Справа № 344/6359/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1804/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів Горблянського
Я.Д., Пнівчук О.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
аліментів на дитину,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Івано-Франківського міського
суду від 26 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулась в
суд з позовом ОСОБА_4, в якому просила
стягувати з відповідача на свою
користь аліменти на утримання
неповнолітнього сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 800 грн. щомісячно
з дня подання до суду позовної заяви і
до досягнення дитиною повноліття та
аліменти за минулий період, починаючи з
01 травня 2011 року щомісяця до 01 травня 2014
року у розмірі 30 відсотків
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку. Позивач посилалась
на те, що з часу розлучення між
сторонами, а це 15 років, відповідач
жодним чином не приймав участі у
вихованні та матеріальному
забезпеченні сина. Зазначала, що
відповідач є суб'єктом підприємницької
діяльності та має можливість
сплачувати аліменти у вказаному нею
розмірі.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 26 червня 2014 року позов
задоволено частково. Присуджено
стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на
утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6
аліменти в твердій грошовій сумі в
розмірі по 500 грн. щомісячно до
досягнення дитиною повноліття.
Стягнення аліментів розпочато з 06.05.2014
року. Стягнуто з відповідача в користь
держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.
В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

На вказане рішення позивач ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального права. Зокрема, апелянт
зазначає, що суд виклав обставини, що не
відповідають дійсності. Так, суд
врахував погіршення стану здоров'я
дитини, хоча позивач у позові на це не
посилалась. Також суд вказав, що на
утриманні позивача, а не відповідача,
перебуває двоє неповнолітніх дітей. Ще
одна помилка суду в тому, що він
зазначив про подання позову про
стягнення аліментів з відповідача в
розмірі 500 грн., а не 800 грн., як вказано в
позовній заяві. Тому, на думку апелянта,
викладені в судовому рішенні
твердження не відповідають фактичним
обставинам справи, ставлять під сумнів
його законність і дають підстави
вважати, що суд формально підійшов до
вирішення справи та ухвалив рішення за
15 хвилин в одному судовому засіданні,
без дослідження всіх обставин справи.
Також апелянт стверджує, що висновок
суду про погіршення стану здоров'я
відповідача не підтверджено жодним
доказом, а перебування на утриманні
відповідача матері, яка є пенсіонером,
не може бути підставою для стягнення
аліментів в мінімальному розмірі. На
думку апелянта, висновок суду про те, що
відповідач не має постійного місця
роботи є необґрунтованим, оскільки
останній є суб'єктом підприємницької
діяльності, займається продажем
кухонних меблів, виготовлених в Італії,
його дружина теж займається
підприємницькою діяльністю, - ці
обставини підтвердив сам відповідач в
судовому засіданні, проте цього суд у
рішенні не відобразив. Крім того
апелянт зазначає, що судом взагалі не
досліджувалось питання про доходи
відповідача, як і питання про доходи
позивача. Посилання ж відповідача в
запереченні на позов на те, що позивач
проживає в Італії більше 10 років, не
заслуговують на увагу, оскільки саме по
собі проживання за кордоном не є
підтвердженням матеріального
забезпечення позивача. Також апелянт
не згідна з відмовою суду у стягненні
аліментів за минулих три роки в зв'язку
з необґрунтованістю даної позовної
вимоги. Вважає, що судом їй не дано
можливості довести цієї вимоги, що може
бути підтверджено показаннями свідків,
яких не було викликано через те, що суд
розглянув справу в першому ж засіданні,
та відмовив у задоволенні клопотання
про долучення до матеріалів справи
двох довідок, якими підтверджується та
обставина, що відповідач не брав участі
у вихованні сина. Про факт ухилення
відповідача від сплати аліментів
свідчить і те, що відповідач фактично
проживає не за місцем постійної
реєстрації. Враховуючи наведене,
вважає, що суд формально підійшов до
вирішення спору, надавши перевагу
доказам, поданим відповідачем, а докази
позивача повністю проігнорував або
відхилив, а тому судове рішенні не може
вважатися законним та обґрунтованим. З
цих підстав просила рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не
прибув, хоча належно повідомлений про
розгляд справи, що відповідно до ч.2
ст.305 ЦПК України не перешкоджає її
розгляду.

В судовому засіданні представник
апелянта - ОСОБА_2 апеляційну скаргу
підтримала з наведених у ній мотивів та
просила її задовольнити.

Вислухавши доповідача, пояснення
представника апелянта, обговоривши
доводи апеляційної скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3 та визначаючи відповідачу
аліменти на утримання неповнолітнього
сина ОСОБА_6 в розмірі 500 грн. щомісячно,
суд виходив з того, що такий розмір
аліментів є обґрунтованим, оскільки на
утриманні відповідача перебувають
двоє неповнолітніх дітей, останній не
має постійного місця праці, його дохід
є мінливим, а також врахував погіршення
стану здоров'я дитини, матеріальне
становище матері, а також майновий стан
позивача. Відмовляючи в задоволенні
позовної вимоги про стягнення з
відповідача на користь позивача
аліментів за минулий період, починаючи
з 01 травня 2011 року, суд виходив з того,
що дану вимогу позивачем належним
чином не обґрунтовано.

Однак з такими висновками повністю
погодитись не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі статтею 214 ЦГІК України під
час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущепня строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; 6)
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення суду повністю не відповідає.

Судом встановлено та вбачається із
матеріалів справи, що 16.12.1995 року було
зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, який був розірваний за рішенням
Івано-Франківського міського суду в 1999
році (а.с.30).

За час перебування у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1
року у сторін по справі народився син -
ОСОБА_6, що підтверджується копією
свідоцтва про народження (а.с.3). Вище
зазначеним рішенням суду сина ОСОБА_6
залишено проживати з матір'ю -
позивачкою по справі, на утриманні якої
дитина знаходиться по даний час.

Із матеріалів справи також вбачається,
що відповідач коштів на утримання сина
ОСОБА_6 не надавав, будь-яке
підтвердження цього ОСОБА_4 суду не
представлено.

Відповідно до ст.ст.141, 180 СК України
батьки мають рівні права та обов'язки
щодо своїх неповнолітніх дітей та
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття.

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини
зазначено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Отже, принцип якнайкращого
забезпечення інтересів дитини лежить,
в тому числі, у всіх діях та рішеннях
суду щодо дитини.

Також частинами 1 та 2 статті 27
Конвенції про права дитини визначено,
що держави-учасниці визнають право
кожної дитини на рівень життя,
необхідний для фізичного, розумового,
духовного, морального і соціального
розвитку дитини. Батьки або інші особи,
які виховують дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
прожитковий мінімум» прожитковий
мінімум - це є вартісна величина набору
продуктів харчування та мінімального
набору непродовольчих товарів,
достатнього для забезпечення
нормального функціонування організму
людини, збереження його здоров'я та
мінімальна вартість послуг, необхідних
для задоволення основних соціальних і
культурних потреб особистості.

Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням
суду кошти на утримання дитини
(аліменти) присуджуються у частці від
доходу її матері, батька і (або) у
твердій грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів, що
підлягає стягненню з відповідача, суд,
зокрема, виходив з того, що на момент
розгляду справи відповідно до ст.7
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2014 рік» прожитковий мінімум
дитини, віком від 6 до 18 років, становить
1286 грн., отже половина цього мінімуму
становить близько 500 грн. Однак, це не
зовсім відповідає дійсності, так як
половина від вказаної суми
прожиткового мінімуму становить 643
грн., що становить більше, ніж зазначив
суд.

Крім того, визначаючи розмір аліментів,
суд необґрунтовано послався на ч.2 ст.182
СК України, якою визначено, що
мінімальний розмір аліментів на одну
дитину, не може бути меншим, ніж 30%
прожиткового мінімуму, визначеного
державою для відповідної категорії
дітей.

Дана норма не є правилом, і підлягає
застосуванню у виключних випадках. Тим
більше 30 % прожиткового мінімуму для
дитини віком 17 років становить близько
360 грн., що очевидно є недостатньою
сумою для дитини такого віку.
Визначений же судом розмір аліментів є
трохи вищим від вказаної суми.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що суд першої інстанції мав
виходити не із 30% прожиткового
мінімуму, а з інтересів дитини та її
потреб з урахуванням інших істотних
обставин, чого судом не було зроблено.

Частиною 1 ст.182 СК України передбачено,
що при визначенні розміру аліментів
суд враховує стан здоров'я та
матеріальне становище дитини, стан
здоров'я та матеріальне становище
платника аліментів, наявність у
платника аліментів інших дітей,
непрацездатних чоловіка, дружини,
батьків, дочки, сина та інші обставини,
що мають істотне значення.

Як слідує із даної статті, однією із
обставин, які підлягають врахуванню
судом при визначенні аліментів є стан
здоров'я та матеріальне становище
платника аліментів - в даному випадку,
відповідача.

Однак суд, всупереч ч.4 ст.10 ЦПК України,
належним чином не перевірив доводів
позивача про те, що відповідач є
суб'єктом підприємницької діяльності,
його дохід є високим, що дає йому
можливість сплачувати аліменти в
розмірі 800 грн. Даних доводів
відповідачем не було спростовано.
ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що
в даний час у країні спричинилася криза
і в нього немає доходів (це
підтверджується технічним записом
судового засідання), проте не надав
жодного документального підтвердження
факту його працевлаштування та
доходів. Суд же не з'ясував даної
обставини та не витребував необхідних
документів у відповідача, дійшов
передчасного висновку про те, що
відповідач не має постійного місця
роботи, а відповідно його матеріальне
становище є скрутним. Крім того, в
судовому засіданні відповідач
зазначив, що його теперішня дружина
займається підприємницькою
діяльністю. Наведене свідчить про
достатній рівень доходів відповідача.

Також при визначенні аліментів судом
необґрунтовано враховано погіршення
стану здоров'я відповідача, на
підтвердження чого відповідачем
надано довідку поліклініки №3 від
06.06.2014 року з діагнозом: правобічна
пахова грижа; потребує оперативного
втручання (а.с.16). Очевидно, що хвороба
не є такою, що позбавляє відповідача
працювати та отримувати доходи,
зокрема, і для сплати аліментів. Крім
того, відповідач не надав суду
будь-яких доказів понесення ним
матеріальних витрат на лікування, а
тому така довідка не може бути належним
доказом у даній справі. Не може бути
взята до уваги і консультативна
довідка з тубдиспансера, згідно якої
відповідач знятий з "Д" обліку у зв'язку
із завершенням терміну спостереження.
Таким чином погіршення стану здоров'я
ОСОБА_4 належними доказами не
підтверджено.

Крім того, при визначенні розміру
аліментів на дитину не може братись до
уваги та обставина, що відповідач
допомагає своїй матері, яка є
пенсіонером по віку, оскільки матір
відповідача отримує пенсійне
забезпечення від держави, не є
недієздатною тощо, в зв'язку з чим вона
потребувала значних затрат на
утримання, та й будь-які належні докази
такої допомоги ОСОБА_4 суду не надав.

Судом правильно враховано наявність у
відповідача на утриманні двох
неповнолітніх дітей (а.с.19, 20), проте
тільки ця обставина не звільняє
відповідача як батька від виконання
закріпленого законодавством обов'язку
утримувати свого неповнолітнього сина.
Більше того, обов'язок утримання цих
дітей лежить також і на матері -
теперішній дружині відповідача, яка, як
зазначив відповідач у судовому
засіданні, також займається
підприємницькою діяльністю, а тому має
змогу належно їх забезпечити.

З огляду на викладене, при визначенні
розміру аліментів судом неправильно
враховано такі обставини, як
відсутність у відповідача постійного
місця роботи, погіршення стану його
здоров'я та допомога матері пенсійного
віку, що стало підставою для стягнення
аліментів у розмірі меншому, ніж це
необхідно та доцільно у даному випадку.

Колегія суддів вважає, що розмір
аліментів в сумі 800 грн. щомісячно буде
достатнім та обґрунтованим, враховуючи
усі вищеперелічені істотні обставини
справи.

Крім того, судом у мотивувальній
частині рішення зроблено декілька
помилок, а саме: суд зазначив про
врахування погіршення стану здоров'я
дитини, хоча позивач у позові на це не
посилалась; судом зазначено, що на
утриманні позивача, а не відповідача,
перебуває двоє неповнолітніх дітей; і
суд вказав про подання позову про
стягнення аліментів з відповідача в
розмірі 500 грн., а не 800 грн., як вказано в
позовній заяві. Усі ці помилки суду
свідчать про формальний підхід суду до
розгляду справи.

Таким чином, в частині визначення
розміру аліментів висновки суду не
відповідають обставинам справи і судом
неправильно застосовано норми
матеріального права, що призвело до
ухвалення незаконного та
необґрунтованого рішення, яке в цій
частині слід змінити, визначивши
розмір аліментів, що підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача на утримання дитини в сумі 800
грн. щомісячно.

Разом з тим, судом правильно відмовлено
в задоволенні вимоги про стягнення
аліментів за минулий час.

Обгрунтовуючи дану вимогу ОСОБА_3
посилалась на ч.1 статті 194 Сімейного
кодексу України, яка передбачає, що
аліменти можуть бути стягнуті за
виконавчим листом за минулий час, але
не більш як за три роки, що передували
пред'явленню виконавчого листа до
виконання. Однак дана норма стосується
стадії виконання виконавчого листа, а
не позовного провадження, і тому не
може бути застосована до цих
правовідносин. Разом з тим, норма
закону, яка може бути застосована в
даному випадку - ст.191 СК України, в якій
передбачено, що аліменти на дитину
присуджуються за рішенням суду від дня
пред'явлення позову; аліменти за
минулий час можуть бути присуджені,
якщо позивач подасть суду докази того,
що він вживав заходів щодо одержання
аліментів з відповідача, але не міг їх
одержати у зв'язку з ухиленням
останнього від їх сплати. У цьому разі
суд може присудити аліменти за минулий
час, але не більш як за три роки. Проте
таких даних позивачем суду не надано.

Враховуючи наведене, суд правильно
вважав, що позивач не довів обставин,
зазначених у вказаній статті, і
обгрунтовано відмовив у позові, а тому
в цій частині рішення суду відповідає
ст.ст.213, 214 ЦПК України і підлягає
залишенню в силі.

Керуючись ст. ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 26 червня 2014 року в частині
визначення розміру аліментів змінити
та стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
на утримання неповнолітнього сина
ОСОБА_6 аліменти в твердій грошовій
сумі в розмірі по 800 грн. щомісячно до
досягнення дитиною повноліття. В решті
рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді
Я.Д. Горблянський

О.В. Пнівчук