Справа № 22-ц-55/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Бакуса
В.Я., Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 16 лютого 2011 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третіх осіб - приватного нотаріуса
ОСОБА_4, ПАТ «Універсал Банк»,
Управління Держкомзему у Сокальському
районі, ЛОР ДКП «Червоноградське МБТІ»,
про розірвання договорів
купівлі-продажу комплексу будівель та
земельної ділянки для обслуговування
виробничого приміщення від 29.10.2007 року,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності та державного акту на право
власності на земельну ділянку, -

в с т а
н о в и л а:

У жовтні 2008 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до відповідача про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
комплексу будівель та земельної
ділянки для обслуговування
виробничого приміщення від 29.10.2007 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Сокальського районного нотаріального
округу ОСОБА_4 07.10.2010 року перед
початком розгляду справи по суті
ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги, просив
суд розірвати договори купівлі-продажу
комплексу будівель та земельної
ділянки для обслуговування
виробничого приміщення від 29.10.2007 року
та визнати недійсними свідоцтва про
право власності на комплекс будівель
та Державний акт на право власності на
земельну ділянку, що розташовані по
АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, що
відповідач ОСОБА_3 погодився придбати у
нього його нерухоме майно: нежитлові
будівлі та земельну ділянку, які
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, за
1319842,00 грн. - нежитлові будівлі та за
200208,00 грн. - земельну ділянку. 29.10.2007 року
між ним та ОСОБА_3 було укладено два
договори купівлі продажу, відповідно
нежитлових будівель та земельної
ділянки. Оскільки на момент укладення
спірних договорів у відповідача були
відсутні кошти, то за взаємною згодою
між ними, останній зобов?язався
провести розрахунок після отримання
кредиту в банку, тому оплата в момент
укладення договору не проводилась. На
підтвердження даного боргу позивач
надав суду розписку, в якій 05.11.2007 року
відповідач зобов'язався у двомісячний
термін від дня її написання повернути
йому 220 000 доларів США. По даний час
відповідач так і не оплатив йому
вартість придбаного нерухомого майна.
Тому просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Сокальського
районного суду Львівської області від
16 лютого 2011 року в задоволенні
первісних та уточнених позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третіх осіб:
приватного нотаріуса ОСОБА_4, ПАТ
«Універсал Банк», управління
Держкомзему у Сокальському районі, ЛОР
ДКП «Червоноградське МБТІ», про
визнання недійсними, розірвання
договорів купівлі-продажу комплексу
будівель загальною площею 649,1 кв.м. та
земельної ділянки для обслуговування
виробничого приміщення площею 0,6203 га,
що розташовані по АДРЕСА_1, укладених
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - 29.10.2007 року та
засвідчених приватним нотаріусом
Сокальського районного нотаріального
округу Львівської області ОСОБА_4
(зареєстровано у реєстрі № 6373) -
відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2,
покликається на те, що рішення суду є
незаконним через неповне з?ясування
судом обставин, які мають значення для
справи, неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права. Просить його
скасувати та ухвалити нове.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов?язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов?язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

За вимогами ч. 1 ст. 691 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
за ціною, встановленою у договорі
купівлі-продажу.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснено, що правочин
може бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Тому необхідно враховувати, що
виконання чи невиконання сторонами
зобов'язань, які виникли з правочину,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним. У разі
якщо правочин ще не виконаний, він є
таким, що не створює жодних юридичних
наслідків (частина перша статті 216 ЦК
України).

Слід розрізняти підстави для визнання
правочинів недійсними і підстави для
їх розірвання. У першому випадку
доведенню підлягають обставини та
підстави, визначені у ст. 203 ЦК України,
які існували на момент укладення
оспорюваного правочину, а при
розірванні договору встановлюється
наявність обставин, визначених у ст. ст.
651, 652 ЦК України.

Визнання правочину недійсним
встановлює його недійсність з моменту
укладення, що не потребує розірвання, і
навпаки - за відсутності підстав для
визнання правочину недійсним може
порушуватися питання про його
розірвання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 651 Цивільного
кодексу України зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом. Договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.

Судом встановлено, що згідно договорів
купівлі-продажу від 29.10.2007 року ОСОБА_2
продав ОСОБА_3 комплекс будівель
загальною площею 649,1 кв. м., що
складається з трьох будівель:
цегляного цеху сухого молока, цегляних
гаражів, цегляної трансформаторної та
споруди № 1-3, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, за ціною - 1319842,00 грн.
(зареєстровано в реєстрі № 6373) та
земельну ділянку для обслуговування
вказаного виробничого приміщення, що
розташована за цією ж адресою, за ціною
200208,00 грн. (зареєстровано в реєстрі №
6375) (а.с. 27-28, 33 т. 1).

Відповідно до п. 8 договору
купівлі-продажу комплексу будівель та
п. 7 договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 29.10.2007 року розрахунок за
придбану нерухомість мав бути
проведений покупцем після укладення
ним кредитної угоди з банком.

Таким чином, покупець мав провести
розрахунок за придбану нерухомість
після укладення кредитної угоди з
банком.

З кредитного договору № 11-1/792-07
вбачається, що ОСОБА_3 оформив кредит у
ВАТ «Банк Універсальний (тепер ПАТ
Універсал Банк») на суму 300 000 доларів
США - 26.10.2007 року (а.с. 217-221, 341-244 т. 1).

Як вбачається із заяви про видачу
готівки № 1090 ВАТ «Банк Універсальний»,
ОСОБА_3 отримав 300000,00 доларів США, що
еквівалентно 1515000,00 грн., 29.10.2007 року, в
день укладення спірних договорів
купівлі-продажу (а.с. 248 т. 1).

Як вбачається з договорів
купівлі-продажу - загальна вартість
відчужуваного позивачем відповідачу
майна становить 1520050,00 грн. (а.с. 27-28, 33 т.
1).

З пояснень відповідача, показань
свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, даних
ними у суді першої інстанції, які є
послідовні і незмінні, встановлено, що
відповідач ОСОБА_3 у автомобілі ОСОБА_2
біля приміщення банку «Банк
Універсальний» - м. Львів 29.10.20007 року (в
день укладення спірних договорів)
передав ОСОБА_2 300 000,00 доларів США за
спірну нерухомість, після чого, ОСОБА_2,
одержавши кошти від ОСОБА_3, погасив
власний кредит в УкрСиббанку, тим самим
знявши заборону на спірну нерухомість.
В той же день, сторони в м. Сокаль у
нотаріуса уклали спірні договори.

З договору іпотеки від 29.10.2007 року
вбачається, що на забезпечення
виконання кредитного договору №
11-1/792к-07 від 26.10.2007 року, ОСОБА_3 передав в
іпотеку ВАТ «Банк Універсальний»
спірну нерухомість - комплекс будівель
загальною площею 649,1 кв.м., та земельну
ділянку площею 0,6203 га, що розташовані
за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 36-38 т. 1).

З витягів реєстру заборон відчуження
об?єктів нерухомого майна встановлено,
що 29.10.2007 року о 10.21 год. заборона (арешт)
спірної нерухомості значиться на ім'я
ОСОБА_2 (а.с. 30 т. 1), а о 13.09 год. цього ж
числа така заборона встановлена вже на
ім'я іншого власника - ОСОБА_3 (а.с. 226, 231
т. 1).

На підставі наведених доказів, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що відповідач ОСОБА_3 виконав
всі умови спірних договорів купівлі
продажу від 29.10.2007 року, в т.ч. в частині
проведення розрахунку за придбане
майно, тому первинні та уточнені
позовні вимоги позивача ОСОБА_2 є
безпідставними, і в їх задоволенні слід
відмовити.

Що стосується представленої позивачем
розписки від 05.11.2007 року, з якої
вбачається, що ОСОБА_3 зобов'язується
повернути ОСОБА_2 протягом двох місяців
220 000 доларів США (а.с. 6 т. 1), то районний
суд критично оцінив цей доказ, як
підставу невиконання відповідачем
зобов?язань за спірними договорами
купівлі-продажу, оскільки дійшов
висновку, що ця розписка засвідчує
боргові зобов'язання ОСОБА_3 перед
ОСОБА_2, що не є предметом даного
судового розгляду.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне рішення,
дійшовши його на основі повно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні
доказами.

При цьому слід зазначити, що під час
розгляду даної справи апеляційною
інстанцією, позивач ОСОБА_2 заявив
клопотання про зупинення провадження у
справі до вирішення Галицьким районним
судом м. Львова кримінальної справи про
обвинувачення ОСОБА_3 за статтями 358 ч. 2,
366 ч. 2, 190 ч. 4, 209 ч. 2 КК України, оскільки у
цій кримінальній справі йдеться про
кошти, які мали бути використані ОСОБА_3
для придбання у нього майна згідно з
договором купівлі-продажу від 27 жовтня
2006 року, про розірвання якого йде мова в
розглядуваній цивільній справі,
рішення по якій є предметом перегляду
апеляційним судом Львівської області,
через невиконання покупцем ОСОБА_3
своїх зобов?язань по оплаті за
придбаний об?єкт. 26 грудня 2011 року,
після огляду апеляційним судом
постанови старшого слідчого
Управління ГУМВС України у Львівській
області від 21.03.2011 року про притягнення
ОСОБА_3 як обвинуваченого та отримання
повідомлення № 16-Г від 08.12.2001 року
Галицького районного судлу міста
Львова про те, що що кримінальна справа
№ 1-227/11 про обвинувачення ОСОБА_3 у
вчиненні злочинів, передбачених
статтями 358 ч. 2, 366 ч. 2, 190 ч. 4, 209 ч. 2 КК
України призначена до судового
розгляду на 20 січня 2012 року, ухвалою
апеляційного суду клопотання ОСОБА_2
було задоволено і провадження у справі
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 16 лютого 2011 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третіх осіб - приватного нотаріуса
ОСОБА_4, ПАТ «Універсал Банк»,
Управління Держкомзему у Сокальському
районі, ЛОР ДКП «Червоноградське МБТІ»,
про про розірвання договорів
купівлі-продажу комплексу будівель та
земельної ділянки для обслуговування
виробничого приміщення від 29.10.2007 року,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності та державного акту на право
власності на земельну ділянку -
зупинено до набрння законної сили
вироком (обвинувальним чи
оправдальним) по кримінальній справі
про обвинувачення ОСОБА_3 за статтями 358
ч. 2, 366 ч. 2, 190 ч. 4, 209 ч. 2 КК України (а.с. 137,
146 т. 2).

Після отримання повідомлення № 1-227/11
від 06.02.2014 року про засудження ОСОБА_3 та
відновлення 10.02.2014 року провадження у
даній цивільній справі апеляційним
судом витребувано матеріали
кримінальної справи про обвинувачення
ОСОБА_3 для їх огляду.

Як вбачається з мотивувальної частини
вироку Галицького районного суду м.
Львова від 30 грудня 2013 року, що набрав
законної сили, за яким визнано винним
ОСОБА_3 у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК
України з застосуванням ст. 69 КК
України, - в частині формулювання
обвинувачення, визнаного судом
доведеним встановлено: «Крім того,
ОСОБА_3 19.09.2007 року, отримавши кредитні
кошти без мети їх повернення у ВАТ
«Банк Універсальний» згідно
кредитного договору № 11-1/792к-07 від
26.10.2007 року у розмірі 300 000,0 доларів США
шляхом шахрайства з метою надання їм
правомірного вигляду, використав ці
кошти для придбання у ОСОБА_2
виробничого комплексу загальною
площею 649,1 кв.м. та земельної ділянки
площею 0,6203 га, кадастровий номер
:01:001:0018, на якій розташований
зазначений комплекс за адресою:
АДРЕСА_1, тобто шляхом передачі ОСОБА_2
грошових коштів у сумі 300 000,0 доларів
США в якості розрахунку за придбане
майно, ОСОБА_3 вчинив фінансову
операцію із грошовими коштами,
одержавними внаслідок вчиненого
шахрайства і таким чином набув повне
право володіння зазначеною земельною
ділянкою та виробничими приміщеннями»
(а.с. 274-277 т. 2).

Вказаний вирок свідчить, що сума 300 000,00
доларів США, яка являлась предметом
доказування по цьому позову за
спірними договорами, відповідачем
ОСОБА_3 позивачу повернута у
відповідності до п. 8 договору
купівлі-продажу комплексу будівель та
п. 7 договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 29.10.2007 року, що у
відповідності до ч. 4 ст. 61 ЦПК України є
обов?язковим для суду, що розглядає
цивільну справу і підставою для
звільнення від доказування.

Посилання ОСОБА_10 у суді апеляційної
інстанції на незаконну реєстрацію
Червоноградським міжміським бюро
технічної інвентаризації за ОСОБА_3
інших споруд, які не передбачені
договором купівлі-продажу майнового
комплексу та земельної ділянки від
27.10.2007 року, як на підставу задоволення
його апеляційної скарги, не
заслуговують на увагу, оскільки не
зазначались ним в якості підстав
задоволення вимог його первісного та
уточненого позову, тому не
спростовують законності рішення
районного суду.

Інших належних та допустимих доказів
для спростування рішення суду першої
інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59
ЦПК України, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм процесуального права,
які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 2 ст. 305, ч. 1 п. 1
ст. 307, ст. ст. 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 16 лютого 2011 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді: Бакус В.Я.

Мацей М.М.