РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2014 року
м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд
Донецької області у складі:

головуючого судді
Здоровиці О.В.,

при секретарі
Сисенко Ю.В.

за участю

позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

представника відповідача
ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Добропілля
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3 про стягнення боргу, який в ході
судового розгляду був уточнений. Свій
позов обґрунтовував тим, що
відповідачка працювала у позивача
реалізатором в магазині «Прогрес
Плюс». Під час роботи у вказаному
магазині вона допустила недостачу у
розмірі 135000,00 грн.. На підставі ст..1053 ЦК
України, за домовленістю сторін,
грошове зобов»язання, пов»язане з
нестачею, було замінено на позикове
зобов»язання, тобто здійснено новацію
боргу у позикове зобов»язання. На
підтвердження здійснення новації
боргу, відповідачка, 25 квітня 2011 року, у
присутності свідків, надала позивачу
боргову розписку, згідно якої взяла у
останньої в борг грошові кошти у сумі 135
тисяч гривень та зобов»язалась їх
повернути у термін до 20 липня 2011 року.
До теперішнього часу, відповідачка
свої зобов»язання за договором позики
від 25.04.2011 року не виконала. Тому,
позивач просить стягнути з відповідача
борг за договором позики у розмірі
135000,00 грн. з урахуванням індексу
інфляції (675,00 грн.) та 3% річних за
період з 21.07.2011 по 17.02.2014 року (10452,31 грн.),
відповідно до ст..625 ЦК України, а всього
суму в розмірі 146127,32 грн. Крім цього
позивач просить стягнути з відповідача
судові витрати у вигляді судового
збору в розмірі 1461,28 грн. та витрат на
оплату правової допомоги у розмірі 1000,00
грн.

В судовому засіданні позивачка
підтримала свої позовні вимоги і
просила задовольнити позов. Пояснила,
що сума, яка зазначена в розпискі
ОСОБА_3 від 25.04.2011 року є недостачею, яка
була виявлена в ході проведеної 19
квітня 2011 року ревізії. В квітні 2011
року в магазині, на відділі де
здійснювала торгівлю ОСОБА_3 та ОСОБА_5,
була проведена ревізія, в ході якої
була виявлена недостача, сума якої
підтверджується аудиторським
висновком від 13.10.2011 року. ОСОБА_3 не
брала участі у проведені ревізії, так
як вона була на лікарняному, але
остання була ознайомлена з
результатами ревізії. Так, як
відповідачка просила її не звільняти
за втрату довіри, вони домовились про
те, що вона звільняє її за власним
бажанням, а остання визнає суму
недостачі і зобов»язується повернути
недостачу, шляхом написання розписки.
Виявлена сума недостачі, позивачкою,
поділена була порівну між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 і з кожна з них написали
розписки про повернення боргу в сумі 135
тисяч гривень. Зазначила, що вона не
заперечує безгрошовості договору
позики від 25.04.2011 року.

Представник позивача - ОСОБА_2 просив
задовольнити позовні вимоги позивача,
зазначаючи, що між сторонами, шляхом
написання розписки від 25.04.2011 року, був
укладений договір новації зобов»язань,
а саме зобов»язання, які виникли з
виявленої нестачі були замінені
борговими зобов»язанями. Сам факт
написання відповідачем розписки про
повернення боргу, на думку
представника позивача свідчить про те,
що відповідач фактично визнав свою
вину в заподіянні нестачі при
виконанні своїх трудових обов»язків.

Відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги не
визнала та пояснила, що ніяких коштів у
відповідача вона не позичала.
Розписка, яка надана відповідачем в
якості доказу дійсно написана нею, але
не добровільно, а в силу здійснення на
неї та її сина, з боку відповідачки,
психологічного тиску та залякування.
Зазначила, що вона дійсно працювала у
відповідачки продавцем у магазині
«Прогрес Плюс» в період з 09 лютого 2007
року до 22 квітня 2011 року. Недостачу, яка
виявлена, в ході ревізії, в квітні 2011
року вона не визнає і не визнавала, бо
недостачі у неї не було і ніякого боргу
у неї, перед ОСОБА_1, не має. Крім того
зазначила, що при проведені ревізії
вона, в ній участі, як обов»язковий її
учасник, не брала, бо не була запрошена
відповідачкою. З актом ревізії її ніхто
не ознайомлював і вона його взагалі не
бачила. Побоюючись погроз з боку
ОСОБА_1, 25 квітня 2011 року, яка залякувала
її тим, що враховуючи свої зв»язки вона
не зможе більше знайти роботу, а також
погрожувала їй тим, що вона її посадить
до в»язниці, вона змушена була написати
розписку, згідно з якою зобов»язалася
повернути останній борг в сумі 135000,00
грн.. Заперечувала укладення договору
про новацію зобов'язання. Також
зазначила, що договору про повну
матеріальну відповідальність вона з
СПД ОСОБА_1 не підписувала.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона
працює у позивача продавцем з 2008 року.
Їй відомо, що у ОСОБА_1 працювала ОСОБА_3
і при проведенні ревізії у останньої
була виявлена недостача, у зв»язку з
тим, що остання брала грошові кошти з
каси. Про даний факт їй відомо з
розповідей інших працівників, які
працювали у ОСОБА_1, які бачили, як
ОСОБА_3 брала гроші з каси. Особисто
вона не бачила, щоб ОСОБА_3 брала гроші з
каси. Також зазначила, що їй невідомі
випадки про те, щоб з боку ОСОБА_1
відбувалися будь-які погрози в сторону
ОСОБА_3. В розпизці ОСОБА_3 від 25.04.2011
року дійсно стоїть її підпис, як свідка,
так як при написанні вказаної розписки,
вона була присутня і стояла в дверях
кімнати, де вказану розписку писала
ОСОБА_3, в якій вона зобов»язувалась
повернути кошти, які були виявлені
внаслідок проведеної недостачі.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона
працювала разом з ОСОБА_3 у ОСОБА_1 в
магазині «Прогрес-Плюс» продавцями. В
квітні місяці 2011 року, в її присутності,
була проведена ревізія. При проведені
ревізії ОСОБА_3 не була присутня, чому
їй невідомо. За наслідками ревізії була
виявлена недостача. Зазначила, що
винною себе в заподіяні виявленої
недостачі вона не визнавала, але після
проведення ревізії ОСОБА_1 попросила її
піти з роботи і її звільнили за власним
бажанням. Зазначила, що всі раніше
написані нею пояснювальні листи не
відповідають дійсності, так як вона їх
писала на прохання ОСОБА_1, яка казала
їй, що в разі якщо вона напише, що
недостача утворилася з вини ОСОБА_3, її
чепати не будуть. Також пояснила, що при
написані нею і ОСОБА_3 розписок про
повернення боргу в сумі по 135 тисяч
гривень, які писалися під диктовку
ОСОБА_1, на них, з боку останньої,
здійснювався тиск, а саме: їх остання
залякувала в»язницею, а також
погрожувала звільнити за статтею за
втрату довіри. Вказані розписки
декілька разів ними переписувались за
вказівкою ОСОБА_1. Також зазначила, що
доступ до магазину мав чоловік ОСОБА_1,
бо в нього були ключі від магазину.
Неодноразово були випадки, коли
чоловік ОСОБА_1, без відома продавців, у
вихідні або святкові дні, продавав
товари з відділу де працювала вона та
ОСОБА_3, а потім віддав їм гроші за
проданий товар.

Заслухавши пояснення сторін, свідків,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено наступне.

Судом встановлено, що між позивачем та
відповідачем існували трудові
правовідносини.

Так, з 09.02.2007 року відповідач - ОСОБА_3
працювала у позивача - суб»єкта
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи - ОСОБА_1, в
якості продавця непродовольчих
товарів, що підтверджується трудовим
договором від 09.02.2007 року, який
зареєстрований в Добропільському
міському центрі зайнятості за № 90 від
09.02.2007 року (а.с.28).

З вищевказаного трудового договору
також вбачається, з відповідачкою
трудовий договір був розірваний 22
квітня 2011 року згідно ст..38 КЗпПУ (за
власним бажанням), у зв»язку з чим його
було знято з реєстрації в центрі
зайнятості 10.05.2011 року.

З пояснень позивача встановлено, що 19
квітня 2011 року в магазині
«Прогрес-Плюс», де працювала
відповідачка (на відділі останньої)
була проведена незапланована ревізія,
в ході якої була виявлена недостача
матеріальних цінностей на суму 275781,55
грн. Вказана ревізія проводилась з
метою визначення залишків товару і
грошових недоліків за період з 16.01.2009 по
19.04.2011 року.

З пояснень позивача ОСОБА_1 судом також
встановлено, що за взаємною
домовленістю з ОСОБА_3 вони прийшли до
наступного. ОСОБА_1 замість звільнення
ОСОБА_3 за статтею 41 КЗпПУ за втрату
довірою, звільняє останню за власним
бажанням на підставі ст..38 КЗпПУ, якщо
остання визнає борг пов»язаний з
виявленою недостачею, а саме визнає 135
тисяч гривень недостачі. На підставі
вищевказаної домовленості, 25.04.2011 року,
ОСОБА_3 видала їй письмову розписку про
визнання нею боргу, який утворився
внаслідок, виявленої в ході ревізії,
недостачі грошових коштів в сумі 135
тисяч гривень, які ОСОБА_3 повинна була
передати ОСОБА_1 за реалізований нею
товар.

Відповідачка в судовому засіданні
зазначала, що будь-яких коштів в борг у
ОСОБА_1 вона не брала. Заперечувала
проти того, що між ними укладався
договір про новацію зобов'язання. Борг,
який ніби то виник у зв'язку з
виконанням нею обов'язків продавця в
магазині «Прогрес Плюс» не визнала, бо
вважала, що її вина у виявленій
позивачем недостачі не була доведена, а
вказану розписку вона написала під
тиском з боку ОСОБА_1.

З розписки ОСОБА_3 від 25.04.2011 року(а.с.18)
вбачається, що остання зобов»язалась
повернути ОСОБА_1 борг в сумі 135000,00 грн.
до 20.07.2011 року.

Враховуючи те, що в судовому засіданні
сторони визнали безгрошовість
договору позики від 25.04.2011 року, тому в
силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України ці
обставини не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст..1053 ЦК України, за
домовленістю сторін борг, що виник із
договорів купівлі-продажу, найму майна
або з іншої підстави, може бути
замінений позиковим зобов'язанням.
Заміна боргу позиковим зобов'язанням
провадиться з додержанням вимог про
новацію і здійснюється у формі,
встановленій для договору позики
(стаття 1047 цього Кодексу).

Договір позики, відповідно до ст..1047 ЦК
України, укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

Статтею 604 ЦК України передбачено, що
зобов'язання припиняється за
домовленістю сторін про заміну
первісного зобов'язання новим
зобов'язанням між тими ж сторонами
(новація). Новація не допускається щодо
зобов'язань про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю, про сплату
аліментів та в інших випадках,
встановлених законом. Новація припиняє
додаткові зобов'язання, пов'язані з
первісним зобов'язанням, якщо інше не
встановлено договором.

Тобто, з аналізу діючого законодавства
вбачається, що в разі домовленості
сторін про заміну первісного
зобов»язання новим зобов»язанням
(новація), сторони укладають новий
договір, у формі, яка встановлена для
договору позики.

Договором, згідно ст..626 ЦК України, є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст..627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору.

Зміст договору, відповідно до ст..628 ЦК
України, становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Дослідивши надану суду
розписку суд вважає, що з виданої
ОСОБА_3 розписки не вбачається, що
сторони між собою уклали договір про
новацію зобов'язань. Так, в цій розписці
не зазначено, які ж зобов'язання
виникли за первісним договором, що ці
зобов'язання сторони розпискою
припиняють і що на підставі розписки
між ними виникають зобов'язання за
договором позики (новація зобов'язань).

Тобто, зі змісту вказаної розписки не
можливо встановити, що вона стосується
саме виявленої позивачем 19.04.2011 року
недостачі товарно-матеріальних
цінностей.

Звертаючись до суду з позовними
вимогами позивачка наполягала на тому,
що борг, який є предметом спору, виник
внаслідок виконання укладеного між
сторонами трудового договору.

Але суд звертає увагу на те, що
відповідальність працівника за
трудовим договором регулюється лише
імперативними нормами, тобто нормами
КЗпП України та іншими актами
трудового законодавства, що не можуть
змінюватися сторонами у договорі.

Згідно п.7 трудового договору від 09.02.2007
року укладеного між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3.(а.с.28) вбачається, що при
вирішенні питань, не передбачених цим
договором, сторони керуються
загальними нормами законодавства про
працю України.

Статтею 134 КЗпП України передбачені
випадки коли працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації. До цих випадків
відносяться випадки, коли:

між працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
статті 135-1цього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей;

майно та інші цінності були одержані
працівником під звіт за разовою
довіреністю або за іншими разовими
документами;

шкоди завдано діями працівника, які
мають ознаки діянь, переслідуваних у
кримінальному порядку;

шкоди завдано недостачею, умисним
знищенням або умисним зіпсуттям
матеріалів, напівфабрикатів, виробів
(продукції), в тому числі при їх
виготовленні, а також інструментів,
вимірювальних приладів, спеціального
одягу та інших предметів, виданих
підприємством, установою, організацією
працівникові в користування;

відповідно до законодавства на
працівника покладено повну
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків.

Згідно з нормами частини 1 статті 130
КЗпП України працівники несуть
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації внаслідок порушення
покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника. Ця відповідальність, як
правило, обмежується певною частиною
заробітку працівника і не повинна
перевищувати повного розміру
заподіяної шкоди, за винятком випадків,
передбачених законодавством (частина 2
статті 130 КЗпП України).

Відповідно до статті 132 КЗпП України за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку.

Положенням пункту 1 статті 134 КЗпП
України передбачено, що працівники
несуть матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадку, коли між
працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
статті 135-1 КЗпП України укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей.

В судовому засіданні, з пояснень
відповідачки, було встановлено, що
письмовий договір про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих для зберігання
або для інших цілей, ОСОБА_1 з нею не
укладала.

ОСОБА_1 напроти, в судовому засіданні,
наполягала на тому, що вказаний договір
був укладений.

З матеріалів справи Добропільського МВ
про відмову в порушенні кримінальної
справи відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за
заявою ОСОБА_1 по факту крадіжки
грошових коштів в магазині
«Прогрес-Плюс» вбачається, що договір
про повну матеріальну
відповідальність від 09.02.2007 року, який
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який
був наданий для огляду працівникам
міліції, ОСОБА_1 підписаний не ОСОБА_3, а
іншою особою з наслідуванням, що
підтверджується висновком спеціаліста
№ 53 від 15.12.2011 року, який проводив
почеркознавче дослідження (а.с.4, 4а, 4в
матеріалу про відмову в порушенні
кримінальної справи).

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
не змогла пояснити суду, хто і яким
чином підписував вищевказаний договір.

Тому, враховуючи вищевикладене, суд
критично відноситься до доводів ОСОБА_1
щодо укладення з ОСОБА_3 договору про
повну матеріальну відповідальність і
вважає їх неправдивими.

Відповідно до ст..136 КЗпП України,
покриття шкоди працівниками в розмірі,
що не перевищує середнього місячного
заробітку, провадиться за
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу, керівниками
підприємств, установ, організацій та їх
заступниками - за розпорядженням
вищестоящого в порядку підлеглості
органу шляхом відрахування із
заробітної плати працівника.
Розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, або
вищестоящого в порядку підлеглості
органу має бути зроблено не пізніше
двох тижнів з дня виявлення заподіяної
працівником шкоди і звернено до
виконання не раніше семи днів з дня
повідомлення про це працівникові. Якщо
працівник не згоден з відрахуванням
або його розміром, трудовий спір за
його заявою розглядається в порядку,
передбаченому законодавством.

У решті випадків, відповідно до ч.3 ст.136
КЗпП України, покриття шкоди
провадиться шляхом подання власником
або уповноваженим ним органом позову
до районного, районного у місті,
міського чи міськрайонного суду.

Відповідно до ст..138 КЗпП України, для
покладення на працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених
статтею 130 цього Кодексу.

В судовому засіданні позивачка на
питання суду (чому вона в законному
порядку не вирішила питання щодо
стягнення боргу з відповідачки
внаслідок заподіяної недостачі?)
позивачка зазначала, що вона після того
як була виявлена недостача на відділі
відповідачки не знала як діяти і тому
звернулась до адвоката, який їй сказав,
що в разі, якщо вона звернеться до суду
з приводу відшкодування їй шкоди
внаслідок виявленої недостачі, то вона
від ОСОБА_3 нічого не отримає і тому
порадив звільнити останню за власним
бажанням і взяти від останньої
розписку про те, що вона їй віддасть
борг. Тому вона так і поступила
(звукозапись 20.05.2014 року години:14.09 -
14.12.). Крім того зазначила, що ОСОБА_3 не
була проти цього. Також зазначила, що в
разі, якщо б ОСОБА_3 не написала їй
розписку про повернення коштів, то вона
б одразу звернулась до суду, міліції і
прокуратури.

Ці пояснення, на думку суду, можуть
свідчити про те, що на час звернення до
адвоката у ОСОБА_1 не було достатніх
доказів, які б свідчили про те, що
ОСОБА_3 дійсно була винна в заподіянні
виявленої недостачі.

Крім того суд зазначає, що в судовому
засіданні крім пояснень позивачки та
пояснень свідка ОСОБА_5, інших доказів
про те, що в магазині «Прогрес-Плюс», в
ході проведення внепланової ревізії -
19.04.2011 року, була виявлена будь-яка
недостача.

Так, позивачкою не були надані суду
достатні та належні докази, які б
свідчили про те, що в квітні 2011 року в
магазині «Прогрес-Плюс» дійсно
проводилась ревізія.

Позивачка в судовому засіданні
зазначала, що будь-якого письмового
розпорядження про утворення комісії
для проведення ревізії вона не
видавала. Комісія була створена за
усним її розпорядженням.

На подальші запитання суду, а саме: хто
ж входив у склад вищевказаної комісії,
позивачка плуталась і спочатку давала
відповіді про те, що в склад входили 3
особи (вона та продавці ОСОБА_6 та
ОСОБА_5), в подальшому зазначала, що в
склад комісії входили 4 особи (вона та
продавці ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5).

З пояснень допрошеного в судовому
засіданні свідка ОСОБА_6, яка з пояснень
ОСОБА_1 брала участь в проведенні
ревізії 19.04.2011 року і в присутності якої
була написана розписка ОСОБА_3, судом
встановлено, що ОСОБА_6 лише відомо про
недостачу, яка утворилась у зв»язку з
тим, що ОСОБА_3 брала гроші з каси і про
цей їй відомо зі слів інших працівників
магазину. Будь-яких пояснень з приводу
того, яким чином проводилась ревізія,
хто її проводив, за чиєю участю, яку
суму недостачі було виявлено, вказаний
свідок суду не поясняв.

Крім цього суд зазначає, що в судовому
засіданні було достовірно встановлено,
що ОСОБА_3 участі в проведенні ревізії
не брала, бо її, для участі в ревізії,
ніхто не запрошував, що є порушенням
трудового законодавства.

До пояснень позивачки ОСОБА_1 з
приводу того, що вона запрошувала
ОСОБА_3 прийти і взяти участь у
проведені ревізії 19.04.2014 року суд
відноситься критично виходячи з
наступного.

Так, ОСОБА_1 в судовому засіданні
пояснила, що вона 14.04.2011 року направила
з цього приводу лист ОСОБА_3, який
міститься в матеріалах справи.

Дослідивши вказаний лист (а.с.46-47),
суд вважає, що вказаний лист не є
підтвердженням пояснень позивача, так
як цей лист свідчить лише про те, що
ОСОБА_1 просила повідомити ОСОБА_3 її
відсутність на роботі з 12.04.2011 року.

Позивачка в судовому засіданні
поясняла, що за висновками ревізії була
встановлена недостача в розмірі 275781,55
грн. Але, будь-яких належних доказів,
які б свідчили про те, що 19.04.2011 року
була виявлена недостача в указаному
розмірі, яка виникла за період з 16.01.2009
по 19.04.2011 року, позивачкою суду не
надано.

На запитання суду чи складався
акт проведеної ревізії і яким чином
відображались результати проведеної
ревізії, позивачка пояснювала, що акт
проведеної ревізії не складався і що
виявлена, в ході ревізії, недостача
була зафіксована в «тетрадках».

Також з пояснень позивачки судом
було встановлено, що висновки ревізії
(записи в зошитах) ніяким чином, членами
комісії, не засвідчувалися.

З пояснень позивачки також
вбачається, що вона, відповідачку -
ОСОБА_3, з висновками ревізії від 19.04.2011
року знайомила усно 22 квітня 2014 року.

ОСОБА_3, в судовому засіданні,
заперечувала факт її ознайомлення з
висновками ревізії.

В якості доказу про те, що
відповідачем дійсно була заподіяна
недостача, позивачка посилалася на
аудиторський висновок № 4 від 13.10.2011
року(а.с.19-25).

Але суд не бере до уваги вказаний
висновок виходячи з наступного.

Так, даний висновок був зроблений
13.10.2011 року, в той час, коли, як
вбачається з розписки від 25.04.2011 року, і
з пояснень позивачки в судовому
засіданні, ОСОБА_3 вже визнала факт
недостачі, що на думку суду є сумнівним.

Крім, того з вказаного висновку
вбачається, що аудитором була
встановлена нестача
товарно-матеріальних цінностей на суму
273523,40 грн., в той час, як позивачка в
судовому засіданні зазначала, що в ході
ревізії була виявлена нестача на суму
275781,55 грн., що свідчить про те, що розмір
недостачі позивачкою достовірно
встановлений не був.

Відповідно до ст..135-3 КЗпП України,
розмір підлягаючої покриттю шкоди,
заподіяної з вини кількох працівників,
визначається для кожного з них з
урахуванням ступеня вини, виду і межі
матеріальної відповідальності.

В судовому засіданні позивачка
не змогла пояснити суду, яким чином
вона враховувала вину кожного з
продавців (ОСОБА_3 та ОСОБА_5.)
визначаючи для кожної з них розмір
підлягаючої покриттю шкоди.

З пояснень позивачки судом
встановлено, що вона поділила порівну
виявлену недостачу і таким чином
визначила розмір шкоди, який повинні
нести ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Але суд, з приводу вказаних пояснень
звертає увагу на те, що в разі поділу
заподіяної нестачі в розмірі 275781,55 грн.,
яка ніби то була встановлена в ході
проведеної 19.04.2011 року ревізії,
половина від зазначеної суми буде
становити 137890,77 грн., а не 135000,00 грн..

З пояснень відповідачки встановлено,
що розписку вона писала під диктовку
ОСОБА_1, яка і вказала їй, яку суму слід
зазначати в розписці.

На питання суду з приводу того чому
саме 135 тисяч гривень повинна була
повернути ОСОБА_3, а не 137890,77 грн., які є
половиною суми заподіяної
нестачі(275781,55 грн.), яка виявлена в ході
ревізії 19.04.2011 року, позивачка суду не
змогла нічого пояснити.

Тобто вказане, на думку суду, ще раз
підтверджує той факт, що станом на
19.04.2011 року дійсної суми виявленої
недостачі позивачкою встановлено не
було і взагалі ставить під сумнів сам
факт наявності цієї недостачі.

Крім того, суд критично ставиться
до пояснень свідка ОСОБА_6, з приводу
того, що ОСОБА_3 писала розписку, в якій
зобов»язувалась повернути борг, який
фактично виник внаслідок виявленої
недостачі, так як зміст розписки в
загалі не містить фраз, які вказують у
зв»язку з чим виник борг.

Також суд зазначає, що в судовому
засіданні встановлено, що ОСОБА_1 02.11.2011
року зверталась до правоохоронних
органів з заявою про притягнення до
кримінальної відповідальності ОСОБА_3
за крадіжку торгової виручки за період
з травня 2008 року по квітень 2011 року.

Після перевірки вказаної заяви
ОСОБА_1, 10 квітня 2012 року в порушенні
кримінальної справи за фактом крадіжки
ОСОБА_3 грошових коштів було
відмовлено, у зв»язку з відсутністю в
діях останньої складу злочину,
передбаченого ч.4 ст.191 КК України. Тобто
вина ОСОБА_3 в крадіжці грошових коштів
доказана не була.

Зі змісту матеріалу про відмову в
порушенні кримінальної справи за
заявою ОСОБА_1 № 33-1150, який було
досліджено в ході судового розгляду,
встановлено, що в ході перевірки заяви
ОСОБА_1 правоохоронними органами було
призначено судово-економічне
дослідження за фактом нестачі грошових
коштів в магазині «Прогресс-Плюс», але
вказане дослідження, з листа експерта
відділу НДЕКЦ від 16.02.2012 року (а.с.125-126
матеріалу про відмову в порушенні
справи), не проведено, так як на
дослідження надані копії
бухгалтерських документів поганої
якості, з яких не було можливості
однозначно трактувати інформацію яка
там відображена, а також надані зошити
(чорнові записи), які не є первинними
документами бухгалтерського обліку і
не мають обов»язкових реквізитів.

Таким чином, за відсутності доказів
вини ОСОБА_3 встановити, що розписка,
яку вона написала 25.04.2011року,
стосується саме виявленої позивачем
недостачі товарно-матеріальних
цінностей, не можливо.

Суд також вважає за необхідне
звернути увагу на те, що не зовсім є
зрозумілими дії позивачки з приводу
звернення до правоохоронних органів з
заявою про крадіжку торгової виручки 02
листопада 2011 року, в той час як у неї на
руках вже була розписка відповідачки
ОСОБА_3 від 25.04.2011 року, яка, як
вбачається з пояснень ОСОБА_1, є
договором новації зобов»язань.

З аналізу діючого цивільного
законодавства, новація - це спосіб
припинення зобов»язання за
домовленістю сторін про зміну
первісного зобов»язання новим
зобов»язанням між тими ж сторонами.

Юридичною підставою договору
позики, що виникає при новації, є угода
сторін про припинення первісного
зобов»язання. Умовами здійснення
новації є, по-перше, двостороння угода
(домовленість), по-друге, дотримання
форми такого правочину (новаційного
договору), тобто у формі, передбаченій
для укладання договору позики (ч. 2 ст.
1053 ЦК України), а по-третє, це дійсність
первинного зобов'язання.

Враховуючи положення ст..ст.604, 1053 ЦК
України, а також встановлені в судовому
засіданні обставини, суд не може
погодитись з доводами позивача,
представника позивача про те, що
визнання ОСОБА_3 боргу в розмірі 135000,00
грн. є новацією у відносинах, які
виникли між сторонами, так як окрім
розписки, позивачем не надано
допустимих та належних письмових
доказів, які б підтверджували
укладення, між позивачем та
відповідачем, правочину щодо новації
зобов'язань.

Тому, суд вважає, що позовні вимоги
позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України,

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Добропільський міськрайонний суд
Донецької області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення
проголошені 14 липня 2014 року. З повним
текстом рішення сторони можуть бути
ознайомлені 19 липня 2014 року.

Надруковано в нарадчій кімнаті у
одному примірнику.

Суддя
О.В. Здоровиця

14.07.2014