Справа № 758/850/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Богінкевич С. М. ,

при секретарі - Власюк М. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Публічного
Акціонерного Товариства «Дельта Банк»,
приватного підприємця ОСОБА_2 про
визнання неукладеним кредитного
договору, розірвання договору про
надання послуг, суд -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з
вищезазначеним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що 01.12.2013 року між нею та
відповідачем - ПП ОСОБА_2, було укладено
договір №FB-1218i про надання послуг, а
саме - виготовлення та доставляння ПВХ
конструкцій.

Крім того, вказує, що для оплати умов
договору вона прийняла пропозицію
відповідача - ПАТ «Дельта Банк» у
зв'язку з чим взяла споживчий кредит,
відповідно до заяви № 005-28100-011213 від
01.12.2013 року.

Зазначає, що проаналізувавши умови
договорів вона прийшла до висновку, що
вони порушують її інтереси, оскільки
сума договору про надання послуг №FB-1218i
від 01.12.2013 року становить 23 167,34грн., а
сума кредиту за договором-заявою №
005-28100-011213 від 01.12.2013 року - 20 593,95 грн., в
зв'язку з чим вирішила розірвати
договір.

Вказує, що у зв'язку з вищевикладеним,
вона 02.12.2013 року звернулась з
відповідним клопотанням до ПП ОСОБА_2,
однак останній відмовився розривати
вищезазначений договір на тій
підставі, що скло для виготовлення ПВХ
конструкцій вже порізане і не підлягає
поверненню, чим порушив п.7.5 договору,
відповідно до якого замовник має право
на протязі доби змінити конфігурацію
та розмір виробів, оскільки, на її думку
наступного дня після укладення
договору виробник ще не міг приступити
до виготовлення товару.

Також, зазначає, що з метою захисту
своїх інтересів та запобігаючи
шахрайству, 09.12. 2012 року вона звернулась
до ПАТ «Дельта Банк» із заявою про
відкликання згоди на укладення
договору про надання споживчого
кредиту на підставі ч. 6 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів».
Однак відповідачем ПАТ «Дельта Банк»
їй було повідомлено, що не може
вирішити її питання по суті, оскільки
вона не надала документ, що підтверджує
факт повернення товару.

Вказує, що у зв'язку з вищевикладеним
16.12.2013 року звернулась до відповідача
ПП ОСОБА_2 із заявою про розірвання в
односторонньому порядку договору про
надання послуг №FB-1218i від 01.12.2013 року,
мотивуючи тим, що вона відмовилась від
зобов'язань за цим договором, оскільки
банк перерахував на виконання договору
№ FB-1218i лише 19 599 грн., відповідно до ч.5
кредитного договору, а не 23 167,34 грн., як
передбачено п. 4.1 договору № FB-1218i
(повної оплати вартості договору),
після чого договір вважається
розірваним.

Також зазначає, що відповідач ПП
ОСОБА_2, проігнорувавши вищезазначену
заяву від 16.12.2013 року, 20.12.2013 року
виконав доставку замовлення, однак
вона змушена була відмовитись від
товару, оскільки він виявився
неналежної якості, а також були
відсутні документи про підтвердження
його якості.

В зв'язку з вищезазначеним, оскільки на
її думку станом до 30.12.2013 року ПП ОСОБА_2
так і не виконав зобов'язань
відповідно до п. 3.2 договору № FB-1218i та
не передав належний товар, змушена
звернутись до суду з даним позовом та
просить: визнати неукладеним кредитний
договір-заяву № 005-28100-011213 від 01.12. 2013
року укладений з ПАТ «Дельта Банк»,
розірвати договір №FВ-1218і від 01.12.2013
року укладений з ПП ОСОБА_2

Позивачка в судовому засіданні позов
підтримала з підстав зазначених вище
та просила його задовольнити в повному
обсязі.

Представник відповідача ПАТ «Дельта
Банк» в судовому засіданні позовні
вимоги не визнала повністю та просила
суд в його задоволенні відмовити,
мотивуючи тим, що відповідно до умов
оспорюваного кредитного договору АТ
«Дельта Банк» взяті на себе
зобов'язання виконав, а саме -
перерахував, вказану в договорі суму
грошових коштів, на зазначений
позивачкою рахунок.

Крім того вказує, що позивачка кредитні
кошти банку не повернула відповідно до
розрахунку заборгованості станом на
28.02.2014 року, а також не надала жодного
документу, що підтверджує повернення
товару продавцю - ПП ОСОБА_2, що є
обов'язковими вимогами, дотримання
яких необхідне для реалізації,
передбаченого Законом України «Про
захист прав споживачів», права
споживача відмовитись в
односторонньому порядку від
укладеного кредитного договору
протягом 14 днів з моменту отримання
копії примірника договору.

Відповідач ПП ОСОБА_2 в судове
засідання 17.07.2014 року не з'явився, однак
подав до суду свої заперечення, в яких
позовні вимоги не визнав повністю та
просив суд в їх задоволенні відмовити,
мотивуючи тим, що договір між ним та
позивачкою про організацію робіт, а не
як зазначає остання - про надання
послуг, був укладений відповідно до
норм чинного законодавства, оскільки
вони в належній формі досягли згоди з
усіх істотних його умов, в тому числі -
щодо форми оплати (за рахунок
споживчого кредиту, який надавався
відповідачем ПАТ «Дельта Банк»).

Також в своїх запереченнях ПП ОСОБА_2
зазначив, що перед підписанням №РВ-1218і
від 01.12.2013 року позивачка була
ознайомлена із споживчими
властивостями виробів, які були
викладені у нормативних документах
фірми-виробника, згідно з вимогами ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів» та з п.7.6. договору №FВ-1218і
від 01.12.2013 року, а саме - про
неможливість його розірвання на
підставі Додатку № 3 до Постанови
Кабінету Міністрів України від 19.03.1994
року № 172 затвердженого переліку
товарів належної якості, які не
підлягають обміну чи поверненню.
Згідно даного переліку скло нарізне чи
розкроєне під розмір визначений
покупцем (замовником) поверненню не
підлягає, оскільки ПВХ конструкції,
виготовлені на замовлення і під розмір
замовника, враховуючи зміст ст. 184 ЦК
України являється річчю, визначеною
індивідуальними ознаками, незамінною.
В зв'язку з чим, за вищезазначеним
договором, взяті на себе зобов'язання
виконав, а саме - вчасно організував
виготовлення та передачу виробу.

Вислухавши пояснення позивачки,
представника відповідача ПАТ «Дельта
Банк» та дослідивши матеріали справи,
суд приходить до висновку, що позов
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних і юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін виникає спір.

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України
«Про захист прав споживачів»
законодавство про захист прав
споживачів складається з цього Закону,
Цивільного Кодексу України,
Господарського Кодексу України та
інших нормативно-правових актів, що
містять положення про захист прав
споживачів.

Закон України «Про захист прав
споживачів» регулює відносини між
споживачами товарів, робіт і послуг та
виробниками і продавцями товарів,
виконавцями робіт і надавачами послуг
різних форм власності, встановлює
права споживачів, а також визначає
механізм їх захисту та основи
реалізації державної політики у сфері
захисту прав споживачів.

Відповідно до вимог п. 21, 22 ст. 1 Закону
України «Про захист прав споживачів»
споживач - фізична особа, яка придбаває,
замовляє або використовує продукцію
для особистих потреб, безпосередньо не
пов'язаних з підприємницькою
діяльністю або виконанням обов'язків
найманого працівника; робота -
діяльність виконавця, результатом якої
с виготовлення товару або заміна його
властивостей за індивідуальним
домовленням споживача для задоволення
його особистих потреб.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 6 ЦК України визначено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Згідно положень ст. 640 ЦК України,
договір є укладеним з моменту
одержання особою, яка направила
пропозицію укласти договір, відповіді
про прийняття цієї пропозиції. Якщо
відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору
необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії, договір є укладеним
з моменту передання відповідного майна
або вчинення певної дії.

За приписами ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно до ст. 638 ЦК України встановлено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з сіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановлено в судовому засіданні,
01.12.2013 року між позивачкою та
відповідачем - ПП ОСОБА_2, було укладено
договір №FB-1218i (а.с.3), відповідно до п.1.1.
якого позивачка доручила, а ПП ОСОБА_2
зобов'язався організувати роботи по
виготовленню та передачі у її
власність ПВХ конструкції (виріб),
відповідної якості.

Як вбачається з матеріалів справи
01.12.2013 року відповідачем ПП ОСОБА_2 було
складено замовлення №FB-1218і (а.с.41-43).

Відповідно до розділу 2
вищезазначеного договору, вартість
виробів становить 23 157,34 грн., завдаток -
100 гривень.

Відповідно до п.3.1. вищезазначеного
договору позивачка зобов'язалась
оплатити вартість виробу в розмірі 23
157,34 грн., в зв'язку з чим 01.12.2013 року
останньою було укладено з відповідачем
ПАТ «Дельта Банк» договір про надання
кредиту № 005-28100-011213 (а.с.4), відповідно до
п.2.1. ч.2 якого їй було надано споживчий
кредит в розмірі 20 593,95 грн., з
фіксованою процентною ставкою 0,01 %
річних, строком на 10 місяців.

Відповідно до п.1.1. ч.4 вищезазначеного
кредитного договору № 005-28100-011213
споживчий кредит позивачці надавався у
розмірі , зазначеному у п.2.6. ч.2, а саме -
20 593,95 грн., що включав у себе наступні
складові елементи: на придбання
товарів (послуг), визначених у ч.5
(профіль LGC в кількості - 1, вартістю - 19
599 грн., з них в кредит - 19 599 грн.) у
суб'єкта господарювання, зазначеного в
ч. 3 (ФОП ОСОБА_3) та на оплату комісії
банку за надання кредиту, визначеної у
п.2.6. ч.2 (5% від суми кредиту, що вказана у
п.5.2. ч.5) та комісії за надання довідки
про відсутність кредитної
заборгованості, визначеної у п.2.9. ч.2 (15
грн.).

Пунктом 2.3. ч.4 зазначеного кредитного
договору підтверджено, що підписання
позичальником цього договору
засвідчує, що позичальнику була надана
вичерпна інформація про послуги, що
йому надаються та повністю роз'яснені
всі питання, що має позичальник по
цьому договору.

Крім того, слід зазначити, що ст.6 Закону
України «Про захист прав споживачів»
закріплює право споживача на належну
якість продукції - продавець (виробник,
виконавець) зобов'язаний передати
споживачеві продукцію належної якості,
а також надати інформацію про цю
продукцію.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист
прав споживачів» забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Правочини, здійснені з
використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними. Таким чином, Законом
України «Про захист прав споживачів»
закріплена можливість визнання
недійсними правочинів, здійснених з
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів.

В зв'язку з вищевикладеним, перед
підписанням договору № FB-1218Н від 01.12.2013
року позивачка була ознайомлена зі
споживчими властивостями виробів, які
були викладені у нормативних
документах фірми-виробника, згідно з
вимогами ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» (сертифікат
відповідності (а.с.45), сертифікат на
систему управління якістю (а.с.46),
свідоцтвом на знак для товарів та
послуг (а.с.47), висновок ДСЕЕ (а.с.48),
сертифікатом відповідності (а.с.49),
тощо) та про неможливість його
розірвання відповідно до додатку № 3 до
Постанови Кабінету Міністрів України
від 19.03.1994 року № 172 затвердженого
переліку товарів належної якості, які
не підлягають обміну чи поверненню
(п.7.6.).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України,
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 208 ЦК України
визначено, що у письмовій формі
належить вчиняти правочини між
фізичною та юридичною особою, крім
правочинів, передбачених частиною
першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно вимог ст. 1055 ЦК України,
кредитний договір укладається у
письмовій формі.

Судом встановлено, що вказаний договір
№FB-1218i та договір про надання
споживчого кредиту № 005-28100-011213
укладені сторонами у письмовій формі,
підписані позивачкою і дана обставина
не заперечувалась останньою у судовому
засіданні, тому посилання позивачки на
її не поінформованість з їх умовами
спростовується її особистим підписом
на договорі, відсутністю застережень
та зауважень, що свідчить про її згоду з
усіма його умовами.

Крім того, слід зазначити, що
позивачкою не надано суду будь-яких
належних доказів в розумінні ст.ст.58,59
ЦПК України, на підтвердження факту
вчинення шахрайських дій, які
впливають на вчинення правочину та на
які остання посилалась в своєму позові.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач ПАТ «Дельта Банк»
відповідно до умов кредитного договору
АТ «Дельта Банк» взяті на себе
зобов'язання виконав, а саме -
перерахував, вказану в договорі суму
грошових коштів, на зазначений
позивачкою рахунок, що підтверджується
випискою по особовим рахункам з 01.12.2013
року по 28.02.2014 року (а.с.25).

Відповідно до 3.2 договору №FB-1218i після
виконання п.3.1. що до здійснення оплати
вартості виробу відповідач ПП ОСОБА_2
зобов'язався передати у власність
позивачки виготовлений виріб протягом
21 робочого дня з моменту укладення
даного договору.

У відповідності до положень ст. 10
Закону споживач має право відмовитися
від договору про виконання робіт
(надання послуг).

Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного
кодексу України договір може бути
змінено або розірвано за рішенням суду
на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.

Відповідно до правової позиції,
висловленої в постанові судових палат
у цивільних та у господарських справах
Верховного Суду України від 18.09.2013 року
по справі N 6-75цс13, оцінка порушення
договору як істотного здійснюється
судом відповідно до критеріїв, що
встановлені зазначеною нормою.
Вирішуючи питання про оцінку
істотності порушення стороною
договору, суди повинні встановити не
лише наявність істотного порушення
договору, але й наявність шкоди,
завданої цим порушенням другою
стороною, яка може бути виражена у
вигляді реальних збитків та (або)
упущеної вигоди, її розмір, який не
дозволяє потерпілій стороні отримати
очікуване при укладенні договору, а
також установити, чи є справді істотною
різниця між тим, на що має право
розраховувати сторона, укладаючи
договір, і тим, що в дійсності вона
змогла отримати.

Враховуючи наведене, для розірвання
договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК
України необхідно щоб існували
наступні обставини: 1) наявність
істотного порушення договору; 2)
наявність шкоди, завданої цим
порушенням другою стороною, та її
розмір; 3) заподіяна шкода не дозволяє
потерпілій стороні отримати очікуване
при укладенні договору; 4) наявність
істотної різниці між тим, на що має
право розраховувати сторона, укладаючи
договір, і тим, що в дійсності вона
змогла отримати.

Згідно з п. 4.1. договору № FB-1218i, в разі
невиконання замовником пункту 3.1.,
даний договір вважається розірваним, і
всі його умови недійсними, однак
довідкою ПАТ «ОТП Банк» від 10 грудня 2013
року № 77-77-13-68-2-1/15235 підтверджено, що
кошти в розмірі 20349 гривень було
перераховано 14 травня 2013 року на
рахунок продавця (а.с. 144).

З матеріалів справи вбачається, що
наступного дня після підписання
вищезазначених договорів,
проаналізувавши їх умови позивачка
прийшла до висновку, що вони порушують
її інтереси, оскільки сума вартості
виробу за договором № FB-1218i від 01.12.2013
року становить 23 167,34 грн., а сума
кредиту за договором № 005-28100-011213 від
01.12.2013 року становить 20 599 грн., у зв'язку
з чим остання мала сплатити ПП ОСОБА_2
ще майже три тисячі гривень, тому
звернулась до останнього 02.12.2013 року з
вимогою про розірвання договору № FB-1218i
від 01.12.2013 року.

Відповідно до листа ПП ОСОБА_2 від 04.12.2013
року (а.с.5) позивачці було відмовлено,
мотивуючи тим, що розірвання договору
№FB-1218i від 01.12.2013 року неможливе,
оскільки позивачка була ознайомлена із
споживчими властивостями виробів, які
були викладені у нормативних
документах фірми-виробника, згідно з
вимогами ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» та з п.7.6.
договору №FВ-1218і від 01.12.2013 року, а саме -
про неможливість його розірвання на
підставі Додатку № 3 до Постанови
Кабінету Міністрів України від 19.03.1994
року № 172 затвердженого переліку
товарів належної якості, які не
підлягають обміну чи поверненню.
Згідно даного переліку скло нарізне чи
розкроєне під розмір визначений
покупцем (замовником) поверненню не
підлягає, оскільки ПВХ конструкції,
виготовлені на замовлення і під розмір
замовника.

Також слід зазначити, що позивачка в
своєму позові, на підтвердження
безпідставності відмови відповідача
ПП ОСОБА_2 посилалась на ту обставину,
що відповідно до п.7.5 договору №FB-1218i,
замовник має право на протязі доби
звернутись з вимогою змінити
конфігурацію та розмір виробів, у
зв'язку з чим останній не міг
приступити до виготовлення виробу.
Однак суд не може брати вищезазначені
доводи до уваги, оскільки вказаний
пункт договору умов його розірвання не
стосується.

Крім того, судом встановлено, що 09.12.2013
року позивачка звернулась до
відповідача ПАТ «Дельта Банк» з
вимогою що до відкликання згоди на
укладення кредитного договору №
005-28100-011213 на підставі ч.6 ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідно до листа ПАТ «Дельта Банк»
від 02.01.2014 року №05-1752577/1 (а.с.6) їй було
запропоновано у найкоротший термін
надати банку документи, що
підтверджували б факт повернення
товару, оформлені належним чином.

Також слід зазначити, як вбачається з
матеріалів справи, відповідно до листа
від 09.12.2013 року (а.с.7) позивачка знову
звернулась із заявою, в якій просила
ПАТ «Дельта Банк» визнати кредитний
договір неукладеним, а також
витребувати у відповідача ПП ОСОБА_2
кошти, які були перераховані на його
виконання.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, відповідно до листа від 16.12.2013
року (а.с.8) позивачка знову звернулась
із заявою до відповідача ПП ОСОБА_2 з
вимогою розірвання договору №FВ-1218і в
односторонньому порядку, посилаючись
на його невиконання (п.3.1.), оскільки
вона відкликала згоду на укладення
договору про надання їй споживчого
кредиту. Однак ПП ОСОБА_2 було
відмовлено останній, оскільки після
його підписання, замовлення №FВ-1218і
було направлене на виробництво та
почато процес його виготовлення. Також
було повідомлено, що відповідно до п. 3.5
договору № FВ-12181 позивачку буде
повідомлено про завершення
виготовлення виробів та необхідність
прийняти їх протягом однієї доби.

Відповідно до акту прийому - передачі
№FВ-1218і (а.с.44) позивачці були
доставлені, передбачені даним
договором вироби, однак остання
відмовилась їх прийняти, посилаючись
на неналежну якість та відсутність
документів, які її підтверджують

В зв'язку з чим, слід зазначити, що не є
підставою для розірвання договору в
односторонньому порядку посилання
позивачки у заяві про розірвання
договору від 16.12.2013 року (а.с.8) на ст. 6
Закон України «Про захист прав
споживачів», яка закріплює право
споживача на належну якість продукції,
а саме те, що продавець (виробник,
виконавець) зобов'язаний передати
споживачеві продукцію належної якості,
а також надати інформацію про цю
продукцію, оскільки відповідно до п. 3.3.
договору перед його укладенням
замовник зобов'язаний самостійно
ознайомитися з споживацькими
властивостями товарів і послуг,
наданих йому виконавцем у вигляді
нормативних документів
фірми-виробника, у відповідності з
вимогами до якості.

Також у договорі зазначено, що замовник
ознайомлений зі споживацькими
властивостями товарів і послуг,
наданих виконавцем, у вигляді набору
нормативних документів виробника, у
відповідності з вимогами ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів».
Зазначене підтверджує те, що позивачка
була ознайомлена з відповідними
нормативними документами та була
згодна із споживчими якостями товарів
та послуг, про що свідчить її особистий
підпис на договорі.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

В зв'язку з вищевикладеним суд
приходить до висновку, що підстави для
визнання недійсним договору про
надання споживчого кредиту № 005-28100-011213
від 01.12.2013 року з підстав, зазначених
позивачкою відсутні, оскільки у
порушення вимог Закону України «Про
захист праві споживачів» та самого
договору позивачка товар або грошові
кошти, отримані по кредитному договору,
банку не повернула і не сплатила
проценти за користування такими
коштами та його було укладено
відповідно до чинного законодавства
України.

Що стосується позовних вимог позивачки
щодо розірвання договору №FВ-1218і від
01.12.2013 року укладеного з ПП ОСОБА_2 суд
приходить до висновку, що підстави для
його розірвання відсутні, оскільки він
був укладений відповідно до норм
чинного законодавства, в належній
формі з досягненням згоди щодо усіх
істотних його умов.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 526, 611, 615, 625, 627, 629, 638, 651, 1054
Цивільного кодексу України, Законом
України «Про захист прав споживачів»,
ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного Акціонерного Товариства
«Дельта Банк», приватного підприємця
ОСОБА_2 про визнання неукладеним
кредитного договору, розірвання
договору про надання послуг -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд м. Києва,
шляхом подачі в десятиденний строк з
дня його проголошення апеляційної
скарги.

Суддя С. М. Богінкевич