АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
22-ц/796/7017/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Новак А.В. Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Білич І.М.
15 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого судді:
Суддів:
Кулікової С.В, Поліщук Н.В.
представників відповідача
Главнік В.В., Архипова В.О.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4 та
Публічного акціонерного товариства
«Асфальтобетонний завод «АБ
Столичний» на рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 1 квітня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_4 до Публічного акціонерного
товариства «Асфальтобетонний завод
«АБ Столичний», третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - ОСОБА_7 про збільшення
розміру відшкодування шкоди завданої
каліцтвом та стягнення суми
санаторно-курортної путівки.
в с т а н о в и л а :
Позивач звертаючись до суду з вказаним
позовом, мотивуючи свої вимоги, тим що
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, яка мала місце 17 липня 1985 року,
він отримав другу групу інвалідності, з
вини працівника ПАТ «Асфальтобетонний
завод «АБ Столичний», що становило 75%
втрати працездатності. Рішенням
Харківського районного суду м. Києва
від 23 липня 1996 року йому було
присуджено отримувати з підприємства -
відповідача суми щомісячного
грошового відшкодування у розмірі 8 525
000 карбованців, які перераховано у
гривні - 82 гривні 25 копійок. На думку
позивача розмір відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом підлягає
відповідному збільшенню з підстав
збільшення розміру мінімальної
заробітної плати. Крім цього
відповідачем було безпідставно
відмовлено у задоволенні його вимоги
про відшкодування вартості путівки на
санаторно-курортне лікування, так як
вважали, що таку компенсацію повинен
відшкодовувати Фонд соціального
Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 1 квітня 2014 року позов
було задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «Асфальтобетонний завод
«АБ Столичний» на користь ОСОБА_4 12 144
гривні.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «Асфальтобетонний завод
«АБ Столичний» на користь держави 229,40
гривень судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивач та відповідач подали
апеляційні скарги.

ОСОБА_4 у поданій апеляційній скарзі
ставив питання про скасування рішення
суду та постановлення нового про
задоволення позову у повному обсязі.

Представник «АБ Столичний»
звертаючись зі скаргою ставив питання
про зміну рішення суду та відмову у
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення з товариства на користь
ОСОБА_4 відшкодування у розмірі - 12 144
гривень.

При цьому апелянти вказували, що судом
першої інстанції були порушені норми
матеріального та процесуального права.

Вислухавши доповідь судді -доповідача,
вислухавши пояснення сторін які
з'явилися у судове засідання, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає
частковому задоволенню, а апеляційна
скарга ПАТ „ асфальтобетонний завод
„АБ Столичний" підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено,
що на підставі рішення Харківського
районного суду м. Києва від 23 липня 1996
року та виконавчого листа № 2-225
виданого 06 серпня 1996 року ОСОБА_4
щомісячно, починаючи з квітня 1996 року
сплачувалося 8525000 карбованців
втраченого заробітку (сума щомісячного
відшкодування шкоди), що в перерахунку
в українську гривню згідно Указу
Президента України про грошову реформу
в Україні від 25 серпня 1996 року за № 762/96
та Постанови Кабінету Міністрів
України від 26 серпня 1996 року за № 1002
становить 85 гривень 25 копійок.

Звертаючись до суду з позовом позивач
вказував на те, що в 2011 році він
звертався до відповідача з заявою про
збільшення розміру присудженого йому
відшкодування шкоди у зв'язку з
підвищенням мінімальної заробітної
плати. Однак, розмір який було
визначено відповідачем не відповідає
розміру який повинен був призначений у
відповідності до розміру заробітної
плати по його спеціальності. Також
вважав безпідставною відмову
відповідача у оплаті вартості путівки
щодо санаторно -курортного лікуванні
яке йому необхідно.

Відмовляючи у задоволенні вимог
позивача в частині збільшення розміру
відшкодування шкоди завданої
каліцтвом суд першої інстанції виходив
з того, що відповідно до абзацу другого
пункту 4 Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного України, який
набув чинності з 01 січня 2004 року, до
цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності ЦК України від 16.01.2003
року, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Середня заробітна плата у галузі
оптової та роздрібної торгівлі,
ремонту автотранспортних засобів і
мотоциклів, наведена в листі Головного
управління статистики у м. Києві №
08/2-17/12353 від 30.09.2013 року неможливо
використовувати для розрахунку
втраченого заробітку позивачем,
оскільки вона не відображає реальний
рівень заробітної плати по посаді
приймальника склотари (на якій
працював ОСОБА_4 на дату завдання йому
шкоди).

Відшкодування шкоди може
збільшуватися лише на коефіцієнт
зростання середньої заробітної плати у
галузях національної економіки, як
передбачено ч. 2 ст. 29 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», а не шляхом множення
розміру середньої заробітної плати на
відсоток втрати працездатності, як
розраховує позивач.

Розмір відшкодування втраченого
заробітку позивача станом на 2013 рік
повинен був становити 539 гривень, однак
згідно роз'яснень постанови Пленуму
ВСУ від 27.03.1992 року за № 6 «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» з
подальшими змінами та доповненнями,
дія ЗУ від 23 вересня 1999 року за № 1105-ХІУ
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасною
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» не поширюється на
працівників, які виконували роботу не
відповідно до трудового договору і не є
суб'єктами страхування від нещасного
випадку, а також на осіб, зазначених у
ст. 11 цього Закону, які не сплачували
страхових внесків із добровільного
страхування від нещасного випадку.

Розмір відшкодування ОСОБА_4 завданої
шкоди був встановлений рішенням
Харківського районного суду м. Києва
від 23 липня 1996 року, виходячи з розміру
середнього заробітку позивача, а отже
суд вважав такий розмір підлягає
збільшенню шляхом його індексації або
у випадку збільшення мінімальної
заробітної плати (якщо його
встановлено в залежності від
мінімальної заробітної плати).

Проте погодитися з такими висновками
суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суджу повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у судовому засіданні.

Як встановлено в ході судового
розгляду позивачу було встановлено
розмір втраченого заробітку у
відповідності до норм ЦК України за
судовим рішенням ( ст. 440, 441, 450 ЦК в
редакції 1963 року).

Беручи до уваги п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України, який
набув чинності з 01 січня 2004 року, за
яким до цивільних відносин, які виникли
до набрання чинності ЦК України від
16.01.2003 року, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності,
колегія суддів вважає правомірними
вимоги які були заявлені позивачем при
зверненні до суду.

А саме звертаючись письмово у 2011 році
до відповідача, а також в ході судового
розгляду позивач вказував на
необхідність збільшення розміру
відшкодування шкоди виходячи із зміни
мінімальної заробітної плати.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги
не суперечать нормам діючого
законодавства, а саме ч. 2 ст. 1208 ЦК
України - так як за заявою потерпілого
у разі збільшення розміру мінімальної
заробітної плати розмір відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю,
підлягає відповідному збільшенню на
підставі рішення суду.

Із наданих до суду відповідачем
розрахунків вбачається, що з січня 2011
року (після звернення позивача )ними
було здійснено перерахунок розміру
відшкодування шкоди хоча і не у
відповідності до положень діючого
законодавства та вимог позивача, однак
її розмір ( починаючи з січня 2011 року по
листопад 2013 року) фактично перевищував
розмір, який би підлягав нарахуванню
позивачу у відповідності до положень ч.
2 ст. 1208 ЦК України.

А відтак, колегія суддів вважає, що
починаючи з листопада 2013 року ( дата
звернення до суду) до моменту
постановлення судового рішення розмір
призначеного відшкодування підлягає
перерахунку виходячи з фактичного
підвищення розміру мінімальної
заробітної плати у відповідності до
Закону України « Про державний бюджет»
як на 2013 так 2014 роки. Так у листопаді 2013
року розмір мінімальної заробітної
плати становив 1147 гривень на місяць, а
відтак розмір втраченого заробітку
позивача з урахуванням 75 % втрати
працездатності склав би - 860,25 гривень
щомісячно. З грудня 2013 року по 15 липня
2014 року розмір мінімальної заробітної
плати - 1218 гривень, а відтак сума
відшкодування - 913, 50 гривень.

Відповідачем за зазначений вище період
часу сплачувалося по 803 гривні
щомісячно, що призвело до утворення
заборгованості за період з 08
листопада 2013 року до 15 липня 2014 року в
розмірі 937, 25 гривень.

Задовольняючи вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача компенсації
вартості санаторно - курортної
путівки, суд першої інстанції виходив з
положень ст. 38 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» ст. 29 Закону
України «Про реабілітацію інвалідів в
Україні». А також, Постанови КМУ від
07.02.2007 року № 150 щодо Порядку виплати
деяким категоріям інвалідів грошової
компенсації замість санаторно -
курортної путівки та вартості
самостійного санаторно - курортного
лікування у відповідності до яких -
грошова компенсація за самостійне
лікування інваліда виплачується один
раз на три календарних років, якщо
інвалід не одержав безоплатної путівки
до санаторно - курортного закладу у
розмірі залежно від групи
інвалідності. Позивачем при розгляді
справи було надано рахунок - фактуру
від 10.07.2013 року на суму 12144 гривні, а тому
з урахуванням положень ст. 1195 ЦК
України вимоги позивача вважав
доведеними та такими що підлягають
задоволенню.

У відповідності до положень ст. 1195 ЦК
України фізична або юридична особа, яка
завдала шкоди каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я фізичній особі,
зобов'язана відшкодувати потерпілому
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно - курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції не було взято до уваги, що
потреба потерпілого у зв'язку з
ушкодженням здоров'я у додаткових
витратах і їх тривалість мають
підтверджуватися експертним
висновком. Крім того при стягненні сум
витрат на придбання путівки суд
повинен був зазначити у рішенні, що
присуджені суми підлягають
перерахуванню відповідній
організації, яка має надати ці послуги
потерпілому.

У той же час, як вбачається із тексту
позовної заяви, ОСОБА_4 звертаючись до
суду з позовом та ставлячи питання про
сплату вартості путівки за санаторно
-курортне лікування на свою користь не
надав суду доказів щодо оплати ним
такої вартості як і доказів щодо
потреби такого оздоровлення та його
тривалості у відповідності до медичних
показань.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що висновки суду в частині
відмови в задоволенні вимог позивача
щодо збільшення розміру відшкодування
шкоди завданої каліцтвом так і в
частині задоволення вимог про
стягнення коштів на санаторно
-курортне лікування не ґрунтуються на
нормах діючого законодавства.

А відтак постановлене судове рішення
підлягає скасуванню з постановленням
нового за правилами ст. 309 ЦПК України
про часткове задоволення вимог
позивача з урахуванням
вищевикладеного.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313, 314, 315,
317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Асфальтобетонний завод «АБ
Столичний» задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 1 квітня 2014 року скасувати
та постановити нове за яким:

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Асфальтобетонний завод
«АБ Столичний» (м. Київ, вул.
Новопирогівська, 60, ,
свідоцтво ПДВ 100341770, ІПН 09) на
користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 в
рахунок заборгованості втраченого
заробітку починаючи з 8 листопада 2013
року по 14 липня 2014 року у розмірі 939
(дев'ятсот тридцять дев'ять) гривень 25
коп., а починаючи з 15 липня 2014 року
щомісячно 913 (дев'ятсот тринадцять)
гривень 50 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Асфальтобетонний завод
«АБ Столичний» (м. Київ, вул.
Новопирогівська, 60, ,
свідоцтво ПДВ 100341770, ІПН 09) судовий
збір у розмірі 229 (двісті двадцять
дев'ять) гривень 40 коп. на користь
держави.

В іншій частині заявлених позовних
вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення. Може бути
оскаржено в касаційному порядку
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: