Справа № 464/429/10
Головуючий у 1 інстанції: Борейко С.В.
Провадження № 22-ц/783/4676/14
Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого судді Савуляка
Р.В.,

суддів: Бермеса І.В.,
Мусіної Т.Г.,

за участі секретаря:
Азенко М.В.

з участю: ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 23 травня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до товариства з обмеженою
відповідальністю "Львівські автобусні
заводи" про стягнення заборгованої
заробітної плати в зв'язку з простоєм
не з вини працівника, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2009 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом у якому на
підставі ст.113 КЗпП України, ст.22 Закону
України «Про оплату праці» просив
стягнути з відповідача на його користь
заборгованість із заробітної плати за
час простою не з його вини за період з
грудня 2008 року по вересень 2009 року в
сумі 10 988,96 гривень (а.с.2).

Оскаржуваним заочним рішенням
Сихівського районного суду м. Львова
від 23 травня 2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_2 до товариства з
обмеженою відповідальністю "Львівські
автобусні заводи" про стягнення
заборгованої заробітної плати в
зв'язку з простоєм не з вини працівника
відмовлено.

Заочне рішення суду оскаржив позивач
ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те,
що судом не взято до уваги рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 07.05.2012 року, залишене без змін
ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 23.05.2013 року, згідно якого
накази, відповідно до яких
адміністрація товариства змінила
істотні умови праці працівників,
визнано незаконними та скасовано. Тому,
починаючи з 23.05.2013 (дата вступу рішення
від 07.05.2013 року Сихівського районного м.
Львова в законну силу) накази, на
підставі яких було проведено
розрахунок двох третин зарплати за
період січень-вересень 2009 року, були
скасовані і оспорювати їх не було
потреби. Вважає, що в оскаржуваному
рішенні зроблено помилковий висновок
стосовно відсутності доказів простою
та змін умов праці у порушення норми,
передбаченої ст. 32 КЗпП України.

Просить заочне рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 23 травня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на
підтримання апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення у межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а заочне
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 23 травня 2014 року скасуванню
на підставі п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України з
ухваленням нового рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов
висновку, що накази директора ТзОВ
«Львівські автобусні заводи», на
підставі яких було проведено
розрахунок двох третин зарплати
позивачу за час простою не з вини
працівника з 12 грудня 2008р. по 30 вересня
2009 року, надалі залишаються чинним, та
позивачем не оспорені. Відтак,
відсутні докази простою за вказаний
період та змін умов праці у порушення
норми передбаченої ст.32 КЗпП України

З таким висновком суду погодитися не
можна виходячи із наступних підстав.

Згідно ст.32 КЗпП України про зміну
істотних умов праці - систем та
розмірів оплати праці, пільг, режиму
роботи, встановлення або скасування
неповного робочого часу, суміщення
професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших-працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці.

Відповідно до ст.34 КЗпП України
простоєм вважається призупинення
роботи, викликане відсутністю
організаційних або технічних умов,
необхідних для виконання роботи,
невідворотною силою або іншими
обставинами.

Відповідно до положень ст.113 КЗпП
України, час простою не з вини
працівника оплачується з розрахунку не
нижче від двох третин тарифної ставки
встановленого працівникові розряду
(окладу).

Як зазначено у п.31 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
відповідно до статей 21,22 Закону України
«Про оплату праці», роботодавець не
може в односторонньому порядку
приймати рішення з питань оплати праці,
які погіршують умови, встановлені
законодавством, угодами і колективним
договором. Розмір заробітної плати за
працю за працю може бути нижчим за
встановлений трудовим договором та
мінімальний розмір заробітної плати
тільки в разі невиконання норм
виробітку, виготовлення продукції, що
виявилось браком, та з інших
передбачених чинним законодавством
причин, які мали місце з вини
працівника.

Відповідно до п.4.9 колективного
договору ТзОВ «Львівські автобусні
заводи» на 2008-2009р. схваленого на
конференції трудового колективу
підприємства 30.01.2008 року і
зареєстрованого Управлінням економіки
департаменту економічної політики
Львівської міської ради 14.02.2008 року за
№39, у разі виробничої необхідності
адміністрація підприємства має право
при погодженні з профкомом
організувати роботу на підприємстві з
іншим режимом праці, ніж передбачено
виробничим графіком, дотримуючись
вимог чинного законодавства.

Відповідно до п.5.1.4 колективного
договору, адміністрація підприємства
зобов»язується змінювати режим
робочого часу, робочої зміни та тижня
тільки у встановленому законодавством
порядку, попередньо погодивши його із
профспілковим комітетом. Згідно п.5.1.6
Договору, адміністрація підприємства
зобов»язується не допускати
встановлення робочого часу менше, ніж 32
години на тиждень.

Судом та матеріалами справи
установлено, що ОСОБА_2 працював на ТзОВ
«Львівські автобусні заводи» з 1989 по 2010
рік.

Відповідач з 12 грудня 2008 року в
порушення ст.32 КЗпП України та п.п.4.9,
5.1.4, 5.1.6 Колективного договору, в
односторонньому порядку без згоди
позивача та згоди профспілки до якої
він належав, змінив умови праці та
встановив графік роботи, за яким
припинив п»ятиденний робочий тиждень і
припинив виплату заробітної плати.

Заочним рішенням Сихівського
районного суду м. Львова від 07 травня 2012
року скасовані накази директора ТзОВ
«Львівські автобусні заводи» про зміну
істотних умов праці на підприємстві,
від: 02.02.2009р.№3/1, 23.02.2009р.№9, 01.03.2009р.№11,
10.03.2009р.№18, 13.03.2009р.№19, 15.03.2009р.№20,
20.03.2009р.№21, 20.0.2009р.№23/1, 24.03.2009р.№25,
25.03.2009р.№26, 27.03.2009р.№28, 30.04.2009р.№39, як
такі що винесені оскільки такі
винесені з порушенням трудового
законодавства.

Крім того, Територіальною Державною
інспекцією праці у Львівській області
у 2010 році було проведено перевірку
стану додержання законодавства про
працю на ТзОВ «Львівські автобусні
заводи», за результатами якої було
виявлено порушення адміністрацією
вимог ч.3 ст.32 КЗпП України, зокрема, про
запровадження та скасування неповного
робочого часу не повідомлялися
працівники Товариства за два місяці до
запровадження таких змін.

Також Інспекцією встановлено, що
первинних документів, як-от: наказів
про відпустку без збереження
заробітної плати, наказів та інших
документів, які свідчать про
оформлення простою та інших наказів,
які б підтверджували правомірність не
залучення працівників до роботи
адміністрацією ТзОВ «Львівські
автобусні заводи» не представлено. З
дослідження відомостей нарахування та
виплати заробітної плати встановлено,
що працівникам за ці дні оплата праці
не проводилася, що є порушенням ч.1 ст.113
КЗпП України.

Системний аналіз зазначених доказів
дає підстави для висновку про те, що з 12
грудня 2008 року на ТзОВ «Львівські
автобусні заводи» в порушення вимог
трудового законодавства (ст.32 КЗпП
України) та умов колективного
договору(п.п.4.9, 5.1.4, 5.1.6), відбулася зміна
істотних умов праці не у зв»язку зі
зміною в організації виробництва і
праці на підприємстві, а саме,
призупинення роботи, викликане
відсутністю організаційних або
технічних умов, необхідних для її
виконання, що є простоєм.

Відтак, висновок суду першої інстанції
про відсутність правових підстав для
відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 є
необґрунтованим та безпідставним.

З урахуванням того, що до 12 грудня 2008
року ТзОВ «Львівські автобусні заводи»
працювало у звичному режимі, а відтак
мала нараховуватися заробітна
відповідно до вимог трудового
законодавства, то задоволенню
підлягають вимоги позивача про
стягнення заробітної плати за
вимушений простій (ст.113 КЗпП України)
за період з 01 січня 2009 року по 30 вересня
2009 року.

З тих підстав апеляційна скарга ОСОБА_2
підлягає частковому задоволенню
заочне рішення Сихівського районного
суду м. Львова від 23 травня 2014 року
скасуванню з ухваленням нового рішення
по суті вимог.

Керуючись ст.303,п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309,
ст.313, ч.2 ст.314, ст..ст.316,317,319 ЦПК України,
колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 23 травня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ТзОВ «Львівські автобусні
заводи» на користь ОСОБА_2
заборгованість із заробітної плати за
час простою не з вини працівника період
з 01 січня 2009 року по 30 вересня 2009 року в
сумі 10220 (десять тисяч двісті двадцять)
гривень 84 копійок, а в решті вимог
відмовити.

Стягнути з ТзОВ «Львівські автобусні
заводи» 272 (двісті сімдесят дві гривні)
80 копійок судового збору в дохід
держави.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий :
Савуляк Р.В.

Судді:
Бермес І.В.

Мусіна Т.Г.