Справа № 464/3393/14-ц
пр.№ 2/464/1000/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.07.2014
м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого Тімченко О.В.

за участі секретаря судового засідання
Макар Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Сихівського районного
відділу Головного управління
Державної міграційної служби України у
Львівській області про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житлом, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом, в якому просить: визнати
відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив
право на користування квартирою
АДРЕСА_1; визнати відповідача ОСОБА_3
такою, що втратила право на
користування квартирою АДРЕСА_1;
зобов'язати Сихівський районний відділ
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області зняти ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за
адресою: квартира АДРЕСА_1. В
обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що на підставі
договору дарування квартири від 03.11.2004
р., зареєстрованого в реєстрі за №2693,
набула право власності на квартиру
АДРЕСА_1. Анлогічні дані вміщені у
витязі про реєстрацію права влансоті
на нерухоме майно №5674642 від 02.12.2004 р.,
виданому Львівським обласним
комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки.
Відповідно до довідки з місця
проживання про склад сім*ї і прописки
№1036 від 02.04.2014 р., виданої ЛКП «Дністер»
в квартирі позивача зареєстровані
відповідачі. 02.04.2014 р. комісія в складі
майстрів ЛКП «Дністер» ОСОБА_4, ОСОБА_5 з
виходом на адресу: АДРЕСА_1 склали акт
про те, що відповідачі за вказаною
адресою зареєстровані, але з 2004 р. не
проживають. Копія акта засвідчена
підписами сусідів із квартири АДРЕСА_2
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Вважає, що відповідачі
повинні бути позбавлені права на
користування спірною квартирою та
зняті з реєстраційного обліку за
вказаною адресою, оскільки вони не є
власниками квартири, не є родичами
позивачки в розумінні ст.64 ЖК України
та не мають жодного
правовстановлюючого документа, що
надавав би їм право проживати в
квартирі та користуватися приватною
власністю позивачки.

У судове засідання позивачка та її
представник не з'явилися; представник
позивача подав суду заяву, в якій
просить розглядати справу у його
відсутності та позов підтримує, не
заперечує проти винесення заочного
рішення по справі.

Відповідачі в судове засідання не
з'явилися, хоча належним чином в
порядку ст.ст.75-76 ЦПК України
повідомлялися про час та місце
розгляду справи. Зі згоди представника
позивача, суд у відповідності до вимог
ст.224 ЦПК України вважає за можливе
заслухати справу у відсутності
відповідачів в порядку заочного
розгляду на підставі наявних у ній
матеріалів.

У зв'язку із неявкою в судове засідання
осіб, які беруть участь у справі,
фіксування судового засідання
технічними засобами не здійснюється
згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та
з'ясувавши її дійсні обставини, суд
приходить до наступного висновку.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з
03.12.1997 р. були зареєстровані у АДРЕСА_1.

Згідно з нотаріально посвідченим
договором дарування від 03.11.2004 р.
позивачка ОСОБА_1 прийняла в дар від
ОСОБА_8 спірну квартиру; витяг про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно виданий Львівським обласним
державним комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки
02.12.2004 р.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачка є новим власником спірної
квартири та набула право приватної
власності на спірну квартиру на
законних підставах, оскільки
відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону, або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Як вбачається з актів житлового
органу, відповідачі з 2004 р. (10 р.) не
проживають у спірній квартирі.

Відповідно до положень ч.1 ст.156 ЖК
України та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням в обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником. Аналіз
змісту вказаних правових норм свідчить
про те, що право члена сім'ї власника
будинку (квартири) користуватися цим
житлом існує лише за наявності у
власника права приватної власності на
це майно. Із зазначеного слід дійти
висновку, що виникнення права членів
сім'ї власника будинку (квартири) на
користування цим будинком та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку права власності на
цей будинок, а відтак, припинення права
власності особи на будинок припиняє
право членів її сім'ї на користування
цим будинком.

Права власника жилого будинку,
квартири, визначені ст.383 ЦК України та
ст.150 ЖК України, передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом. Гарантуючи
захист права власності, закон надає
власнику право вимагати усунення
будь-яких порушень його права хоч би ці
порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння.

Аналізуючи наведені вище норми закону
та обставини справи, суд прийшов
висновку, що відповідно з положеннями
ст. 64 ЖК України відповідачі не є
членами сім'ї позивачки та після зміни
власника спірної квартири не набули
самостійного права на житло з підстав,
передбачених законом (найм, оренда,
вселення наймачем чи на підставі
ордера тощо (ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64
ЖК України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику права вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст.16, 386, 391 ЦК України.

Таким чином, позовні вимоги
позивачки про визнання відповідачів
такими, що втратили право користування
спірним житловим приміщенням є
підставними та обґрунтованими, і суд
приходить до висновку про необхідність
задоволення позову в цій частині.

Щодо вимоги позивача про зняття з
реєстрації відповідачів у спірній
квартирі, то така є безпідставною,
виходячи з наступного.

За положеннями ст.ст.15, 16 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспоренння та має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Статтею же 3 ЦПК
України закріплено, що кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Порядок та умови зняття з реєстрації
місця проживання визначені у ст.7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», якою
безпосередньо передбачено, що зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється на підставі: заяви особи
або її представника; судового рішення,
яке набрало законної сили, про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або право користування
житловим приміщенням, про виселення,
про визнання особи безвісно відсутньою
або оголошення її померлою; свідоцтва
про смерть; паспорта або паспортного
документа, що надійшов з органу
державної реєстрації актів цивільного
стану, або документа про смерть,
виданого компетентним органом
іноземної держави, легалізованого в
установленому порядку; інших
документів, які свідчать про
припинення: підстав для перебування на
території України іноземців та осіб
без громадянства; підстав для
проживання або перебування особи у
спеціалізованій соціальній установі,
закладі соціального обслуговування та
соціального захисту; підстав на право
користування житловим приміщенням.

Таким чином, ні позивачем у поданому
позові з доданими матеріалами, ні його
представником не доведено, що при
визнанні відповідачів такими, що
втратили право користування спірним
житловим приміщенням, що в свою чергу є
підставою для зняття з реєстрації
місця проживання, порушуються чи
будуть порушені права позивача, а дана
вимога є передчасною. Крім того, суд
враховує ту обставину, що згідно із
відомостями адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС, УДМС України у
Львівській області від 11.04.2014 р.
зареєстроване місце проживання
відповідача ОСОБА_2 по Львівській
області не значиться.

Відтак, вимога про зняття відповідачів
з реєстрації, заявлена до Сихівського
районного відділу Головного
управління Державної міграційної
служби України у Львівській області, не
підлягає до задоволення.

З огляду на наведені обставини, позов
підлягає до частокового задоволення.

Розподіляючи судові витрати при
частковому задоволенні позову, з
врахуванням вимог ст.88 ЦПК України, з
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
користь позивачки підлягає стягненню
по 243,60 грн. судового збору з кожного,
сплачених позивачкою при подачі позову
до суду що підтверджується наявними в
справі квитанціями.

На підставі ст.150, 156 ЖК України, ст.ст.15,
16, 328, 383, 391, 405 ЦК України, ст.7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» та керуючись ст.ст.3, 10, 60, 212-215,
224-226 ЦПК України, с у д, -

в и р і ш и в:

позов задоволити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право
на користування квартирою АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право
на користування квартирою АДРЕСА_1

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 243,60 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 243,60
грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційної скарги ДО
апеляційного суду Львівської області
через суд першої інстанції протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути переглянуте за
заявою відповідача до суду першої
інстанції, поданою протягом десяти
днів з дня отримання його копії.

Головуючий