Ухвала

іменем україни

23 липня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Наумчука М.І.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - приватне акціонерне
товариство «Автодім «Сімферополь»
(далі - ПАТ «Автодім «Сімферополь»), про
визнання права власності на спільно
нажите майно, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 27
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду в вищезазначеним позовом,
мотивуючи свої вимоги тим, що з 1 серпня
1987 року по 14 вересня 2010 перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
Під час шлюбу подружжям було придбано
автомобіль Mercedes-Benz, 2003 року випуску,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
а також були придбані акції ПАТ
«Автодім «Сімферополь» у кількості 1040
штук на суму 104 000 грн. Посилаючись на
зазначені обставини, просила суд
визнати спільним сумісним майном
зареєстровані на ім'я ОСОБА_4
автомобіль Mercedes-Benz та 1040 штук
акцій ПАТ «Автодім «Сімферополь» та
визнати за нею право власності на Ѕ
частину зазначеного майна.

Рішенням Центрального районного суду
м. Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 10 жовтня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано автомобіль Mercedes-Benz, 2003 року
випуску, спільною сумісною власністю
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
частину автомобіля Mercedes-Benz, 2003 року
випуску.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 27
листопада 2013 року апеляційну скаргу
ОСОБА_3 задоволено частково, апеляційну
скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення суду
першої інстанції скасовано та ухвалено
нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
передати справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції, мотивуючи
свою вимогу порушенням апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справ судом першої інстанції, за
результатами якого апеляційний суд
ухвалює рішення або постановляє ухвалу
за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього
Кодексу.

За змістом рішення суду апеляційної
інстанції повинно відповідати вимогам
ст. 316 ЦПК України.

Зокрема, у ньому повинні бути зазначені
мотиви зміни рішення, скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення; встановлені
судом першої інстанції та не оспорені
обставини, а також обставини,
встановлені апеляційним судом, і
визначені відповідно до них
правовідносини; чи були і ким порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси, за захистом яких особа
звернулася до суду; назви, статті, її
частини, абзацу, пункту, підпункту
закону, на підставі якого вирішено
справу, а також процесуального закону,
яким суд керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам закону
рішення суду апеляційної інстанції не
відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
доведеності факту спільного
проживання однією сім'єю у період
зареєстрованого шлюбу з 1 серпня 1987
року по 14 вересня 2010 року та
придбання подружжям на спільні кошти
спірного автомобіля.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині визнання за позивачем права
власності на спірні акції, суд першої
інстанції виходив із того, що зазначені
акції хоча і є спільною сумісною
власністю, однак вони є неподільними, а
оскільки позивачкою вимог про поділ
майна не заявлено, підстави для
задоволення позову в цій частині
відсутні.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивачем
не доведено факту сумісного проживання
у період з 2003 року по 2006 рік, у зв'язку з
чим спірне майно не може бути визнано
таким, що придбане подружжям у період
шлюбу.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов їх із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами установлено, що сторони
знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 1
серпня 1987 року по 14 вересня 2010 року.

У квітні 2004 року на ім'я ОСОБА_4 придбано
автомобіль Mercedes-Benz, 2003 року випуску.

Як вбачається з позовної заяви, у 1999
році відповідачем створено ЗАТ
«Автодім «Сімферополь» та придбані
акції у кількості 1040 штук.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд
дійшов висновку, що відповідачем були
придбані акції ПАТ «Автодім
«Сімферополь» випуску від 7 грудня 2010
року, тобто після припинення шлюбних
відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч.
1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України
(далі - КпШС України), чинного на час
придбання, як вважала позивач, іменних
акцій, майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Майно, яке належало кожному
з подружжя до одруження, а також
одержане ним під час шлюбу в дар або в
порядку успадкування, є власністю
кожного з них. Якщо майно, яке було
власністю одного з подружжя, за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
цінності внаслідок трудових або
грошових затрат другого подружжя або
їх обох, воно може бути визнане судом
спільною сумісною власністю подружжя.
В разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Аналогічні положення закріплені і в ст.
60 СК України, який діяв на час придбання
спірного автомобіля.

Отже, указаною нормою права
передбачено презумпцію віднесення
придбаного за час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.
У такому разі позивач звільняється від
доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а відповідач, якщо заперечує
проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК
України має довести протилежне
(спростувати матеріально-правову
презумпцію).

Проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316
ЦПК України апеляційний суд на
зазначене уваги не звернув, не
встановив фактичні обставини справи,
не застосував до спірних правовідносин
закон, який діяв на час їх виникнення, а
саме - положення КпШС України, всупереч
положенням норм матеріального права
про презумпцію спільності майна,
набутого подружжям за час шлюбу, поклав
на позивача обов'язок доведення цієї
обставини, хоча в силу ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60
ЦПК України саме на відповідача
покладається обов'язок доведення
обставин, на які він посилається як на
підставу своїх заперечень щодо
придбання спірного майна у шлюбі.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підтвердження доводів щодо придбання
спірних акцій у 1999 році, тобто за час
шлюбу, позивачкою було заявлено
клопотання про витребування від
депозитарія відповідних відомостей.
Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції усупереч вимогам
ч. 1 ст. 137 ЦПК України залишив поза
увагою зазначене клопотання позивача,
порушивши принцип рівних можливостей
сторін у процесі, гарантований ст. 10 ЦПК
України та ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод.

Відмовляючи у задоволенні позову у
зв'язку з тим, що сторони на момент
придбання спірного майна не проживали
однією сім'єю, апеляційний суд не
встановив та у своєму рішенні не
зазначив, коли сторони фактично
припинили шлюбні відносини, натомість
зазначивши, що з 2003 року відповідач
знявся з реєстрації за місцем
проживання позивача.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 27
листопада 2013 року, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. МартинюкГоловуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева М.І.
Наумчук В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін