2009 року, в частині надання ОСОБА_5,
дозволу на будівництво житлового
будинку у АДРЕСА_1, рішенням
виконавчого комітету Мотижинської
сільської ради Макарівського району №
76 від 25 грудня 2009 року, яким затверджено
акт про закінчення будівництва та
впровадження в експлуатацію
індивідуального домоволодіння за
адресою АДРЕСА_1, від 30 листопада 2009
року та оформлено право власності на
індивідуальне домоволодіння за
вказаною адресою за ОСОБА_5

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Способами захисту порушених прав
відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України можуть
бути 1) визнання права; 2) визнання
правочину недійсним; 3) припинення дії,
яка порушує право; 4) відновлення
становища, яке існувало до порушення; 5)
примусове виконання обов'язку в натурі;
6) зміна правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Але, як зазначено у ч.3 вказаної статті,
суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна
може пред»явити позов про визнання
його права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Якщо особа, яка вважає себе власником
майна, не може належним чином
реалізувати свої правомочності у
зв'язку з наявністю щодо цього права
сумнівів або претензій з боку третіх
осіб, то відповідно до статті 392 ЦК
України права такої особи підлягають
захисту шляхом пред'явлення позову про
визнання права власності на належне
цій особі майно.

Згідно зі ст.ст.10,60 ЦПК України кожна
сторона зобов»язана довести обставини
як на підтвердження своїх вимог так і
на підтвердження заперечень.

Суд розглядає справу в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд (ст. 11
ЦПК України). Тобто підстави і предмет
позову визначаються позивачем.

Заявляючи вимоги про визнання права
власності на 12 частину домоволодіння
по АДРЕСА_1, яке на час розгляду справи
належав відповідачу ОСОБА_3, позивач
вказала, що домоволодіння, у якому їй
належала 12 частка, не було зруйновано, а
реконструйовано та добудовано за
спільні з ОСОБА_5, кошти, внаслідок чого
змінилася його площа з 80кв.м. до 220кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи,
вказані обставини не підтверджуються
жодними доказами.

Посилання ОСОБА_2, на те, що вона
проживала з ОСОБА_5 однією сім»єю без
реєстрації шлюбу, жодними належними та
допустимими доказами не
підтверджуються.

В свою чергу, рішенням Апеляційного
суду міста Києва від 07 лютого 2012 року
було скасовано рішення Оболонського
районного суду м. Києва за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_11 про
встановлення факту проживання однією
сім»єю та поділ майна, а позов ОСОБА_2
залишено без задоволення.

Також не підтверджуються жодними
доказами посилання позивача на те, що в
період з 2006 року по 2008 рік вона разом з
ОСОБА_5 за спільні кошти здійснювали
реконструкцію житлового будинку
АДРЕСА_1, а саме добудовували другий
поверх, розширяли кімнати, робили
перепланування. Правом на призначення
експертизи у встановленому
процесуальним законом порядку для
підтвердження цього факту позивач не
скористалася.

Так, рішення виконкому про дозвіл на
проведення реконструкції чи
перепланування, яке обов»язкове для
проведення таких робіт, позивачем
також не надано. Посилання позивача на
те, що відповідачі викрали у неї всі
документи, що підтверджують факт
реконструкції спірного будинку також
ніякими доказами не підтверджуються.

Посилання позивача на те, що нею не
подавалася заява про припинення права
власності у встановленому ст. 349 ЦК
України порядку на належну їй 12 частину
домоволодіння беззаперечно не
свідчить про той факт, що воно не було
знищено а було реконструйовано чи
добудовано.

Враховуючи викладене, судом вірно
встановлено, що підстав для визнання за
ОСОБА_6, права власності на 12 частину
спірного домоволодіння більшого за
площею, а ніж їй належало, відсутні.

Згідно з ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до рішень виконкому
Мотижинської сільської ради від 30
червня 2009 року № 37 «Про знесення
житлового будинку» ОСОБА_5, був наданий
дозвіл на знесення житлового будинку в
АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету №65 від 27
жовтня 2009 року ОСОБА_5, був наданий
дозвіл на будівництво житлового
будинку у АДРЕСА_1. Рішенням
виконавчого комітету Мотижинської
сільської ради Макарівського району №
76 від 25 грудня 2009 року було затверджено
акт про закінчення будівництва та
впровадження в експлуатацію
індивідуального домоволодіння за
адресою АДРЕСА_1, від 30 листопада 2009
року та оформлено право власності на
індивідуальне домоволодіння за
вказаною адресою за ОСОБА_5

На підставі вказаного рішення ОСОБА_5,
отримав свідоцтво про право власності
на новозбудований житловий будинок та
господарські споруди, тобто набув
право власності на домоволодіння
відповідно до ст.331 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи,
після оформлення права власності на
будинок під номером АДРЕСА_1 за ОСОБА_5,,
його реєстраційний номер у Реєстрі
прав змінився з 1056681 на 29627558.

Тобто, право власності ОСОБА_2, на
належну їй 12 частину домоволодіння
першочергово було порушено виконавчим
комітетом сільської ради при ухваленні
рішення про знесення будинку без її
згоди, частина якого їй належала,
надання дозволу ОСОБА_5, на будівництво
будинку, прийняття будинку в
експлуатацію та оформлення на нього
права власності, як підстава
виникнення права власності на спірне
майно у ОСОБА_5

Вказані рішення виконавчого комітету
сільської ради, зокрема і те, на
підставі якого ОСОБА_5, видано
свідоцтво про право власності на
спірне домоволодіння, як такі, що не
відповідають законові і порушують
права власника на підставі ст.393 ЦК
України ОСОБА_2 не оскаржувалися, а
враховуючи, що суд позбавлений права
вийти за межі позовних вимог, підстав
для скасування оскаржуваного
свідоцтва про право власності на ім'я
ОСОБА_5, без оцінки законності
вказаного рішення виконкому суд не
знаходить.

Також суд вірно не визнав дійсним
договір дарування спірного
домоволодіння від 15 вересня 2010 року,
укладеного між ОСОБА_5, та ОСОБА_3, на
підставі ст.230 ЦК України, так як не
знайшов відповідних підстав, оскільки
вказана стаття не може бути
застосована у даному випадку.

Визнання недійсним правочину,
укладеного внаслідок обману, може мати
місце, якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення, і така вимога може бути
заявлена до суду однією із сторін
оспорюваного правочину. Більше того,
Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, установленого статтями 215,216
ЦК України. При встановленні наявності
речово-правових відносин, до таких
відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту.

У зобов»язальних відносинах захист
прав особи, яка вважає себе власником
майна, можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені статтею 388
ЦК України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Що ж до вимог про визнання недійсними
державних актів на право власності на
земельну ділянку, то вони також
задоволенню не підлягають з огляду на
те, що рішення сільської ради про
передачу у власність ОСОБА_5, земельних
ділянок, як єдина підстава отримання
ним у власність земельних ділянок та
які є підставою для видачі йому
державних актів ОСОБА_9, не
оскаржувалися у порядку, передбаченому
ст.155 ЗК України та є чинними.

Враховуючи викладене, суд прийшов до
правильного висновку відмовивши у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Посилання позивача на те, що ОСОБА_5,
ввів в оману виконавчий комітет
Мотижинської сільської ради
Макарівського району Київської
області та Голову Мотижинської
сільської ради Макарівського району
Київської області, внаслідок чого були
ухвалені вищевказані рішення, жодними
доказами не підтверджуються. Більше
того, як було зазначено раніше,
законність вказаних рішень не була
предметом позову ОСОБА_2

Також посилання позивача на те, що
рішенням Мотижинської сільської ради
Макарівського району Київської
області від 17 грудня 2012 року, яким були
скасовані рішення виконкому цієї ж
ради про надання дозволу на знесення
житлового будинку, на його будівництво,
а також затверджено акт введення в
експлуатацію та оформлено право
власності за ОСОБА_5, суд не враховує з
огляду на рішення Конституційного суду
України у справі за конституційним
поданням Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
(справа про скасування актів органів
місцевого самоврядування) №7-рп/2009 від
16 квітня 2009 року та норму ст.8 ЦПК
України.

З аналогічних підстав суд вірно не
приймає до уваги і рішення
Мотижинської сільської ради
Макарівського району Київської
області від 01 березня 2013 року №192-24-УІ,
яким визнано недійсним рішення цієї ж
ради від 27 квітня 2005 року про передачу у
власність ОСОБА_5, земельних ділянок
площею 0,25га., та площею 0,388га.

Що стосується вимог ОСОБА_3, за
зустрічним позовом про визнання за ним
права власності на житловий будинок
АДРЕСА_1, усунення перешкод в
користуванні належним йому майном
шляхом виселення відповідача з будинку
та зняття її з реєстрації за вказаною
адресою.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності. Такий спосіб захисту
порушених прав може бути застосований
у разі, якщо особа, яка вважає себе
власником майна, не може належним чином
реалізувати свої правомочності у
зв'язку з наявністю щодо цього права
сумнівів або претензій з боку третіх
осіб.

Судом встановлено, спірний житловий
будинок належить ОСОБА_3, на підставі
договору дарування від 15.04.2010 року.
Право власності на домоволодіння по
АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, зареєстровано 13.05.2010
року, про що свідчить відповідний витяг
про реєстрацію права на нерухоме майно.
Оскільки сумніви та претензії ОСОБА_9,
щодо спірного майна не позбавляють
ОСОБА_3, реалізувати свої правомочності
щодо нього, додаткового визнання права
власності на це майно за останнім суд
не вбачає.

Що стосується вимог останнього щодо
виселення ОСОБА_2, зі спірного будинку
та зняття її з реєстрації за вказаною
адресою, то у їх задоволенні слід також
відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір про виселення
відповідача за зустрічним позовом зі
спірного будинку суд вірно керуватися
тим, що вимоги про виселення є
категорією житлового законодавства, а
тому при розгляді справи предметом
доказування є втрата житлового права
або взагалі його відсутність з
застосуванням норм Житлового Кодексу
України.

Той факт, що позивач за зустрічним
позовом обмежився лише посиланням на
загальні норми цивільного
законодавства щодо захисту права
власності і як на підставу позову не
вказав жодної підстави для позбавлення
користування особи жилим приміщенням,
передбачено ст.ст.71,72,116,157 ЖК України.

Питання про зняття особи з
реєстраційного обліку залежить від
наявності у неї права на користування
жилим приміщенням.

Враховуючи викладене, суд прийшов до
вірного висновку, відмовивши у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Доводи апелянта в апеляційній скарзі
про необґрунтованість та ухвалення
рішення з порушенням вимог чинного
законодавства України на переконання
колегії суддів апеляційної інстанції,
не знайшли свого підтвердження і
повністю спростовуються дослідженими
належними та допустимими доказами по
справі.

За таких обставин, колегія судів,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини, дійшов
правильного висновку про відмову в
задоволенні позовів.

Оскільки рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
апеляційну скаргу і залишити рішення
суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК
України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити,
рішення Макарівського районного суду
Київської області від 04 вересня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді