АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Справа №2-637/103/14
Провадження№ 22-ц /790/4675/14
1 інст. - Тордія Е.Н.
Категорія: поділ майна подружжя
Доповідач - Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 серпня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів
-Коростійової В.І., Івах А.П.

за участю
секретаря - Литвин Л.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Шевченківського районного
суду Харківської області від 19 травня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та про поділ
майна подружжя, -

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з заначеним позовом.

Просила суд:

- визнати недійсним правочин, щодо
відчуження ОСОБА_1 автомобіля ВАЗ 2110,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
на користь ОСОБА_3;

- витребувати у ОСОБА_3 зазначений
автомобіль;

- визнати спірний автомобіль об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя;

- визнати за нею право власності на 3/4
частки автомобіля ВАЗ 2110, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1;

- стягнути з ОСОБА_1 на її користь,
компенсацію вартості 3/4 частин
зазначеного автомобіля в розмірі 33 870
грн. 34 коп. та судові витрати.

Посилалась на те, що з 19 липня 2008 року
перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 Рішенням
Фрунзенського районного суду м.Харкова
від 25 березня 2013 року шлюб розірвано.
Від цього шлюбу є дочка, ІНФОРМАЦІЯ_1,
яка після розлучення проживає з нею та
знаходиться на її утриманні. Під час
шлюбу подружжям був придбаний спірний
автомобіль. При розлученні між нею та
чоловіком була досягнута усна
домовленість про добровільний поділ
майна, що є їх спільною власністю. За
погодженням сторін автомобіль
залишався у ОСОБА_1, який на протязі
двох місяців повинен був сплатити їй 3/4
частини ринкової вартості автомобіля,
враховуючи той факт, що половину
грошей на придбання транспортного
засобу подарував їй батько, а половина
була спільними коштами подружжя. Але
ОСОБА_1 домовленість не виконав та без
її згоди продав спірний автомобіль
ОСОБА_3, який є чоловіком рідної сестри
ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_1, в особі свого
представника, позов не визнав. Не
заперечував факт придбання спірного
автомобіля в період шлюбу з позивачкою,
але стверджував що між колишнім
подружжям було добровільно поділено
майно і за домовленістю сторін
автомобіль залишився у нього, а
позивачка залишила собі інші рухомі
речі. У 2013 році він мав потребу в грошах
та продав автомобіль ОСОБА_3,
переоформивши на нього транспортний
засіб.

Відповідач ОСОБА_3 у письмових
запереченнях позов не визнав.

Рішенням Шевченківського районного
суду Харківської області позовні
вимоги задовлено частково. Суд стягнув
з ОСОБА_1 на користь позивачки
компенсацію вартості 1/2 частини
спірного автомобіля в сумі 22 580 грн.,
витрати пов'язані з наданням правової
допомоги в розмірі 1 000 грн. та судові
витрати пропорційно задоволеним
вимогам в сумі 243, 60 грн. В іншій частині
позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляціній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції змінити,
скасувавши в частині задоволених
позовних вимог про стягнення з нього
компенсації вартості 1/2 частини
автомобіля та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні цих вимог відмовити.
Посилається на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав доведеними; порушення норм
матеріального і процесуального права.

Інші особи, які брали участь у справі
рішення суду першої інстанції не
оскаржили.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу
підтримав, ОСОБА_2 та її представник
проти задоволення скарги заперечували,
ОСОБА_3 у письмовій заяві апеляційну
скаргу просив задовольнити та
розглянути справу у його відсутність
(а.с.130).

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції - відповідно до вимог ч.1 ст.303
ЦПК України - у межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
не знаходить підстав для задоволення
апеляційної скарги.

В частині позовних вимог, у задоволенні
яких судом відмовлено, рішення суду не
оскаржувалось і судом апеляційної
інстанції не переглядалось.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини / навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо/ самостійного заробітку / доходу/.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до вимог чч. 2, 3 цієї статті
при укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. За рішенням суду частка
майна дружини, чоловіка може бути
збільшена, якщо з нею, ним проживають
діти, за умови, що розмір аліментів, які
вони одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування ( ч.ч.1, 3
ст. 70 СК).

Судом встановлено і визнається
сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з липня
2008 року по березень 2013 року перебували
у шлюбі. Під час шлюбу подружжям в
торгівельній організації був
придбаний спірний автомобіль ВАЗ 2110, 2009
року випуску державний реєстраційний
номер НОМЕР_1 за 56 178 грн., який був
зареєстрований за ОСОБА_1 13 серпня 2009
року. Після розірвання шлюбу між
сторонами у 2013 році цей автомобіль
ОСОБА_1 без згоди колишньої дружини був
відчужений на користь ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення 1/2 частини вартості спірного
автомобіля, суд першої інстанції
обгрунтовано виходив з того, що цей
автомобіль є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, при цьому
частки кожного з подружжя є рівними,
правових підстав для відступлення від
рівності часток не встановлено, ОСОБА_1
без згоди ОСОБА_2 здійснив відчуження
цього автомобілю та особисто отримав
від ОСОБА_3 кошти за спірне майно.
Визначаючи розмір компенсації, яка
підлягає стягненню на користь ОСОБА_2
суд взяв до уваги наданий позивачкою в
якості доказу Звіт про оцінку
колісного транспортного засобу ВАЗ
211010, 2009 року випуску, від 04 лютого 2014
року, складений ФО-П ОСОБА_5, який має
Сертифікат суб'єкта оціночної
діяльності. Згідно цього письмового
доказу ринкова вартість спірного
автомобіля на дату оцінки складала 45 160
грн. (а.с.11-15).

Судова колегія з таким висновком
погоджується.

Доводи апеляційної скарги стосовно
того, що спірний автомобіль за
домовленістю між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
перейшов у власність останнього, а
позивачці залишились інші рухомі речі,
не знайшли свого підтвердження.
Належних та допустимих доказів на
підтвердження своїх заперечень ОСОБА_1
суду не надав. ОСОБА_2 визнавала факт
домовленості з ОСОБА_1 стосовно
залишення автомобіля у власності
останнього, але за умови сплати їй
компенсації частини його вартості,
чого зроблено не було. Посилання
представника відповідача як на доказ
добровільного розподілу майна між
колишнім подружжям, на копію позовної
заяви ОСОБА_2 про розірвання шлюбу
(а.с.57,58) не можна визнати належним та
допустимим у розумінні ст.ст.58,59 ЦПК
України. Не є таким доказом і список
речей на а.с.68, який містить перелік
поділеного сторонами рухомого майна,
але спірний автомобіль у цьому списку
не значиться.

Безпідставними є і посилання в
апеляційній скарзі на те що Звіт про
оцінку колісного транспортного засобу
від 04 лютого 2014 року не може бути
належним доказом для визначення
вартості спірного автомобіля, оскільки
його виконано без огляду транспортного
засобу.

Так, відповідачем визнається факт
відчуження спірного майна без згоди
позивачки ОСОБА_3. Отже, ОСОБА_2 діями
відповідача ОСОБА_1 фактично була
позбавлена доступу до спірного
автомобіля, а відтак і можливості
надати суду інші докази його оцінки.
Крім того, як вірно зазначив суд в
оскаржуваному рішенні, ОСОБА_1, у
порушення ст.ст.10,60 ЦПК України, на
стадії розгляду справи судом першої
інстанції не надав інших доказів про
оцінку автомобіля, які б спростовували
докази надані позивачкою, клопотання
про призначення товаразнавчої
експертизи не заявляв. Наданий
представником ОСОБА_1 суду апеляційної
інстанції висновок експертного
автотоварознавчого дослідження про
оцінку спірного транспортного засобу
від 13 серпня 2014 року, згідно якого
ринкова вартість автомобіля ВАЗ 211010,
реєстраційний номер НОМЕР_1 на дату
оцінки складає 48 487 грн., висновків суду
першої інстанції в частині визначення
розміру компенсації не спростовує. При
цьому судова колегія приймає до уваги
той факт, що на час складання
зазначеного експертного висновку
спірний автомобіль, внаслідок свідомих
дій відповідача ОСОБА_1, майже рік
експлуатувався ОСОБА_6, що могло
вплинути на його вартість.

Таким чином, доводи представника
ОСОБА_1 стосовно того, що у наданому
позивачкою Звіті визначена завищена
вартість спірного автомобіля (станом
на 14 лютого 2014 року - 45 160 грн.) є
припущенням, тоді як приписи ч. 4 ст. 60
ЦПК України забороняють суду базувати
свої висновки на припущеннях, не
підтверджених доказами.

Рішення суду першої інстанції в
оскаржуваній частині відповідає
обставинам справи, ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права;
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,317,319
ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду Харківської області від 19 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді