Справа № 370/2366/13-ц Головуючий у І
інстанції Тандир О.В.Провадження №
22-ц/780/2864/14 Доповідач у 2
інстанції БілоконьКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

14 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого - судді Білоконь О.В.,

суддів: Савченка С.І., Поліщука М.А.,

при секретарі Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Макарівського районного
суду Київської областівід 14 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа Управління
Держземагенства України у
Макарівському районі Київської
області про визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку ,-

встановила:

У жовтні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з вказаним позовом до
ОСОБА_1, посилаючись на те, що сторони є
власниками земельних ділянок площею
0,1525 га кожна, які розташовані по
АДРЕСА_1 та отримані ними в порядку
спадкування після смерті матері.

На підставі свідоцтва про право на
спадщину від 21 лютого 1998 року позивач у
2002 році отримав державний акт про
право власності на вказану земельну
ділянку серії 1-КВ № 067225, однак не може
отримати на неї кадастровий номер
через взаємне перекриття із земельною
ділянкою відповідача, право власності
на яку посвідчено державним актом
серії ЯЖ № 204720.

Позивач просив визнати незаконним та
скасувати вказаний державний акт та
скасувати запис про державну
реєстрацію права власності ОСОБА_1 на
вказану земельну ділянку.

У січні 2014 року позивач подав заяву про
зміну підстав позову, в якій просив
задовольнити позовні вимоги з тих
підстав, що при складанні технічної
документації із землеустрою щодо
виготовлення державного акту на право
власності на земельну ділянку на ім»я
відповідача ОСОБА_1 не відновлювались
межі земельної ділянки за попередньою
технічною документацією, межі
новосформованої земельної ділянки
відповідача не переносилися в натуру
(на місцевість), що призвело до
порушення прав позивача як суміжного
землекористувача.

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 14 березня 2014
року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано
державний акт серії ЯЖ № 204720 на право
власності на земельну ділянку площею
0,1525 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських споруд, по АДРЕСА_1,
кадастровий номер :01:004:0065,
зареєстрований у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю за № 75.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права
при його ухваленні, ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову
та ухвалити в цій частині нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог.

В обґрунтування апеляційної
скарги зазначає, що земельна ділянка
позивача не була винесена в натуру, їй
не присвоєно кадастровий номер, тому
зробити висновок про взаємне
накладення спірних земельних ділянок
неможливо.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив із того, що право позивача як
землекористувача порушено
накладенням на неї земельної ділянки
відповідача, тому підлягає відновленню
шляхом визнання недійсним державного
акту відповідача.

Колегія суддів із вказаними
висновками не погоджується, оскільки
вони суперчать обставинам справи та
вимогам закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, не
заборонених законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 356 ЦК України
власність двох або більше осіб із
визначенням часток кожного із них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Відповідно до положень ст. 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.
Згідно частини третьої статті 358 ЦК
України кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Відповідно до положень ст.ст.364, 367 ЦК
України передбачене право
співвласника на поділ або на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
частковій власності; договір про поділ
або виділ у натурі частки з нерухомого
спільного майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно з вимогами ч.1, ч. 4 ст. 88 ЗК
України володіння, користування та
розпорядження земельною ділянкою, яка
перебуває в спільній частковій
власності, здійснюються за згодою всіх
співвласників згідно з договором, у
разі недосягнення згоди - у судовомку
порядку. Учасник спільної часткової
власності на земельну ділянку має
право на отримання в його володіння,
користування частини спільної
земельної ділянки, що відповідає
розміру належної йому частки.

Відповідно до п.18 Постанови Верховного
Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» вирішуючи спори про
право власності на земельну ділянку,
суди мають виходити з того, що у
випадках, передбачених статтями 86 - 89
ЗК, володіння, користування та
розпорядження земельною ділянкою, яка
перебуває в спільній частковій
власності, здійснюються за згодою всіх
співвласників згідно з договором, у
разі недосягнення згоди - за рішенням
суду. Учасник спільної часткової
власності має право вимагати виділення
належної йому частки зі складу
земельної ділянки (у тому числі й разом
з іншими учасниками, які цього
вимагають) або виплати рештою
учасників грошової компенсації за цю
частку при неможливості її виділення
та отримання в його володіння,
користування частини спільної
земельної ділянки, що відповідає
розміру його частки.

Відповідно до державного акту про
право власності на землю серії КВ 0055,
ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, була
власником земельної ділянки розміром
0,305 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських споруд, по АДРЕСА_1, яку
вона заповідала у рівним частинах
своїм синам - позивачу ОСОБА_2 та
відповідачу ОСОБА_1 (а.с.8, 54,55).

Відповідно до свідоцтв про право
на спадщину за заповітом від 21 лютого
1998 року позивач ОСОБА_2 успадкував
після смерті своєї матері ОСОБА_3 ?
частину земельної ділянки розміром 0,305
га для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських споруд,
по АДРЕСА_1 (а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 1 квітня 1998
року відповідач ОСОБА_1 успадкував
після смерті своєї матері ОСОБА_3 ?
частину земельної ділянки розміром 0,305
га для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських споруд,
по АДРЕСА_1 (а.с.52).

Сторони не реалізували відповідно до
вимог закону своє право як
співвласника на поділ або на виділ у
натурі частки із вказаної земельної
діялнки, що є у спільній частковій
власності сторін, оскільки матеріали
справи не містять даних, що сторони
виділили в натурі свою частку зі
спільного майна за рішенням суду або
уклали між собою нотаріально
посвідчені угоди про поділ або виділ у
натурі частки із вказаної земельної
ділянки, земельної ділянки розміром 0,305
га для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських споруд,
по АДРЕСА_1, що є у спільній частковій
власності сторін у справі.

Разом з тим, позивач ОСОБА_2, на
підставі свідоцтв про право на
спадщину за заповітом від 21 лютого 1998
року, яке є правовою підставою для
видачі державного акту на ? частину
спірної земельної ділянки розміром 0,305
га, у 2002 році отримав державний акт
серії 1-КВ № 067225 про право власності на
вказану земельну ділянку розміром 0,1525
га. При цьому із плану зовнішніх меж
земельної ділянки вбачається, що
розмір та конфігурація земельної
ділянки змінилась по зрівнянню із
площею та конфігурацією їх земельної
ділянки, яка належала спадкодавцю
ОСОБА_3 ( а.с.6,54).

Відповідач ОСОБА_1, на підставі
свідоцтв про право на спадщину за
заповітом від 1 квітня 1998 року, яке є
правовою підставою для видачі йому
державного акту на ? частину спірної
земельної ділянки розміром 0,305 га, у 2008
році отримав державний акт серії ЯЖ №
204720 про право власності на вказану
земельну ділянку розміром 0,1525 га. Із
плану зовнішніх меж земельної ділянки
вбачається, що розмір та конфігурація
земельної ділянки змінились по
зрівнянню із площею та конфігурацією
їх земельної ділянки, яка належала
спадкодавцю ОСОБА_3 ( а.с.7,54).

Отже, правовою підставою набуття
сторонами права власності на спірну
земельну ділянку в порядку спадкування
є свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від від 21 лютого 1998 року, та
від 1 квітня 1998 року, однак сторони
отримали державні акти на право
власності на окремі, поділені в натурі
земельні ділянки всупереч визначеної
законом підстави - свідоцтва про право
на спадшину за заповітом, з іншими
даними щодо розміру та конфігурації
земельної ділянки, які були визначені у
державному акті серії КВ 0055, виданного
на ім»я ОСОБА_3

Оскільки матеріали справи не містять
даних про поділ в натурі відповідно до
вимог законодавства земельної ділянки,
яка перебуває у спільній частковій
власності сторін, відповідно, відсутні
дані про межі тієї частини спірної
земельної ділянки, яка належить
позивачу.

За таких обставин, висновок суду першої
інстанції про те, що межі земельної
ділянки позивача порушено внаслідок
накладення земельної ділянки
відповідача на земельну ділянку
позивача і це право підлягає захисту
шляхом визнання недійсним державного
акут на ім»я ОСОБА_1 є хибним, він не
ґрунтується на вимогах закону та
матеріалах справи, тому рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового про відмову у позові з таких
міркувань.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України
судовому захисту підлягають цивільні
права особи у разі їх порушення,
невизнання або оспорювання у спосіб,
встановлений законом або договором.

За статтею 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 155 ЗК України у
разі видання органом виконавчої влади
або органом місцевого самоврядування
акта, яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Отже, позивач не надав суду
переконливих доказів про те, що на
спірну земельну ділянку площею 0,305 га
припинилось право спільної часткової
власності з відповідачем і у позивача
виникло право особистої приватної
власності на земельну ділянку площею
0,1525 га з іншими межами, ніж у земельної
ділянки спадкодавця і ці межі якої
порушуються у зв»язку з накладенням на
його земельну ділянку земельної
ділянки відповідача.

Також позивачем не доведено, що видачею
державного акту на ім.»я відповідача
порушуються його права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною позивачу
земельною ділянкою, тому на думку
колегії суддів, у задоволенні позовної
вимоги про визнання недійсним
державного акту відповідача слід
відмовити за її недоведеністю.

Разом з тим рішення суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про скасування державної реєстрації
права власності за державним актом
відповідача є законним і
обґрунтованим, тому не може бути
скасованим.

На підставі ст. 88 ЦПК України з позивача
на користь відповідача підлягають
стягненню документально підтверджені
судові витрати по сплаті судового
збору за подачу апеляційної скарги у
розмірі 121 грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду
Київської області від 14 березня 2014 року
скасувати у частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити в цій
частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа Управління
Держземагенства України у
Макарівському районі Київської
області про визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку - відмовити.

В решті рішення Макарівського
районного суду Київської області від 14
березня 2014 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати у розмірі 121 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді