Дата документу 14.07.2014
Справа № 334/957/14-ц
Провадження № 2/334/1051/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2014р. Ленінський районний суд м.
Запоріжжя у складі головуючого судді
Турбіної Т.Ф., при секретарі Нестеренко
Ю.І., розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Запоріжжя цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Державна іпотечна
установа при Кабінеті Міністрів
України, про залучення особи
солідарним боржником за кредитним
договором, стягнення сум, сплачених за
зобов'язаннями по кредитному договору,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про залучення
особи солідарним боржником за
кредитним договором, стягнення сум,
сплачених за зобов'язаннями по
кредитному договору.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що він перебував у
зареєстрованому шлюбі з
відповідачкою з 07.08.1999 року по 20.11.2009
року.

14.08.2007 року позивачем з ТОВ « Постулат»
в інтересах сім'ї було укладено
договір купівлі-продажу цінних паперів
№48, в обмін на що був укладений договір
про бронювання квартири АДРЕСА_1,
будівництво якого здійснювало ТОВ
«Постулат». Згідно квитанції №75479 від
14.08.2007 року позивачем із сімейного
бюджету внесений до ТОВ «Постулат»
первинний внесок за договором
бронювання квартири в сумі 13675,40 грн.,
16.08.2007 року позивачем в інтересах сім'ї
укладено із ТОВ «Український
промисловий банк» кредитний договір
№501-99/К-07, за умовами якого було
отримано кредит для придбання
нерухомості в сумі 51540,00 доларів США під
12% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором було укладено
іпотечний договір, згідно умов якого
предметом іпотеки є майнові права на
нерухомість, будівництво якої не
завершено, яка має наступні
характеристики: квартира квартири
АДРЕСА_1.

13.09.2007р. ним було перераховано банку в
рахунок погашення кредиту 39400,00 доларів
США, які він отримав від продажу
квартири АДРЕСА_2, яка належала йому на
праві приватної власності на підставі
свідоцтва про право на спадщину до
укладення шлюбу з відповідачкою.

30.05.2008р. на ім'я позивача було видано
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

17.07.2009р. позивач уклав з ТОВ
«Український промисловий банк»
додаткову угоду до кредитного
договору, згідно з якою сторони
погодили, що кредит надано в сумі 83100,00
грн. під 16,5% річних строком до 16.07.2034р.
для поліпшення житлових умов.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 17.07.2009р. між ТОВ
«Український промисловий банк» і
відповідачкою укладено договір поруки.

Згідно договору про відступлення права
вимоги №138/09 від 14.08.2009р. ТОВ
«Український промисловий банк»
відступив право вимоги за іпотечним
договором від 16.08.2007р. Державній
іпотечній установі при Кабінеті
Міністрів України.

29.12.2009р. шлюб між сторонами розірваний.

З часу розірвання шлюбу до
теперішнього часу позивач особисто
виконує обов'язки за кредитним
договором, заборгованості за
кредитним договором не існує, однак
кредит повністю не погашений.

З листопада 2012 року розглядалася
справа за позовом про поділ майна
подружжя, ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20.01.2014р. скасовано рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 19.06.2013р. по даній справі і залишено в
силі рішення Хортицького районного
суду м. Запоріжжя від 09.04.2013р., яким за
ОСОБА_2 визнано право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Грошові кошти, отримані від продажу
квартири АДРЕСА_2, яка належала йому на
праві приватної власності, є його
особистою власністю. На думку позивача,
при розгляді справи про поділ майна
подружжя судом касаційної інстанції
не було враховано положення ч.7 ст. 57 СК
України, яка встановлює, що якщо у
придбання майна подружжя крім спільних
коштів вкладені кошти, отримані від
реалізації особистого майна одного з
них, то при доведеності цього факту
частка у спільному майні, відповідно до
розміру внеску, є його особистою
приватною власністю. Іпотечний
кредитний договір укладався позивачем
в інтересах сім'ї, квартира АДРЕСА_1,
отримана за іпотечним кредитним
договором, використовувалась в
інтересах сім'ї.

На теперішній час ОСОБА_2 є власником ?
частини квартири, кошти за яку
сплачуються виключно позивачем, а тому
вона повинна сплатити йому половину
грошових коштів, які сплатив позивач за
кредитним договором. Із загальної суми
особистих грошових коштів, отриманих
від продажу квартири АДРЕСА_2 і
сплачених за кредитним договором, із
ОСОБА_2 належить стягнути на користь
позивача їх половину, а саме, 99485,00 грн.

Фактично, подружні відносини з
відповідачкою припинились з травня 2009
року, що не заперечувалося ОСОБА_2 За
період із травня 2009 року по січень 2014
року позивачем одноособово сплачено
особисті приватні грошові кошти за
кредит (як тіло кредиту, відсотки по
ньому) в загальній сумі 92763,09 грн., з
ОСОБА_2 підлягає стягненню ? їх частина,
що становить 46381,55 грн.

Посилаючись на положення ст.ст. 61, 65 СК
України, ст.ст. 541, 543 ЦК України, з
урахуванням того, що квартира поділена
між сторонами в рівних частках, позивач
просить стягнути з відповідачки ?
частину вищезазначених коштів,
сплачених особисто позивачем на
виконання кредитного договору, а також
визнати ОСОБА_2 солідарним боржником за
кредитним договором, дія якого
продовжується дотепер.

В судовому засіданні позивач, його
представники позов підтримали, просили
задовольнити у повному обсязі з
наведених вище підстав, а також
вирішити питання про розподіл судових
витрат.

Відповідачка, її представник проти
позову заперечували, вказуючи, що
просили відмовити у повному обсязі. В
обґрунтування заперечень послалися на
те, що вимоги про стягнення коштів, які
витрачалися в період шлюбу, в тому
числі на погашення кредиту,
безпідставні. Кошти від продажу
власної квартири в сумі 198970,00 грн.,
позивач вніс до бюджету сім'ї, тому їх
не можна вважати особистими коштами
позивача. Крім того, доказів того, що
саме ці кошти були внесені позивачем
на погашення кредиту, позивачем не
надано. Крім того, раніше позивачем не
заявлялося вимог щодо грошових коштів,
сплачених за кредитним договором,
позивач звернувся з даним позовом лише
у лютому 2014 року, тобто з пропуском
строку позовної давності, що є
підставою для відмови у позові.

Заслухавши учасників процесу,
дослідивши та оцінивши надані докази,
суд дійшов висновку, що позов підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
07.08.1999 року. Рішенням Хортицького
районного суду м. Запоріжжя від 09.11.2009
року шлюб між ними було розірвано.
23.04.2010р. ОСОБА_2 зареєструвала інший
шлюб, у зв'язку з чим змінила прізвище
ОСОБА_1 на ОСОБА_2.

Під час шлюбу, 14.08.2007 року між ОСОБА_1 і
ТОВ «Постулат» було укладено договір
купівлі-продажу цінних паперів №48,
договірна вартість цінних паперів за
цим договором становить 273499,86 грн., при
погашенні облігацій покупець має право
отримати у власність квартиру АДРЕСА_1,
будівництво якої здійснювало ТОВ
«Постулат», з подальшим укладенням
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу квартири.В цей же день
ОСОБА_1 вніс до ТОВ «Постулат»
первинний внесок за цим договором на
будівництво квартири в сумі 13675 грн.

16.08.2007 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ
«Український промисловий банк»
кредитний договір № 501-99/К-07 (кредит на
придбання нерухомості (первинний і
вторинний ринок) та кредит під заставу
нерухомості) на суму 51450,00 доларів США, в
еквіваленті 259822 грн. 50 коп., під 12%
річних, дата повернення кредиту - 15
серпня 2032р., мета кредитування - купівля
житла (а.с.20-22).

Грошові кошти ОСОБА_1 отримав 16.08.2007р.
згідно заявки на видачу готівки № 8424 і
в цей же день за платіжним дорученням №
75818 від 16.08.2007р. ОСОБА_1 перерахував
ТОВ «Постулат» 259824 грн. 46 коп.

Для забезпечення кредитних зобов'язань
ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Український
промисловий банк» іпотечний договір №
501-99/Z-07 від 16.08.2007 року. Предметом
іпотеки згідно п. 1.2 цього договору є
майнові права на нерухомість,
будівництво якої не завершено, на
квартиру АДРЕСА_1.

30.05.2008 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво
про право власності на квартиру
АДРЕСА_1, право власності оформлено та
зареєстровано на ОСОБА_1 в органах БТІ.

17.07.2009р. позивач уклав з ТОВ
«Український промисловий банк»
додатковий договір №1 про внесення
змін та доповнень до кредитного
договору, відповідно до якого сторони
змінили назву договору на «Договір про
іпотечний кредит», погодили, що
кредит надано в сумі 83100,00 грн. (залишок
заборгованості) під 16,5% річних строком
до 16.07.2034р. для поліпшення житлових умов
(а.с.26-28).

В цей же день 17.07.2009р. боржник ОСОБА_1,
поручитель ОСОБА_3 уклали з ТОВ
«Український промисловий банк»
договір поруки №501-99/Zфпор-09, за умовами
якого ОСОБА_3 поручилась за належне
виконання ОСОБА_1 зобов'язань за
кредитним договором від 16.08.2007 року
та додаткової угоди до нього (а.с.23-24).

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 на праві приватної власності
належала квартира АДРЕСА_3 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 17.01.1998р., серія ААК №
799788. Ця квартира була набута ОСОБА_1 до
шлюбу, є його особистою приватною
власністю.

13.09.2007 року на підставі договору
купівлі-продажу ОСОБА_1 продав належну
йому на праві власності квартиру,
отриману ним у спадок, за 202000,00
гривень, що підтверджується довідкою
нотаріуса № 230/01-16 від 06.11.2012р.

В день продажу належної йому на праві
особистої приватної власності
квартири, тобто 13.09.2007р., ОСОБА_1 для
виконання своїх зобов'язань за
кредитним договором №501-99/К-07 від
16.08.2007р. сплатив ТОВ «Український
промисловий банк» 39400 доларів США
(еквівалент 198970 грн.) за квитанцією № 8860
від 13.09.2007 року.

Вказані обставини встановлені
рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 09.04.2013р. у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ
майна подружжя, визнання права
власності і за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя, яке набрало законної сили
відповідно до ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05.12.2013р.

Згідно вказаної ухвали, суд касаційної
інстанції скасовуючи рішення
апеляційного суду у даній справі,
погодився з висновком суду першої
інстанції про те, що у результаті
придбання подружжям нерухомого майна
за кредитні кошти боргові зобов'язання
перед позикодавцем несуть як чоловік,
так і дружина, а не тільки той з
подружжя, хто підписав кредитний
договір, тому квартира підлягає поділу
між сторонами у рівних частках, а
вимоги щодо грошових коштів, сплачених
за кредитом, отриманим в інтересах
сім'ї, можуть бути предметом окремого
спору у разі заявлення вимог.

Після розірвання шлюбу з відповідачкою
позивач один продовжував і дотепер
продовжує сплачувати кредит
відповідно до графіку погашення
кредиту (з випередженням графіку), що
підтверджено платіжними документами,
листами Державної іпотечної установи,
з яких вбачається, що за кредитним
договором №501-99/К-07 від 16.08.2007р. кошти
надходили з платежів позичальника.

Позивачем одночасно з вимогою про
стягнення частини грошових коштів,
сплачених ним за кредитним договором,
зобов'язання за яким покладаються і на
відповідача у справі, заявлено вимогу
визнати відповідача солідарним
боржником.

Відповідно до положень ст. 541 ЦК України
солідарний обов'язок або солідарна
вимога виникають у випадках,
встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї. Зазначена норма
встановлює, що дружина та чоловік,
незалежно від припинення шлюбу мають
рівні права і обов'язки щодо спільно
нажитого майна, оскільки розірвання
шлюбу не звільняє подружжя від
зобов'язань за кредитом.

Оскільки в результаті отримання
позивачем за кредитним договором
грошових коштів та використання їх в
інтересах сім'ї на споживчі цілі
-купівлю житла, - то боргові кредитні
зобов'язання несуть як дружина, так і
чоловік, а не тільки той із подружжя,
хто підписав кредитний договір. Таким
чином, в силу закону після розірвання
шлюбу сторони у справі несуть
солідарний обов'язок по погашенню
заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, громадяни, які оформили
іпотеку і розірвали шлюб, так само, як і
під час перебування в шлюбі,
залишаються співпозичальниками і
зобов'язані нести перед банком
солідарну відповідальність за своїми
кредитними зобов'язаннями або
пропорційно отриманим від нерухомого
майна часткам.

Це є обставиною, якою обґрунтовуються
вимоги позову у спорі щодо грошових
коштів, сплачених за кредитом. Оскільки
вказані зобов'язання відповідача у
справі виникають в силу закону, вони не
потребують додаткового визнання в
судовому порядку.

Відповідно до ст. 544 ЦК України боржник,
який виконав солідарний обов'язок, має
право на зворотну вимогу (регрес) до
кожного з решти солідарних боржників у
рівній частці, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Виходячи з того, що за кожним зі сторін
у справі визнано право власності на ?
частину квартири, кредит за яку після
розірвання шлюбу сплачувався лише
позивачем, що підтверджується
матеріалами справи і не спростовується
відповідачем, вимоги позову про
стягнення з ОСОБА_2 ? частки грошових
коштів, сплачених позивачем особисто
на виконання солідарного обов'язку
після розірвання шлюбу, є
обґрунтованими.

В обґрунтування вимог позову про
стягнення ? частини грошових коштів,
які сплатив позивач з травня 2009 року в
загальній сумі 92763,09 грн., що становить
46381,55 грн., позивач посилається на те, що
фактично шлюбні стосунки між сторонами
припинені з травня 2009 року, тому
грошові кошти, які вносилися позивачем
на погашення кредиту з травня 2009 року є
його особистими коштами.

Доказів на підтвердження цього
позивачем не надано і судом не
встановлено, оскільки встановлення
факту окремого проживання не було
предметом розгляду і відповідно
предметом доказування у справі про
розірванні шлюбу. Пояснення
відповідачки, що вона виїхала зі
спірної квартири у кінці серпня 2009
року, позивачем не спростовувалися.
Також з рішення суду про розірвання
шлюбу вбачається, що судом надавався
сторонам строк для примирення за
клопотанням ОСОБА_1 Рішення про
розірвання шлюбу набрало законної сили
20.11.2009 року, шлюб між сторонами
розірваний з часу оформлення
розірвання шлюбу в органах РАГС, тобто
з 29.12.2009р., що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу серія
НОМЕР_1 (а.с.25).

Згідно наданого розрахунку, який
підтверджується платіжними
документами, і не заперечується
відповідачем, після розірвання шлюбу
позивачем за період з січня 2010 року по
січень 2014 року сплачено на виконання
зобов'язань за кредитним договором
82646,11 грн.

З урахуванням викладеного, з
відповідача підлягає стягненню ?
частка від вказаної суми, що становить
41323,05 грн.

В обґрунтування вимог позову про
стягнення з відповідачки ? частини
грошових коштів, внесених позивачем на
погашення кредиту, отриманих ним від
продажу квартири, яка була його
особистою власністю, позивач
посилається на те, що ці обставини не
заперечувалися відповідачкою у даній
справі і при розгляді позову про поділ
майна подружжя.

На підставі частин 1, 3 статті 61 ЦПК
України обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню;
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Зі змісту заперечень відповідачки
проти позову вбачається, що нею не
визнається внесення позивачем
особистих коштів від продажу власної
квартири на погашення кредиту, з
посиланням на відсутність доказів
цього.

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 09.04.2013р, яким вирішено
спір про поділ майна подружжя, вказана
обставина також не встановлена, а лише
зазначено, що ОСОБА_1 в день продажу
квартири, яка належала йому особисто,
сплатив ТОВ «Український промисловий
банк» 39400,00 доларів США на виконання
своїх зобов'язань за кредитним
договором. Не встановлено таких
обставин і ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України від
05.12.2013р. у даній справі.

Таким чином, вимоги позову в частині
стягнення ? частини від суми грошових
коштів, отриманих позивачем від
продажу особистого приватного майна,
що становить 99485,00 грн., задоволенню не
підлягають у зв'язку з
необґрунтованістю.

З урахуванням встановлених судом
обставин справи, в тому числі щодо
вирішення спору між сторонами про
поділ майна подружжя, заява
відповідачки про застосування
позовної давності до заявлених вимог є
необґрунтованою і задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідачки на користь позивача
підлягають стягненню судові витрати,
які поніс позивач по оплаті судового
збору, пропорційно до задоволеної
частини вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213-215, 218 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
41323,05 грн. В іншій частині позову
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати на оплату судового
збору у сумі 413,23 грн.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
шляхом подання через суд першої
інстанції апеляційної скарги
протягом десяти днів після
проголошення рішення суду. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
Турбіна Т. Ф.