Провадження № 22-ц/779/1799/2014
Головуючий у 1 інстанції Островський Л.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Горблянського Я.Д.

суддів Пнівчук
О.В., Соколовського В.М.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: представника
апелянта - ОСОБА_2

позивача ОСОБА_3

представника профспілки Захваткіної
О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ТОВ «Львівські автобусні заводи»,
треті особи генеральний директор ТзОВ
«Львівські автобусні заводи» Дзунза
Володимир Вікторович, Львівська
обласна організація профспілки
працівників автомобільного та
сільськогосподарського
машинобудування України, - за
апеляційною скаргою ТзОВ «Львівські
автобусні заводи» на рішення
Івано-Франківського міського суду від
19 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з позовними вимогами до ТзОВ
«Львівські автобусні заводи» (далі
ТзОВ «ЛАЗи») та просив визнати
незаконним наказ генерального
директора ТзОВ «ЛАЗи» Дзунзи В.В. від
31.10.2012 року №143/вк про звільнення з його
з посади директора департаменту з
корпоративних прав, процедур і майна,
поновити його на займаній посаді,
стягнути заборгованість по заробітній
платі в сумі 56119,25 грн. та кошти за
вимушений прогул станом на дату
ухвалення рішення. Позовні вимоги
мотивовані тим, що звільнення позивача
з роботи відбулось з грубим порушенням
трудового законодавства, оскільки його
не було ознайомлено з наказом про зміни
в організації виробництва і праці, не
повідомлено про новий штатний розпис
та не запропоновано іншу посаду, яка б
відповідала фаховому та освітньому
рівню, не видано трудову книжки в день
звільнення.

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду від 25.01.2013 року до участі в справі
залучено Львівську обласну
організацію профспілки працівників
автомобільного та
сільськогосподарського
машинобудування України.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 19.06.2014 року позов задоволено.
Визнано незаконним наказ генерального
директора ТзОВ «ЛАЗи» Дзунзи В.В. від
31.10.2012 року №143/вк про звільнення ОСОБА_3
з посади директора департаменту з
корпоративних прав, процедур і майна
ТзОВ «ЛАЗи». Поновлено ОСОБА_3 на
займаній посаді. Стягнуто в користь
ОСОБА_3 з ТзОВ «ЛАЗи» 56119,25 грн.
заборгованості по заробітній платі,
117000 грн. коштів за вимушений прогул.
Рішення суду в частині поновлення на
роботі та стягнення одномісячної
заробітної плати в сумі 6000 грн.
допущено до негайного виконання.
Стягнуто з ТзОВ «ЛАЗи» на користь
держави 1838,49 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням суду через
порушення норм матеріального та
процесуального права представник ТзОВ
«ЛАЗи» подав апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що суд помилково зробив висновок
про те, що позивач не був попереджений
про його звільнення у зв'язку з
скороченням чисельності працівників.
Так, згідно з протоколом №12, було
проведено засідання профкому
первинної профспілкової організації
ТзОВ «ЛАЗи» від 20.09.2012 року, на якому
було розглянуто подання адміністрації
товариства про дачу згоди на
вивільнення працівників заводу за п.1
ст.40 КЗпП України. Позивача
неодноразово запрошували на засідання
профкому, проте він на них не з'являвся,
в зв'язку з чим збори проведені у його
відсутності.

Вказує, що до компетенції Служби
безпеки товариства не входить право чи
обов'язок надавати інформацію про
облік робочого часу працівникові, а
тому довідка видана цим органом про час
перебування позивача на території
заводу не мала братись судом до уваги.

Крім того, суд відхилив наданий
представником відповідача звіт про
виплату заробітної плати позивачу за
період з 01.06.2011 по 31.12.2011 року,
скріплений печаткою підприємства та
підписаний генеральним директором про
розмір заробітної плати в сумі 9126,87
грн., яка була виплачена повністю, та
безпідставно врахував довідку, яка не
скріплена печаткою товариства про те,
що позивач отримував заробітну плату у
сумі 6000 грн.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити позивачу
в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, оцінивши
зібрані докази, колегія суддів
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Даним вимогам законодавства
оскаржуване рішення суду відповідає.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що своїми
діями відповідач порушив право
позивача на працю, справедливі і
сприятливі умови праці, наслідком яких
стало незаконне звільнення.

З таким рішенням суду колегія суддів
погоджується.

Встановлено, що ОСОБА_3 перебував в
трудових відносинах з відповідачем.
Так, 09.02.2010 року позивач прийнятий на
посаду директора департаменту з
корпоративних прав, процедур та майна
ТзОВ «ЛАЗи», згідно запису в трудовій
книжці 01.04.2011 року переведений на
відокремлений структурний підрозділ
товариства на однойменну посаду.

Наказом генерального директора
товариства від 31.10.2012 року ОСОБА_3
звільнений з посади згідно п.1 ст.40 КЗпП
України у зв'язку з скорочення
чисельності працівників.

Листом від 23.07.2012 року позивача було
письмово попереджено про наступне
вивільнення із займаної посади у
зв'язку з скороченням посади та
запропонована вакантна посада в
складальному цеху слюсарем з
механоскладальних робіт.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку зміни в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Згідно роз'яснень, даних в п. 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.92 р. № 9 (з відповідними
змінами) «Про практику розгляду судами
трудових спорів», судам необхідно
з'ясовувати, зокрема, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, скорочення штату, чи додержано
власником норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівників, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу. При цьому мається на
увазі, що роботодавець зобов'язаний
запропонувати працівнику, який
вивільнюється, всі наявні вакансії та
роботи, які може виконувати працівник.

При вирішенні питання, чи повинен був
роботодавець виконати вимоги ст. 49-2
КЗпП, суду слід виходити з того, що за
змістом цієї норми працівникові має
бути запропонована наявна робота за
відповідною професією чи
спеціальністю, а за відсутності такої -
інша наявна робота.

Відповідачем не надано ні суду першої,
ні апеляційної інстанції штатний
розпис товариства на час вивільнення
позивача, а тому встановити, чи
існували вакантні посади, які
відповідають фаховому рівню позивача
не вбачається можливим.

Відповідно до вимог ст.43 КзПП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених п.1,2-5,7 ст.40 і п.п.23
ст.41 цього Кодексу може бути проведено
лише за попередньою згодою
профспілкового органу.

Відповідно до ч.3 ст.43 КЗпП подання
власника або уповноваженого ним органу
має розглядатися у присутності
працівника, на якого воно внесено.
Розгляд подання у разі відсутності
працівника допускається лише за його
письмовою заявою. За бажанням
працівника від його імені може
виступати інша особа, у тому числі
адвокат. Якщо працівник або його
представник не з'явився на засідання,
розгляд заяви відкладається до
наступного засідання у межах строку,
визначеного частиною другою цієї
статті. У разі повторної неявки
працівника (його представника) без
поважних причин подання може
розглядатися за його відсутності.

Позивач був членом первинної
профспілкової організації
відповідача, про що сторони
підтвердили в судовому засіданні. В
протоколі №12 від 20.09.2012 року Первинної
профспілкової організації ТзОВ «ЛАЗи»
зазначено про ухвалення надання згоди
адміністрації заводу на звільнення
директора з корпоративних прав,
процедур і майна ОСОБА_3 по ст.40 п.1 КЗпП
України в зв'язку зі зміною організації
виробництва і праці в т.ч. скорочення
чисельності і штату працівників з
виплатою вихідної допомоги згідно з
законодавством.

В протоколі також зазначено, що посада,
на якій перебував ОСОБА_3 дійсно
скорочується. Однак, в матеріалах
справи відсутнє письмове подання
директора товаритства до первинної
профспілкової організації. Крім того, в
порушення вимог ч.3 ст.43 КЗпП України
ОСОБА_3 не було повідомлено про розгляд
питання про дачу згоди на його
звільнення, оскільки не представлено
жодних доказів про повідомлення
будь-яким чином його про засідання
профспілкового комітету.

Встановивши, зазначені факти колегія
погоджується з висновком суду про те,
що звільнення працівника відбулось з
порушенням трудового законодавства.

Вирішуючи питання про стягнення на
користь позивача заборгованості по
заробітній платі з листопада 2011 року по
дату звільнення, суд вірно визначив, що
дана заборгованість обґрунтована. Так
згідно штатного розпису Департаменту з
корпоративних прав, процедур і майна
товариства оклад директора становить
6000 грн., що також підтверджується
довідкою від 29.12.2011 року. Відповідно до
довідки про дохід від 25.09.2012 року ТОВ
«ЛАЗи» зарплата позивача за період від
листопада 2011 року по серпень 2012 року
становила 13875,02 грн. Позивач також
вказує, що отримав заробітню плату за
вересень 1245,73 грн., а за жовтень 760 грн.
Виходячи з наведеного, вбачається
заборгованість товариства перед
працівником на дату звільнення в сумі
56119,25 грн. (6000Х12)-(13875,02 грн. +1245,73 грн+760
грн).

Відповідачем не надано належні докази
про спростування зазначених фактів та
проведення повного розрахунку при
звільненні з позивачем.

Також судом вірно задоволена вимога
ОСОБА_3 щодо стягнення коштів за
вимушений прогул відповідно частини 2
ст.235 КЗпП України в сумі 117000 (19,5 місяців
Х 6 000грн.)

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду викладених в оскаржуваному
рішенні, тому не можуть бути підставою
для скасування по суті правильного
рішення суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права. Підстав для
скасування рішення за доводами
апеляційної скарги не встановлено.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 303,307,308,313-315,317 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ТзОВ «Львівські
автобусні заводи» - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 19 червня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський